Номер провадження: 22-ц/785/2676/14
Номер справи місцевого суду: 522/8252/13
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 18 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_3
до державного нотаріуса Першої
одеської нотаріальної контори ОСОБА_4
про визнання незаконними дії
нотаріуса,

в с т а
н о в и л а:

02 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 23.07.2004 року він уклав
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, посвідчивши його у державного
нотаріуса Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5 за номером
в реєстрі 8-3162. Зазначену квартиру було
придбано за його власні кошти, які
отримані від продажу чотирма днями
раніше іншої квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, що належала йому та
його матері ОСОБА_6 в рівних частках.
Він усно заявив нотаріусу, що придбання
квартири відбувається виключно за його
особисті кошти і в підтвердження чого
надав договір купівлі-продажу квартири
за адресою: АДРЕСА_2, та договори
дарування грошових коштів від 19.07.2004
року, 20.07.2004 року та 21.07.2004 року. При
цьому, переконавшись, що нотаріус
правильно розуміє походження коштів,
за рахунок яких придбавалась квартира,
пересвідчившись, що текст договору
купівлі-продажу відповідає його
внутрішньому волевиявленню, він
підписав договір. Проте у жовтні 2011
року йому стало відомо, що нотаріус
таємно, без його на те відома, прийняла
від його колишньої дружини ОСОБА_7
заяву про надання згоди на придбання
квартири АДРЕСА_1 «на спільні кошти», а
також засвідчила справжність її
підпису. Він вважає, що відповідачка
порушила п. 45 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України №20/5 від 03.03.2004 року (у редакції,
що діяла на момент укладання договору
купівлі-продажу), згідно з яким
правочин щодо розпорядження майном, що
подається для нотаріального
посвідчення, може бути посвідчений
нотаріусом без згоди другого з
подружжя у разі, якщо з
правовстановлюючого документа,
договору, укладеного між подружжям,
акта цивільного стану про укладення
шлюбу та інших документів випливає, що
зазначене майно є особистою приватною
власністю одного з подружжя, тобто
набуте до реєстрації шлюбу, за час
шлюбу, але на умовах, передбачених
шлюбним або іншим договором, укладеним
між подружжям, договором дарування або
в порядку спадкування, або за кошти, які
належали їй (йому) особисто тощо. Про
перевірку цих обставин нотаріус робить
відмітку на примірнику правочину, що
залишається в справах державної
нотаріальної контори (приватного
нотаріуса), з посиланням на реквізити
відповідних документів, якщо ці
документи не приєднуються до
примірника такого правочину. Згідно п.
44 цієї Інструкції про наявність згоди
другого подружжя зазначається в тексті
договору з посиланням на реєстровий
номер, за яким ця згода посвідчена, та
дату її посвідчення. Однак нотаріус не
перевірила належність майна до
особистого майна одного подружжя, про
що повинна бути зроблена відповідна
відмітка, в тексті договору будь-якої
згадки про наявність заяви колишньої
дружини ОСОБА_7 не зробила.

Посилаючись на ці обставини, позивач
ОСОБА_3 просив суд визнати незаконними
дії державного нотаріуса Першої
одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_5 по прийняттю 23.07.2004 року
заяви від ОСОБА_7 про надання згоди на
придбання ним квартири під АДРЕСА_1
зареєстрованої за №8-3161 та засвідченню
справжності підпису ОСОБА_7 на вказаній
заяві.

Відповідачка ОСОБА_5, яка на час
розгляду даного позову звільнилася з
Першої одеської державної
нотаріальної контори і є приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу, просила
розглядати справу за її відсутністю
(а.с. 32).

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права.

Сторони у справі неодноразово в судове
засідання не з'явилися, про розгляд
справи сповіщені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення поштового відправлення
про виклик в суд.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми процесуальними
правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України у даному випадку їх неявка в
суд не перешкоджає розглядові справи і
не порушує право на доступ до суду
апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивача ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга позивача
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Для укладання
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Абзацем другим пункту 44 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
03.03.2004 року за №20/5, зареєстрованої в
Міністерстві юстиції України 03.03.2004
року за №283/8882 (далі - Інструкція), в
редакції чинній на час укладення
договору купівлі-продажу від 23.07.2004
року, передбачено, що правочини щодо
належного подружжю на праві спільної
сумісної власності майна, які
потребують обов'язкового
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
правочини щодо іншого цінного майна
можуть бути посвідчені нотаріусом при
наявності письмової згоди другого з
подружжя. Справжність підпису на заяві
другого з подружжя про згоду на
укладення такої угоди повинна бути
засвідчена в нотаріальному порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що
під час перебування в шлюбі з ОСОБА_7 23
липня 2004 року між позивачем ОСОБА_3 та
ОСОБА_9 було укладено договір
купівлі-продажу, за яким позивач купив
квартиру АДРЕСА_1. Договір
купівлі-продажу було посвідчено
державним нотаріусом Першої одеської
державної нотаріальної контори ОСОБА_5
за номером в реєстрі №8-3162 (а.с. 5).

23.07.2004 року ОСОБА_7 подала до
нотаріальної контори заяву, якою
надала згоду на придбання її чоловіком
ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1, підпис якої
засвідчено державним нотаріусом
Першої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_5 за номером
в реєстрі №8-3161 (а.с. 7).

Надання цієї заяви та її засвідчення
передувало укладенню та посвідченню
договору купівлі-продажу, що
підтверджується реєстрацією цих
правочинів в реєстрі нотаріуса: заява
про згоду під номером №8-3161, договір
купівлі-продажу під номером №8-3162,
тобто відповідні нотаріальні дії
здійснювалися одна за одною, що
спростовує доводи позивача про
таємність нотаріального посвідчення
цієї згоди.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивач ОСОБА_3 був зобов'язаний
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що позивач ОСОБА_3 не довів в судовому
засіданні належними й переконливими
доказами те, що державний нотаріус
порушила положення п.п. 44, 45 Інструкції
при посвідченні договору
купівлі-продажу від 23 липня 2004 року, чим
порушила його права. Тому у
відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України
його вимоги не підлягають захисту
судом.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи позивача ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд
безпідставно не звернув уваги на те, що
відповідачка порушила положення п. 45
Інструкції щодо перевірки походження
коштів на придбання квартири, чим
порушила його права, не приймаються до
уваги за таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

У п. 45 Інструкції зазначено, що правочин
щодо розпорядження майном, що
подається для нотаріального
посвідчення, може бути посвідчений
нотаріусом без згоди другого з
подружжя у разі, якщо з
правовстановлювального документа,
договору, укладеного між подружжям,
акта цивільного стану про укладення
шлюбу та інших документів випливає, що
зазначене майно є особистою приватною
власністю одного з подружжя, тобто
набуте до реєстрації шлюбу, за час
шлюбу, але на умовах, передбачених
шлюбним або іншим договором, укладеним
між подружжям, договором дарування або
в порядку спадкування, або за кошти, які
належали їй (йому) особисто тощо.

При розгляді справи суд першої
інстанції з достовірністю встановив,
що в тексті договору купвлі-продажу від
23.07.2004 року, який погоджений та
підписаний позивачем, відсутні
будь-які посилання на придбання
нерухомості за свої особисті кошти,
зокрема від продажу особистого майна
та договорів дарування, а нотаріусів не
уповноважено та не зобов'язано
перевіряти походження коштів, за
рахунок яких сторони договору
набувають права власності на об'єкти
нерухомого майна.

Таким чином, державний нотаріус при
посвідченні договору купівлі-продажу 23
липня 2004 року діяла в рамках діючого
законодавства й не порушила прав
позивача.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції всебічно та повно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, дав належну оцінку наданим
сторонами у справі доказам у
відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що законних
підстав для задоволення позову не має.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Отже законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 18 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік