Ухвала іменем україни 09 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
житлового будинку і земельної ділянки
об'єктами спільної сумісної власності
подружжя та поділ рухомого майна
подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_7
на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 25 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ
спільного майна подружжя. Просив суд
визнати житловий будинок та земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя. Крім того, провести
поділ рухомого майна.

В обґрунтування
позовних вимог позивач посилається на
те, що з відповідачем він перебував в
зареєстрованому шлюб з 17 травня 1997 року
до 18 липня 2011 року. Договору про поділ
майна не укладено, у зв'язку з чим
виникла необхідність звернення до суду
з позовом.

Рішенням Корецького
районного суду Рівненської області від
18 грудня 2013 року позов задоволено
частково. Поділено рухоме майно, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
виділивши позивачу ОСОБА_6: причіп
легковий - В, реєстраційний № НОМЕР_1,
вартістю 1 500 грн, холодильник INDESIT,
вартістю 4 761 грн, плиту газову 60х60
ЕLЕКТА, вартістю 3 300 грн, шафу-купе 3-х
дверна - 1 шт., вартістю 2 770 грн,
диван -1 шт., вартістю 2000 грн, кухню мдф
льон -1 шт., вартістю 3 580 грн, стіл
дубовий 1 шт., вартістю 1 500 грн,
табуретки дубові - 2 шт., вартістю 75 грн
кожна, піноблоки 11,5 м3 , вартістю 4 тис.
грн, мийку круглу врізну 1 шт., вартістю
730 грн, євро огорожу 6 м, вартістю 1 200 грн,
на загальну суму 25 491 грн.

Відповідачу ОСОБА_7
виділити телевізор INDESIT, вартістю
3 999 грн, акустичну систему MEREDIAN-S100A - 8100А,
вартістю 899 грн, мікрохвильову піч соло
SAMSUNG М 171, вартістю 599 грн, пральну машину
INDESIT, вартістю 3 тис. грн, прихожу, дпс
яблуня-1 шт., вартістю 2 460 грн,
світильник бронзовий 2 шт., вартістю 189
грн 30 коп. кожен, світильник садовий
(вуличний) 1 шт., вартістю 248 грн 70 коп.,
телевізор вживаний 1 шт, вартістю 500 грн,
спальний гарнітур «Антарія» мдф -1 шт.,
вартістю 4 020 грн, шафу 3-х дверна з
антресолькою-1 шт., вартістю 1
500 грн, котел ARISTON CLAS 24 FE 2-х контурний
газовий - вартістю 4 135 грн,
табуретки дубові 2 шт., вартістю 75 грн
кожна, витяжку врізну -1 шт.,
вартістю 950 грн, кухонний куточок
дубовий -1 шт., вартістю 2000 грн.,
євроогорожу 6 м, вартістю 1200 грн на
загальну суму 30 499 грн.

У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Рівненської області від 25 березня
2014 року рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
житлового будинку і земельної ділянки
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя скасовано. Позов у
цій частині задоволено частково.
Визнано житловий будинок по АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. ОСОБА_6 відмовлено
в частині вимог до ОСОБА_7 про визнання
земельної ділянки об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

У решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення апеляційного суду в
частині визнання житлового будинку
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

В іншій частині рішення суду не
оскаржується та, відповідно до вимог
ст.335 ЦПК України не є предметом
перегляду в касаційному порядку.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення апеляційного суду не
відповідає.

Суд першої інстанції,
відмовляючи в частині позовних вимог
про визнання житлового будинку АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності, виходив із того, що
відповідач набула спірне майно -
житловий будинок до шлюбу в дар, тому
воно не може бути визнано об'єктом
спільної сумісної власності. Крім того,
позивач не довів, що внаслідок його
трудових чи грошових затрат цінність
спірного будинку значно збільшилась.

Апеляційний суд,
частково скасувавши рішення суду
першої інстанції та ухваливши нове
рішення, яким визнав житловий будинок
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності, керуючись
положеннями ст. 62 СК України,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, дійшов висновку про те, що
внаслідок реконструкції будинку було
збудовано фактично новий житловий
будинок та позивач поніс значні
фінансові витрати при будівництві.

Проте з такими
висновками суду апеляційної інстанції
не можна погодитись з наступних
підстав.

Судами встановлено, що
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 17 травня 1997
року по 18 липня 2011 року (а. с. 36).

Згідно і з свідоцтвом
про право власності на нерухоме майно
від 16 березня 2011 року ОСОБА_7 на праві
приватної власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1. (а. с. 53). У примітках
зазначено, що свідоцтво про право
власності видане взамін договору
дарування, посвідченого 26 травня 1994
року, Р № 1-438 Корецькою районною
державною нотаріальною конторою.

Таким чином, ОСОБА_7
відповідно до вимог ст. ст. 227, 243 ЦК
Української РСР набула право власності
на спірний житловий будинок на
підставі договору дарування
укладеного у 1994 році.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного із них. Такі ж
положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин) якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення
підлягають з'ясуванню шляхом
порівняння станом на час вирішення
спору вартості об'єкта в стані, що
існував до поліпшення, та його вартості
після поліпшення; при цьому сам по собі
розмір грошових затрат подружжя чи
одного з них, а також і визначена на час
розгляду справи ринкова вартість
будинку не є тим фактором, який єдиний
безумовно свідчить про істотність
збільшення вартості майна як об'єкта.

За таких обставин судами не перевірено,
як збільшилась вартість житлового
будинку до поліпшення порівняно з його
вартістю після поліпшення
(реконструкції), не встановлено, який
розмір грошових затрат поніс позивач
під час реконструкції вказаного
будинку.

Згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Без з'ясування зазначених обставин
висновок апеляційного суду про те, що
внаслідок реконструкції було
збудовано фактично новий жилий
будинок, є припущенням, та не може бути
підставою для задоволення позову в цій
частині.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 303,
304 ЦПК України суд апеляційної
інстанції не врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
тому ухвалене у справі рішення на
підставі ст. 338 ЦПК України в частині
визнання житлового будинку
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності підлягає
скасуванню з направленням справи в цій
частині на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338,
345 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Рівненської області від 25 березня
2014 року в частині визнання житлового
будинку АДРЕСА_1 об'єктом права
спільної сумісної власності скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню
не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:
А.О. Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська