У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Кіровського районного суду
м. Дніпропетровська від 9
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 17
квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні
ініціативи») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
товариство на підставі договору
факторингу від 28 листопада
2012 року набуло статусу кредитора за
кредитним договором, укладеним 21
травня 2008 року між відкритим
акціонерним товариством «Сведбанк» та
ОСОБА_3, відповідно до умов якого ОСОБА_3
отримала кредит у розмірі 84 тис.
доларів США з кінцевим строком
повернення до 20 травня 2019
року. На забезпечення виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором між банком та
ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки,
предметом якої є квартира АДРЕСА_1.
Оскільки боржник не виконує свої
зобов'язання за договором, на вимоги
банку не реагує, утворилась
заборгованість у розмірі 113
525 доларів 99 центів США. Ураховуючи
наведене, позивач просив у рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_3 перед
банком звернути стягнення на предмет
іпотеки.

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська від
9 жовтня 2013 року, залишеним
без змін ухвалю апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2014 року, позов ТОВ «Кредитні
ініціативи» задоволено. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки (квартира
АДРЕСА_1), що належить ОСОБА_3 на
підставі права власності, на користь
ТОВ «Кредитні ініціативи», у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 21 травня 2008 року, яка
станом на 1 лютого 2013 року складає 907 413
грн 24 коп., а саме: за кредитом - 569 725 грн
05 коп.; по відсоткам - 154 806 грн 43 коп.;
пеня - 182 881 грн 76 коп., шляхом проведення
прилюдних торгів згідно Закону України
«Про виконавче провадження»,
встановивши початкову ціну предмет
іпотеки на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
позичальником за кредитним договором
порушено строк та порядок виконання
договору. Кредитор має право на
повернення кредиту та відсотків на
умовах, визначених договором кредиту
та іпотеки, а тому вимога про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рахунок
погашення заборгованості відповідає
вимогам Закону України «Про іпотеку»
та положенням ЦК України.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками, зазначивши також, що
відповідачка не довела погашення
боргу.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки апеляційний суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 21 травня 2008 року
між ВАТ «Сведбанк» та відповідачкою
було укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав відповідачці
кредит у розмірі 84 тис. доларів США на
строк до 20 травня 2019 року.

Виконання відповідачем договірних
зобов'язань з повернення кредиту
забезпечено в повному обсязі договором
іпотеки, укладеним між ПАТ «Сведбанк»
та відповідачем. Предметом договору
іпотеки є належна відповідачу на праві
власності квартира АДРЕСА_1.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк»
та факторинговою компанією «Вектор
плюс» укладено договір факторингу.
Факторингова компанія «Вектор плюс» та
ТОВ «Кредитні ініціативи» цього дня
уклали договір факторингу відповідно
до якого з правами вимоги до останнього
перейшли усі права вимоги
заборгованості за кредитним договором
та договором забезпечення. У
відповідності договору факторингу
позивач уклав договір іпотеки.

Відповідач не виконує належним чином
зобов'язання за кредитним договором,
утворилась заборгованість у розмірі 113
525 доларів 99 центів США, що за курсом
Національного банку України
еквівалентно 907 413 грн 24 коп.

Звертаючи стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції виходив з
вказаної суми заборгованості.

В апеляційній та касаційній скаргах
ОСОБА_3 посилається на те, що районним
судом ухвалено заочне рішення,
належним чином не повідомивши її про
дату судового засідання, у зв'язку з чим
вона подала апеляційному суду докази
щодо сплати заборгованості (а.с. 139-184),
тим самим реалізувала своє
конституційне право на свободу в
наданні суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості (п. 4 ст. 129 Конституції
України).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 грудня
2009 року № 14 «Про судове рішення» судам
роз'яснено, що у мотивувальній частині
рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.

Проте апеляційний суд, встановивши, що
відповідачка не була належним чином
повідомлена про дату судового
засідання в районному суді, усупереч
ст. ст. 303, 315 ЦПК України
вказані докази, надані під час
перегляду справи в апеляційному
порядку, не дослідив, не перевірив
розрахунок заборгованості та її
складових (основної суми
заборгованості, відсотків за
користування кредитом, штрафних
санкцій) у відповідності до умов
договору.

Також суд на вказане уваги не звернув,
не врахував, що перш ніж звертати
стягнення на предмет іпотеки, суд
зобов'язаний чітко, відповідно до вимог
закону та умов договору визначити
розмір заборгованості.

При цьому суд не перевірив розмір
заборгованості за кредитним договором
та включив до загального розміру
заборгованості розмір пені, який
обчислено з порушенням закону.

Так, згідно ст. 258 ЦК України спеціальна
позовна давність встановлюється
тривалістю в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

З урахуванням вимог ст. 549 ЦК України
правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-116 цс 13 від 6 листопада 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Проте суд не звернув увагу на наведене,
та виходячи із розрахунку банка, не
врахував, що пеня згідно цього
розрахунку нараховувалась більше
одного року (з травня 2008 року
по січень 2013 року) (а.с. 25), а у довідці
розрахунку заборгованості від 1 лютого
2013 року взагалі не зазначено дату
обчислення пені та зазначив суму
заборгованості, не вказавши період, за
який вона нарахована.

Ураховуючи, що апеляційним судом не
встановлено всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судове рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 17 квітня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко