Справа №587/1854/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Черних О. М.Номер
провадження 22-ц/788/1360/14 Суддя-доповідач -
Попруга С. В. Категорія - 27
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Гагіна М. В.

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду
Сумської області від 18 червня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в
и л а:

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
08 січня 2014 року, відмовлено в позові
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
грошових коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 квітня 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено
частково.

Скасовано рішення Сумського районного
суду Сумської області від 04 грудня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Сумської області від 08 січня 2014 року,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 18 червня 2014 року
позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4,
суму боргу в розмірі 7916,78 грн., витрати
на правову допомогу в розмірі 2270,57 грн.
та судовий збір в розмірі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

Всі доводи апеляційної скарги, по суті
зводяться до того, що судом першої
інстанції не враховано, що із тексту
розписки від 10 червня 2012 року не
вбачається, що вона стосується
договору позики, оскільки мова йде про
нібито самовільно взятий аванс, а не
про борг. Позивачка ОСОБА_4 у судовому
засіданні пояснила, що дана розписка
виникла внаслідок трудових
правовідносин та що вона не передавала
в борг грошові кошти за цією розпискою.
Також вказує, що розписка від 10 червня
2012 року, складена нею, не є доказом
домовленості сторін про новацію боргу
у позикове зобов'язання, оскільки такої
домовленості між сторонами (ОСОБА_4 і
ОСОБА_3) не було.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_5 підтримали доводи
апеляційної скарги, а представник
позивачки ОСОБА_6 заперечував проти
них, вважав рішення суду першої
інстанції законним і обґрунтованим.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась,
про час та місце розгляду справи
повідомлялась належним чином.

Судом першої інстанції по суті
встановлено, що ОСОБА_4 зареєстрована
як фізична особа-підприємець і між нею
та ОСОБА_3 укладений трудовий договір,
відповідно до якого відповідачка
працювала у позивача в якості продавця
продовольних товарів, за що отримувала
заробітну плату.

При проведенні перевірки первинної
господарської документації ОСОБА_4
помітила виправлення у відомостях
отриманого товару та зданої виручки за
період з 02 серпня 2011 року по 27 травня 2012
року та нарахувала недостачу товару на
суму приблизно 10 тис. грн.

Після пред'явлення цих документів
ОСОБА_3, остання 10 червня 2012 року
написала розписку, відповідно до
змісту якої зізналась у тому, що в
період з 02 серпня 2011 року по 01 квітня 2012
року самовільно брала аванси на суму 7
200 грн. і зобов'язалась їх повернути до 31
грудня 2012 року.

Доказів вини ОСОБА_3 у вищезгаданій
недостачі товарно-матеріальних
цінностей не надано.

Не доведено, що розписка ОСОБА_3 від 10
червня 2012 року, стосується саме
вищезазначеної недостачі
товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, судом встановлено, що згідно
розписки, факт написання якої
підтверджено особистими поясненнями
відповідачки, між сторонами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 10 червня 2012 року було укладено
договір позики, відповідно до якого
відповідачка ОСОБА_3 отримала 7200 грн.
від ОСОБА_4 та зобов'язалася повернути
борг до 31 грудня 2012 року, але у
визначений строк борг не повернула, а
тому з неї на користь ОСОБА_4 підлягає
стягненню вказаний борг в сумі 7200 грн.
та проценти за користування грошима в
сумі 716,78 грн.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
врахував всі факти, що входять до
предмета доказування. Обставини, якими
мотивовано рішення підтверджуються
належними й допустимими доказами, яким
суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.
212 ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки колегія суддів не вбачає.
Названі обставини доведено ОСОБА_4,
тоді як ОСОБА_3 на порушення положень
ст. 60 ЦПК України, не надала належних
доказів на підтвердження своїх
заперечень.

Висновки суду по суті спору
відповідають встановленим фактам. Суд
дійшов цих висновків з дотриманням та
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з наступних
підстав.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Висновки й мотиви наведені у
вищевказаній ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 квітня 2014 року по суті
зводяться до наступного: 1) предмет
позовних вимог позивачка
обґрунтовувала положеннями ст. 1046 ЦК
України, ч. 2 ст. 1047 ЦК України; 2)
матеріали справи не містять доказів
вини продавця ОСОБА_3, як
матеріально-відповідальної особи, у
недостачі товарно-матеріальних
цінностей належних позивачці за період
з 02 серпня 2011 року по 27 травня 2012 року,
що виключає матеріальну
відповідальність ОСОБА_3 в порядку
встановленому КЗпП України; 3) не
можливо встановити, що боргова
розписка написана ОСОБА_3 10 червня 2012
року стосується саме виявленої
позивачкою недостачі
товарно-матеріальних цінностей; 4) суди
першої та апеляційної інстанцій не
перевірили, чи не містять
правовідносини, що склались між
сторонами, ознак та умов новації боргу
(ч. 1 ст. 1053 ЦК України).

Під час нового розгляду справи, після
скасування в касаційному порядку
вищеназваних попередніх судових
рішень у справі, позивачка не змінювала
підстав чи предмету позову, нових
доказів сторони суду не надавали, судом
першої інстанції встановлено, що
боргова розписка не стосується
вказаної недостачі
товарно-матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Борговий документ, складений ОСОБА_3
(розписка від 10 червня 2012 року)
знаходиться у кредитора ОСОБА_4

Відповідачка ОСОБА_3 не спростовувала
той факт, що вона взяла 7200 грн., які
належали на праві власності позивачці
ОСОБА_4, яка не передавала ці грошові
кошти на безповоротній основі, та в
судовому порядку вимагає їх повернення
ОСОБА_3

За таких обставин, ураховуючи
вищезгадані засади, звичаї та вимоги,
боржник ОСОБА_3 зобов'язана повернути
кредитору ОСОБА_4 грошову суму боргу та
проценти за користування грошима.

За встановлених обставин, колегія
суддів також вважає, що правовідносини,
що склались та виникли з боргових
зобов'язань між сторонам, відповідають
загальним засадам цивільного
законодавства та не протирічать
положенням ст.ст. 604, 1053 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Ураховуючи такі обставини справи та
вимоги закону, колегія суддів вважає,
що доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на законі, а тому не
приймаються до уваги.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
також вважає, що відсутні порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сумського районного суду
Сумської області від 18 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -