АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Провадження № 22-ц/774/5532/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Білик І. А. Доповідач - Рудь В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року м.
Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко І.Ю.,
Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська від
28 квітня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний Банк «Надра» про захист
прав споживачів, -

В с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ПАТ «Комерційний Банк
«Надра» про захист прав споживачів
(а.с.1-3).

Позивачка зазначала, що 23.10.2007 року
між нею, ОСОБА_2, та Відкритим
акціонерним товариством "Комерційний
банк "Надра", правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
"Комерційний банк "Надра", укладено
кредитний договір № 8/2007/840-К/1477-Н,
відповідно до якого вона отримала
кредит у сумі 101 250,00 USD на споживчі цілі,
а саме: на придбання домоволодіння.

Згідно п.1.2 Кредитного договору
цільове використання кредиту є
проведення розрахунків по договору
купівлі-продажу домоволодіння та
земельної ділянки від 23.10.2007 pоку, що
укладений між позичальником та ОСОБА_3,
згідно якого позичальник придбає у
власність нерухоме майно -
домоволодіння та земельну ділянку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Отриманий кредит є споживчим
кредитом, а позичальник відповідно є
споживачем.

При укладенні кредитного договору
банк включив в п.7.2 договору
несправедливу умову, зазначивши, що
спірні питання за цим Договором
підлягають врегулюванню шляхом
переговорів. Якщо сторони не зможуть
дійти згоди зі спірних питань шляхом
переговорів, то такий спір
розглядається згідно з чинним
законодавством України. При цьому
сторони, керуючись ст.112 Цивільного
процесуального кодексу України, дійшли
згоди про встановлення договірної
підсудності, а саме позови
пред'являються за місцезнаходженням
Банку у районний суд м.Києва.

Посилаючись на викладені обставини
та вказуючи на те, що як споживач має
право вибору підсудності при зверненні
до суду за захистом порушеного права,
та що п.7.2 договору позбавляє її такого
права у майбутньому, ОСОБА_2 просила:
умову, закріплену в п.7.2 кредитного
договору № 8/2007/840-К/1477-Н від 23.10.2007 року,
згідно якої сторони, керуючись ст.112 ЦПК
України дійшли згоди про встановлення
договірної підсудності, а саме: позови
пред'являються за місцезнаходженням
банку у районний суд м.Києва, визнати
несправедливою; умову, закріплену в п.7.2
кредитного договору № 8/2007/840-К/1477-Н від
23.10.2007 року, згідно якої сторони,
керуючись ст.112 ЦПК України дійшли
згоди про встановлення договірної
підсудності, а саме: позови
пред'являються за місцезнаходженням
банку у районний суд м.Києва, визнати
недійсною із застосуванням наслідків,
визначених ст.217 ЦК України.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська від
28 квітня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено(а.с.40-42).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права(а.с.46-49).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

За положеннями ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1,2 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Згідно ст.217 ЦК України недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був вчинений і
без включення до нього недійсної
частини.

По справі встановлено, що 23 жовтня 2007
року між ОСОБА_2 та Відкритим
акціонерним товариством "Комерційний
банк "Надра", правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
"Комерційний банк "Надра", укладено
кредитний договір № 8/2007/840-К/1477-Н,
відповідно до якого позичальник
отримала кредит у сумі 101 250,00 доларів
США в порядку і на умовах, визначених
цим договором за програмою «Нове
житло»(а.с.5-6).

Пунктом 1.2. договору передбачено
цільове використання кредиту:
проведення розрахунків по договору
купівлі-продажу домоволодіння та
земельної ділянки від 23.10.2007 року, що
укладений між позичальником та ОСОБА_3,
згідно якого позичальник придбає у
власність нерухоме майно -
домоволодіння та земельну ділянку, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1(а.с.5-6).

Пунктом 7.2. договору визначено, що
спірні питання за цим договором
підлягають врегулюванню шляхом
переговорів. Якщо сторони не зможуть
дійти згоди зі спірних питань шляхом
переговорів, то такий спір
розглядається згідно з чинним
законодавством України. При цьому
сторони, керуючись ст.112 ЦПК України,
дійшли згоди про встановлення
договірної підсудності, а саме позови
пред'являються за місцезнаходженням
Банку у районний суд м.Києва(а.с.5-6).

За положеннями ст.18 Закону України
"Про захист прав споживачів", яка
регулює питання щодо несправедливості
умов договорів, продавець(виконавець,
виробник) не повинен включати у
договори із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Підстави, згідно яких умови договору
є несправедливими, наведені у ч.3 ст.18
Закону України "Про захист прав
споживачів".

Як видно із справи, текст кредитного
договору № 8/2007/840-К/1477-Н від 23 жовтня 2007
року, який містить спірний п.7.2,
складено на умовах, визначених
сторонами, ними схвалено та
підписано(а.с.5-6), що не протирічить
ст.ст.6, 627 ЦК України, якими передбачена
свобода договору.

Станом на час укладення зазначеного
договору, 23 жовтня 2007 року, сторони
відповідно до ст.112 ЦПК України, яка
передбачала договірну підсудність, яка
виключена згідно Закону України
№2453-VІ(2453-17) від 07.07.2010 року, мали право
письмово визначити територіальну
підсудність справи. Таке право вони
реалізували згодою про встановлення
договірної підсудності, зазначивши в
п.7.2 договору, що позови пред'являються
за місцезнаходженням Банку у районний
суд м.Києва(а.с.5-6).

Отже, наведені обставини свідчать, що
п.7.2 договору не є таким, що суперечить
принципу добросовісності та створює
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду споживача, а
обставин, які згідно ч.3 ст.18 Закону
України "Про захист прав споживачів" є
несправедливими, судом не встановлено,
таких обставин споживач ОСОБА_2 не
зазначила.

При таких обставинах суд прийшов до
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Твердження ОСОБА_2 про
неспрведливість п.7.2 договору є
помилковими та суперечать положенням
ст.18 Закону України "Про захист прав
споживачів" у зв'язку з відсутністю
ознак несправедливості, визначених ч.3
ст.18 Закону України "Про захист прав
споживачів".

Наведені обставини свідчать про
відсутність підстав для скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського
районного суду м.Дніпропетровська від
28 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий -

Судді -