Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року Справа №607/7258/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого - судді - Стельмащука П.Я.

при секретарі - Паюк М.М.,

за участю представника позивача -
Горохівського А.М.;

відповідача - ОСОБА_2;

представників відповідача - ОСОБА_3,
ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Тернополі
цивільну справу за позовом
Тернопільської міської ради до ОСОБА_2
про визнання відповідача таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням - гуртожитком по АДРЕСА_1 та
зняття відповідача з реєстрації в
гуртожитку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач Тернопільська міська рада
звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2
про визнання його таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням - гуртожитком по АДРЕСА_1.
Також просить зняти ОСОБА_2 з
реєстрації в гуртожитку по АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в
результаті банкрутства у 2007 році
товариства з обмеженою
відповідальністю «Комплекс-Сервіс»,
гуртожиток по АДРЕСА_1, на підставі
ухвали господарського суду
Тернопільської області від 07.06.2007р.,
клопотання регіонального відділення
фонду державного майна України по
Тернопільській області, рішення
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради від 21.06.2007р., передано в
комунальну власність міста Тернополя.
Згідно даних адресно-довідкового бюро
УМВСУ в Тернопільській області, в
даному гуртожитку зареєстрований
відповідач. Однак, з моменту передачі
приміщень гуртожитку до комунальної
власності і по день подачі позову до
суду відповідач в гуртожитку не
проживає, гуртожиток використовується
як готель. Окрім того, згідно
інформації ТзОВ «Міське бюро технічної
інвентаризації», відповідачу належить
будинковолодіння по АДРЕСА_2 Отже,
позивач вважає, що відповідач тривалий
час не проживає в гуртожитку по
АДРЕСА_1, має інше житло, та посилаючись
на статті 72, 107, 127 ЖК України просить
суд визнати його таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням - гуртожитком та зняти з
реєстрації в цьому гуртожитку.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги з
підстав наведених у позовній заяві та
наданих суду усних поясненнях.

Відповідач та його представники
заперечили щодо задоволення позову,
надали суду письмові заперечення та
усні пояснення. Вказують на те, що
відповідач разом із дружиною та двома
дітьми на законних підставах
проживають у гуртожитку по АДРЕСА_1 у м.
Тернополі, а саме на підставі ордерів. У
травні 2010 року позивача було
арештовано та в подальшому засуджено
Тернопільським міськрайонним судом до
позбавлення волі. В гуртожитку
залишились проживати дружина та діти. З
місць позбавлення волі відповідач
звільнився в жовтні 2013 року. Однак,
повернувшись до свого місця проживання
в гуртожитку, не був туди допущений
працівниками ТзОВ «Акція», які
володіють першим, третім, четвертим та
п'ятим поверхами будівлі по АДРЕСА_1
(гуртожиток знаходиться на другому
поверсі). З даного приводу звернувся із
позовом до суду щодо усунення перешкод
в користуванні житловим приміщенням.
Викладені позивачем доводи щодо
використання приміщення гуртожитку в
якості готелю, є надуманими та нічим не
підтвердженими, іншого житла, в якому б
відповідач міг проживати, він не має.
Позовні вимоги вважають
безпідставними та просять суд у
задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
судом встановлено, що 06.09.1999р. ВАТ
Тернопільський РМЗ «Елеваторпром», на
підставі спільного рішення
адміністрації та профспілкового
комітету від 06.09.1999р., видало ордер гр.
ОСОБА_2, який працює у ВАТ
Тернопільський РМЗ «Елеваторпром» на
право зайняття з сім'єю жилої площі в
гуртожитку по АДРЕСА_1.

29.11.2005р. ТзОВ «Комплекс-Сервіс», на
підставі спільного рішення зборів
засновників товариства та
профспілкового комітету від 20.11.2005р.,
видало ордер №1 серія 1 гр. ОСОБА_2, який
працює у ТзОВ «Комплекс-Сервіс», на
право зайняття з сім'єю з 4 чоловік
жилої площі в гуртожитку №1 по АДРЕСА_1,
корпус №1, кімната 1-7 розміром 141 кв.м.
Склад сімї ОСОБА_2, 1970р.н., ОСОБА_5, 1983р.н. -
дружина, ОСОБА_6, 2003р.н. - дочка, ОСОБА_7,
2004р.н. - син.

Ухвалою господарського суду
Тернопільської області від 07.06.2007р. по
справі №10/Б-485 зобов'язано ліквідатора
ТОВ «Комплекс-Сервіс» передати до
комунальної власності міста Тернополя
в особі Тернопільської міської ради, а
Тернопільську міську раду прийняти по
Акту прийому-передачі від ТОВ
«Комплекс-Сервіс» об'єкт соціальної
сфери, без додаткових умов: гуртожиток
по АДРЕСА_1 в м. Тернополі.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, виданого
29.07.2008р. виконавчим комітетом
Тернопільської міської ради,
Тернопільській міській раді на праві
комунальної власності, на підставі
рішення виконкому Тернопільської
міської ради №795 від 21.06.2007р., належить
гуртожиток за адресою м. Тернопіль,
АДРЕСА_1, загальною площею 297,7 кв.м., що
складається із наступних приміщень: І
сх. кліт. пл. 15,7 кв.м., 1-10 прим. пл. 14 кв.м.,
1-11 хол пл. 34,0 кв.м., 1-1 кор. пл. 4,3 кв.м., 1-2
житл. пл. 22,8 кв.м., 1-3 санвуз. пл.. 5,0 кв.м, 2-1
кор. пл. 3,2 кв.м., 2-2 санвуз. пл. 4,7 кв.м., 2-3
житл. пл. 19,3 кв.м., 3-1 кор. пл. 3,0 кв.м., 3-2
санвуз. пл. 4,9 кв.м., 3-3 житл. пл. 19,4 кв.м., 4-1
кор. пл. 3,8 кв.м., 4-2 житл. пл. 22,3 кв.м., 4-3
санвуз. пл. 5,4 кв.м, 5-1 кор. пл. 1,9 кв.м., 5-2
санвуз. пл. 3,8 кв.м., 5-3 житл. пл. 23,3 кв.м., 6-1
житл. пл. 16,1 кв.м., 6-2 санвуз. пл. 3,7 кв.м, 7-1
житл. пл. 17,2 кв.м., 7-2 санвуз. пл. 3,9 кв.м., 8-1
техн. кімн. пл.. 9,2 кв.м., ІІ кор. пл. 21,6
кв.м., ІІІ сх. кліт. пл. 15,2 кв.м.

29.07.2008р. ТзОВ «Міське бюро технічної
інвентаризації» (м. Тернопіль) видало
витяг №19697456 про реєстрацію права
комунальної власності Тернопільської
міської ради на нерухоме майно -
гуртожиток за адресою м. Тернопіль,
АДРЕСА_1.

Відповідно до листа ТзОВ «Міське бюро
технічної інвентаризації» (м.
Тернопіль) №5269/07-2 від 30.06.2011р., станом на
25.06.2011р., відповідачу належить
будинковолодіння по АДРЕСА_2

Згідно довідки УДМС України в
Тернопільській області від 05.02.2014р. та
паспорта позивача, позивач
зареєстрований в АДРЕСА_1 з 24.09.1999р.

Вироком Тернопільського
міськрайонного суду від 11.07.2011р.
позивача визнано винним у скоєнні
злочинів, передбачених ч. 2 статті 189, ч. 2
статті 289, ч. 1 статті 357, ч. 3 статті 357 КК
України і на підставі ч. 1 статті 70 КК
України за сукупністю злочинів шляхом
поглинання менш суворого покарання
більш суворим остаточно визначено
ОСОБА_2 покарання у виді 5 років
позбавлення волі з конфіскацією всього
належного йому на праві власності
майна. Строк відбуття покарання
рахувати з 21.05.2010р.

Згідно довідки серії ХАР №02196 виданої
позивачу начальником установи -
арештного дому Диканівської виправної
колонії Харківської області (№12),
позивач відбував покарання в установах
ДКВС з 21.05.2010р. по 25.10.2013р., звідки
звільнений за постановою
Червонозаводського райсуду м. Харкова
від 17.10.2013р. на підставі статті 81 КК
України умовно-достроково від
подальшого відбування покарання у виді
позбавлення волі на строк 1 рік 7
місяців 4 дні і прямує до місця
проживання АДРЕСА_1.

Таким чином, станом на день звернення
до суду (18.04.2013р.), відповідач перебував
у місцях позбавлення волі.

В судовому засіданні встановлено,
підтверджено матеріалами справи і
сторонами не заперечується, що на даний
час адреса гуртожитку, в якому
зареєстрований відповідач, є саме м.
Тернопіль, АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 07.02.2013р.
скасовано рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 05.11.2012р. в
частині виселення та ухвалено нове
рішення, яким у позові Тернопільської
міської ради до ОСОБА_2 про виселення з
гуртожитку відмовлено.

Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Даним рішенням апеляційного суду
встановлено, що будь-які гуртожитки в
даний час за адресою АДРЕСА_1 не
зареєстровані. Єдиний гуртожиток, який
перебував у віданні РМЗ
«Елеваторпром», а згодом - у віданні
його правонаступника ТзОВ
«Комплекс-Сервіс», у якому поселений
ОСОБА_2 у зв'язку з перебуванням у
трудових відносинах на підставі
ордера, в даний час фактично
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 в м.
Тернополі (абзац 4 стор. 4). В кімнати 1-7
гуртожитку по АДРЕСА_1 відповідач
(ОСОБА_2.) з сім'єю у складі 4-х осіб
поселений у встановленому законом
порядку (абзац 2 стор. 7).

Також цим рішенням апеляційної
інстанції надано оцінку доводам
Тернопільської міської ради щодо
використання приміщення гуртожитку не
за призначенням. А саме, відхилені, в
якості доказів такого факту,
притягнення приватного підприємця
ОСОБА_8 до адміністративної
відповідальності (абзаци 2-4 стор. 5).

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про необґрунтованість
позовних вимог, непідтвердження їх
матеріалами справи та необхідність
відмовити у задоволенні позовних вимог
з наступних мотивів.

Відповідно до статті 1 ЦПК України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України,
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як вбачається із матеріалів справи,
зокрема рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 07.02.2013р.,
позивач в законний спосіб, шляхом
отримання ордерів, набув права
користування приміщенням гуртожитку
за адресою м. Тернопіль, АДРЕСА_1 (в
подальшому адреса змінилась на
АДРЕСА_1).

Згідно п. 7 ч. 3 статті 71 ЖК України, жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї понад шість місяців у випадку
взяття під варту або засудження до
арешту, обмеження волі, позбавлення
волі на певний строк чи довічне
позбавлення волі - протягом усього часу
перебування під вартою або відбування
покарання, якщо в цьому будинку,
квартирі (їх частині) залишилися
проживати інші члени сім'ї. Якщо в
будинку, квартирі (їх частині) не
залишилися проживати інші члени сім'ї
наймача, це житло може бути надано за
договором оренди (найму) у
встановленому законом порядку іншому
громадянину до звільнення таких осіб
з-під варти або до відбуття ними
покарання.

Так як відповідач з 21.05.2010р. по 25.10.2013р.
перебував під вартою або відбував
покарання, пред'явлення позивачем
позову у квітні 2013 року є
безпідставним, з огляду на вимоги п. 7 ч.
3 статті 71 ЖК України. Також позивачем
не надавались докази надання житла за
договором оренди (найму) у
встановленому законом порядку іншому
громадянину до звільнення відповідача
з-під варти або до відбуття ним
покарання.

Також судом відхиляється посилання
позивача на статтю 107 ЖК України, як
підставу для втрати відповідачем права
користування житловим приміщенням.

Згідно статті 107 ЖК України, наймач
жилого приміщення вправі за згодою
членів сім'ї в будь-який час розірвати
договір найму. У разі вибуття наймача
та членів його сім'ї на постійне
проживання до іншого населеного пункту
або в інше жиле приміщення в тому ж
населеному пункті договір найму жилого
приміщення вважається розірваним з дня
вибуття. Якщо з жилого приміщення
вибуває не вся сім'я, то договір найму
жилого приміщення не розривається, а
член сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Надання позивачем доказу того, що
станом на 25.06.2011р., відповідачу належало
будинковолодіння по АДРЕСА_2 у м.
Тернополі, не доводить факту вибуття
наймача (відповідача) із приміщення
гуртожитку.

Посилання позивача на п. 11 Постанови
Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985р. «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» також не приймається судом,
так як позивачем не наведено будь-яких
фактичних даних, які свідчать про
обрання стороною іншого постійного
місця проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Окрім того, суд не бере до уваги акт
обстеження приміщень від 19.03.2013р.,
згідно якого комісія у складі
працівників Тернопільської міської
ради, дільничого інспектора міліції,
представників пожежної безпеки та
Держсанепідемслужби, «провівши
обстеження приміщень за адресою м.
Тернопіль, АДРЕСА_1 площею 297,7 кв.м., які
зареєстровані як гуртожиток за
Тернопільською міською радою,
встановила, що над входом в приміщення
та на будівлі встановлені рекламні
вивіски «Готель», вхід в приміщення
зачинений, на вході об лаштована
сигналізація. В приміщенні на 1 поверсі
розміщена рецепція готелю, вивішений
«куток споживача» та прейскурант цін
на послуги готелю. На 2 поверсі
приміщень обладнано 7 кімнат та одна
господарська кімната. В гуртожитку
зареєстрований ОСОБА_2. При цьому, при
проведенні обстеження будь-яких
особистих речей домашнього вжитку у
приміщеннях гуртожитку не виявлено.
ОСОБА_2 спільно з приватним підприємцем
ОСОБА_8 облаштували в приміщеннях
гуртожитку готель, що суперечить
цільовому призначенню приміщень
гуртожитку комунальної власності. Цим
самим ОСОБА_2 порушив статті 6, 10 ЖК
Української РСР. ОСОБА_9 з 01.08.2006р.
працював адміністратором ТзОВ
«Алігатор-ІІ», на даний час працює
менеджером
готельно-розважально-оздоровчого
комплексу «Алігатор» ТзОВ «Акція».
Зазначив, що в цей період в приміщеннях
гуртожитку ОСОБА_2 чи будь-хто інший не
проживав, дані приміщення завжди
використовувались ним як готель».

Даний акт не може бути належним доказом
використання відповідачем приміщення
гуртожитку не за призначенням, у
зв'язку із тим, що даний акт складений в
той час коли відповідач перебував у
місцях позбавлення волі і не міг
вчиняти дії про які йдеться в акті. А
також, щодо вивіски «Готель» - правова
оцінка не на користь позивача
надавалась в рішенні апеляційного суду
Тернопільської області від 07.02.2013р.
(абзац 1 стор. 6).

Свідчення гр. ОСОБА_9, викладені в
даному акті, в судовому засіданні не
підтверджувались.

Твердження представника позивача про
незаконність ордерів від 06.09.1999р. і
29.11.2005р. не береться судом до уваги з
огляду на наступне.

Згідно статті 11 ЦК України, цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки. Підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
правочини.

Відповідно до статті 129 Житлового
кодексу України, на підставі рішення
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Згідно статті 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Доказів про визнання ордерів недійсним
в матеріалах справи немає, а відтак суд
не може не брати їх до уваги.

Також суд зазначає наступне.
Відповідачем подано заяву про
застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідачем у заяві не вказано з якого
дня, на його думку, позивач довідався
або міг довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
А також, відповідачем не надано
доказів, з яких суд міг би встановити
пропуск такого строку самостійно.

Отже, заява відповідача про
застосування строку позовної давності
не може бути задоволена.

Так як рішення ухвалено не на користь
позивача, судові витрати по справі не
стягуються.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223,
294 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Тернопільської
міської ради до ОСОБА_2 про визнання
відповідача таким, що втратив право на
користування житловим приміщенням -
гуртожитком по АДРЕСА_1 та зняття
відповідача з реєстрації в гуртожитку -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом .

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий

П.Я.Стельмащук