Справа № 363/3870/13-ц Головуючий у І
інстанції Чіркова Г.Є.Провадження №
22-ц/780/1650/14 Доповідач у 2
інстанції Березовенко Р.В.Категорія 9
УХВАЛА

Іменем України

31 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Воробйової
Н.С.,при секретарі:Франюк Т.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 26 грудня 2013
року у справі за заявою ОСОБА_5,
заінтересована особа - відділ
реєстрації актів цивільного стану
Вишгородського районного управління
юстиції в Київській області, про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з заявою про встановлення фактів,
що мають юридичне значення,
посилаючись на те, що його батьки та
пращури за походженням є поляками, що
приховували це через утискання
радянською владою громадян польського
походження, внаслідок чого записи про
їх національність в актах
громадянського стану є помилковими.

У внесенні відповідних змін в актових
записах відділом РАЦС Вишгородського
РУЮ в Київській області йому відмолено,
а тому з метою реалізації свого права
на вибір національності та інших прав
передбачених ЗУ «Про національні
меншини в Україні», оформлення «Карти
поляка» в Консульстві Польської
держави, звернувся для визнання своїх
прав у судовому порядку.

Просив встановити факт неправильності
запису № 1403 від 21 жовтня 1960 року про
шлюб його батьків, ОСОБА_7 і ОСОБА_8, щодо
їх національності, а саме батька -
«білорус», а мати - «українка», факт
неправильності запису № 3900 від 24
листопада 1967 року про своє народження
ОСОБА_5 в книзі актів громадянського
стану щодо національності його
батьків, а саме батька - «білорус», а
мати - «українка» та факт того, що
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 за походженням є
«поляк».

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 26 грудня 2013
року в задоволені заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5
подав апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, ухвалити рішення
про задоволення заяви про встановлення
факту що має юридичне значення.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
заявник ОСОБА_5, народився ІНФОРМАЦІЯ_1
в м. Києві. Його батьком є ОСОБА_7, який
народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Даленщина,
Кричевського району, Могилевської
області, республіки Білорусь. Матір'ю
заявника є ОСОБА_8, що народилася в 1937
році в м. Києві. Батьком ОСОБА_7 (дідом
заявника по батьковій лінії) є ОСОБА_9,
матір'ю (бабусею заявника по батьковій
лінії) - ОСОБА_10.

Дані обставини підтверджуються
відповідними свідоцтвами про
народження, свідоцтвом про шлюб та
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб від
15 травня 2012 року.

Відповідно до висновку Відділу РАЦС
Вишгородського РУЮ в Київській області
про внесення змін до актового запису
цивільного стану вбачається, що ОСОБА_11
є бабусею заявника.

Згідно історичної виписки роду
«ОСОБА_6», виконаною кандидатом
історичних наук, завідуючим сектором
генеалогічних та геральдичних
досліджень інституту Історії України
НАН України, В.В. Томазовим, судом
встановлено наступне, мовою оригіналу -

« 1 колено - «ОСОБА_12».

22/16 ОСОБА_6, родился ІНФОРМАЦІЯ_2 в
Евандорфе Радомышльского уезда».

Разом з тим, у суді першої інстанції
представник заявника не зміг назвати
першоджерело інформації, що стала
підставою для складання зазначеної
історичної виписки.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд
першої інстанції виходив з того, що
належні, допустимі й достатні докази на
користь того, що ОСОБА_6 (згаданий в
історичній виписці) є батьком (а отже й
прадідом заявника по материній лінії)
ОСОБА_11, суду надані не були, а згадана
історична виписка цих обставин не
висвітлює, першоджерело з якого взято
викладені в ній дані суду не
представлене. Крім того, відсутні в
справі й докази того, що ОСОБА_10 мала
дошлюбне прізвище ОСОБА_10, а відтак і
відсутні підстави для встановлення
факту того, що бабусею заявника є
ОСОБА_10, а доводи заяви на користь
підтвердження зазначених родинних
відносин і вказану ступінь споріднення
ґрунтуються лише на припущеннях.

Також, судом першої інстанції,
правомірно зазначено, що належними,
допустимими й достатніми доказами на
підтвердження юридичного факту
родинних відносин між особами можуть
бути відповідні акти, анкети,
автобіографії, листівки, сімейні
фотографії, листи ділового та
особистого характеру, особові справи,
рішення судів, ордери на вселення,
обмінні ордери, погосподарські книги,
виписки з домових книг та інші
документи, які у собі місять відомості
про родинні відносини осіб, довідки
органів РАЦС про неможливість
поновлення втрачених записів,
показання свідків, яким достовірно
відомо про взаємовідносини осіб, тощо.

Висновки суду першої інстанції
викладені в рішенні, відповідають
вимогам закону та обставинам справи,
виходячи з наступного.

На підставі ст. 300 ЦК України фізична
особа має право на індивідуальність, на
збереження своєї національної,
культурної, релігійної, мовної
самобутності, а також право на вільний
вибір форм та способів прояву своєї
індивідуальності, якщо вони не
заборонені законом та не суперечать
моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 11 ЗУ «Про національні
меншини в Україні» громадяни України
мають право вільно обирати та
відновлювати національність.
Примушення громадян у будь-якій формі
до відмови від своєї національності не
допускається.

Статтею 12 того ж Закону передбачено, що
кожний громадянин України має право на
національні прізвище, ім'я та по
батькові. Громадяни мають право у
встановленому порядку відновлювати
свої національні прізвище, ім'я та по
батькові.

Відповідно до вимог ст. 13 ЗУ «Про
національні меншини в Україні»
громадяни, які належать до
національних меншин, вільні у виборі
обсягу і форм здійснення прав, що
надаються їм чинним законодавством, і
реалізують їх особисто, а також через
відповідні державні органи та
створювані громадські об'єднання.

Як визначено ст. 15 ЗУ «Про національні
меншини в Україні» громадяни, які
належать до національних меншин,
національні громадські об'єднання
мають право у встановленому в Україні
порядку вільно встановлювати і
підтримувати зв'язки з особами своєї
національності та їх громадськими
об'єднаннями за межами України,
одержувати від них допомогу для
задоволення мовних, культурних,
духовних потреб, брати участь у
діяльності міжнародних неурядових
організацій.

Отже, судом першої інстанції вірно
зазначено, що в даному випадку право
заявника на індивідуальність,
передбачене ст. 300 ЦК України не
порушене, оскільки не зазначення в
актах реєстрації цивільного стану
національності його та його батьків
«поляками», не перешкоджає заявнику
дотримуватися польських звичаїв,
традицій, культури та позиціонувати
себе поляком, виявляти почуття
національного самоусвідомлення.

Крім того, за змістом положень
Конституції України, Закону України
«Про національні меншини в Україні»
належність особи до певної
національності залежить від її
вільного волевиявлення і для
реалізації особою своїх прав у цій
сфері не потребує встановлення цього
факту судовим рішенням.

Особисто батьки заявника (батько живий,
а мама померла) ніколи не намагалися
змінити свою національність.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

За вказаних обставин судом першої
інстанції вірно зазначено, що висунуті
в заяві вимоги про встановлення фактів
неправильності записів у актах
реєстрації громадянського стану та
встановлення національності особи за
походженням є похідними від
встановлення юридичних фактів про
родинні відносини між фізичним
особами, підстав для чого в суді не
встановлено, а отже й зазначені вимоги
заяви також не можуть бути задоволенні.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду ухвалено у
відповідності до норм ст. 308 ЦПК України
відповідає обставинам справи, з
додержанням вимог закону і не може бути
скасовано з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 26 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
Н.С. Воробйова

С.М. Верланов