Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 квітня 2014 року
м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Власова С. О., Бисаги Т. Ю.

при секретарі - Чучка Н. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
від імені якої діє її представиник
ОСОБА_2, та апеляційну скаргу ТОВ "Девіс"
на рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 31 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ
"Девіс" про стягнення заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2013 року ОСОБА_1 пред'явила
позов до ТОВ «Девіс» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні. Свої вимоги
позивачка мотивувала тим, що 28 вересня
2010 року її було звільнено з роботи за
згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України, про що свідчить протокол
загальних зборів колективу від 28
вересня 2010 року № 1 та наказ від 28
вересня 2010 року № 6. В порушення вимог
статті 116 КЗпП України відповідач
повного розрахунку з позивачкою не
провів, чим порушив її права. У зв'язку
із цим позивачка просила стягнути з
відповідача середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з жовтня 2010 року по серпень 2013
року у загальному розмірі 36 014, 36 грн (
а.с.1-5).

Протягом розгляду справи позивачка
неодноразово змінювала свої позовні
вимоги та остаточно просили стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по заробітній платі в
розмірі 5373, 23 грн., середній заробіток
за час затримки розрахунку при
звільненні в розмірі 30 794, 68 грн. та 15 000
грн. завданої моральної шкоди ( а.с. 64-67)

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 31 жовтня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
«Девіс» на користь ОСОБА_1 3625, 46 грн.
заборгованості по заробітній платі, 30
794, 68 грн. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
500 грн. моральної шкоди. В решті вимог -
відмовлено ( а.с. 105-107).

Не погоджуючись з цим рішенням, позивач
ОСОБА_1 та відповідач ТОВ «Девіс»
подали апеляційні скарги. В
апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині моральної шкоди,
ухвалити у цій частині нове рішення,
яким її вимоги задовольнити повністю.
Вказує на те, що суд першої інстанції не
з'ясував характер правопорушення,
глибину моральних страждань та ухвалив
в цій частині незаконне рішення ( а.с.
119-120).

В апеляційній скарзі ТОВ «Девіс»
просить скасувати рішення у повному
обсязі, зазначає, що немає
заборгованості перед позивачем по
заробітній платі, а отже немає і
підстав для задоволення позову.
Позивачка є одним із
засновників-учасників ТОВ «Девіс»,
отримувала кошти від товариства по
мірі можливості, як і інші учасники.
Крім того, вона перебувала із
товариством у трудових відносинах,
однак хотіла отримувати допомогу по
безробіттю, тому звільнилася і стала на
облік в обласному центрі зайнятості.
Заборгованість по заробітній платі
перед ОСОБА_1 станом на 01.10.2010 року
складала 6367 грн.61 коп. Про це їй було
відомо та протягом 2010-2013 років вона
частково виплачувалася. В квітні 2013
року позивачка звернулася до державної
територіальної інспекції з питань
праці із заявою. На цей період
заборгованість склала 2785 грн.43 коп.,
сума була переведена їй на
розрахунковий рахунок. Раніше вона
також зверталася до директора
товариства з проханням дати їй кошти і
28 лютого 2013 року їй було передано кошти
на суму 890 грн, які вона фактично взяла,
однак ордер повернути відмовилася, що
визнала у судовому засіданні в суді
першої інстанції. Ці обставини суд не
врахував та безпідставно задовольнив
вимоги ( а.с. 109-110).

У судовому засіданні в апеляційній
інстанції позивачка та її представник
просили задовольнити її апеляційну
скаргу, скаргу відповідача відхилити.
При цьому вони пояснили, що позивачка
не заперечує того факту, що вона є
співзасновником ТОВ «Девіс». Однак
вона перебувала із цим товариством й у
трудових відносинах як продавець.
Звільнилася вона за згодою сторін у
кінці вересня 2010 року, однак звільнення
вважає незаконним, оскільки згоду не
давала. У подальшому вона отримувала
кошти від товариства, однак це не була
заробітна плата - це були доходи від
оренди. Свої права почала захищати у
березні 2013 року, звертаючись до різних
інстанцій. Вважає, що строки звернення
до суду не пропустила.

Представники ТОВ «Девіс» у судовому
засіданні скаргу позивачки не визнали,
скаргу товариства підтримали,
пояснили, що позивачка отримала всі
належні їй кошти, до суду звернулася
майже через три роки після звільнення,
вини товариства немає.

Дослідивши зібрані у справі матеріали,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а
апеляційна скарга ТОВ «Девіс» -
задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обгрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, чи є інші фактичні
дані ( пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішкення справи, та докази на їх
підтвердження та інші. Відповідно до
вимог частини першої ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд, розглядаючи
цивільну справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи та
вирішити спір у межах заявлених
позовних вимог та зібраних у справі
доказів.

З матеріалів даної справи
вбачається, що 28 вересня 2010 року
позивачку ОСОБА_1 було звільнено з
роботи за згодою сторін на підставі п. 1
ст. 36 КЗпП України. Про це свідчить
протокол загальних зборів колективу №
1 від 28 вересня 2010 року та наказ № 6 від 28
вересня 2010 року. Хоча у позовній заяві
позивачка стверджує, що її звільнення
вона вважає незаконним, однак жодних
вимог з цього приводу вона не заявила.

Судом першої інстанції
встановлено, що з позивачкою не було
проведено повного розрахунку у момент
звільнення усупереч вимогам ст.116 КЗпП
України. У позові позивачка
стверджувала, що заборгованість по
заробітній платі відповідача перед нею
складає 5373, 23 грн., однак суд першої
інстанції порахував доведеною лише
заборгованість у розмірі 3625 грн.46 коп.

Колегія вважає цей висновок
місцевого суду правильним, який
узгоджується з наявними у справі
доказами, у т.ч. й постановою судді
Мукачівського міськрайонного суду від
18 червня 2013 року по справі № 3/303/966/13,
матеріали якої було досліджено
апеляційним судом.

Колегія констатує, що відповідач
вживав заходів для погашення цієї суми
перед позивачкою, перерахувавши її на
особистий банківський рахунок
позивачки, однак кошти банком було
повернуто на рахунок платника, а відтак
залишилися неоплаченими.

З позовною вимогою про виплату
середнього заробітку за час затримки
по день фактичного розрахунку
позивачка звернулася до суду лише 19
серпня 2013 року, тобто із значним
пропуском тримісячного строку,
передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП України.

З вимогою про стягнення із
відповідача моральної шкоди,
заподіяної порушенням її трудових
прав, позивачка звернулася до суду 27
серпня 2013 року, подавши у даній справі
заяву про збільшення позовних вимог,
тобто також із значним пропуском
строку, передбаченого ч.1 ст.233 КЗпП
України.

При цьому апеляційний суд
враховує тлумачення положень ч.1 ст.233
КЗпП України, даних в рішенні
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року № 4-рп/2012. Відповідно до
цього рішення для звернення працівника
до суду з заявою про вирішення
трудового спору щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
при звільненні та про відшкодування
завданої при цьому моральної шкоди
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли
звільнений працівник дізнався або
повинен був дізнатися про те, що
власник або уповноважений ним орган, з
вини якого сталася затримка виплати
всіх належних при звільненні сум,
фактично з ним розрахувався.

З вимогою про видачу судового наказу
про стягнення із відповідача ТОВ
«Девіс» невиплаченої частини
заробітної плати позивачка звернулася
до суду 13 серпня 2013 року, ухвалою
Мукачівського міськрайонного суду від
14 серпня 2013 року у прийняття цієї заяви
було відмовлено (а.с. 24). Згодом 27 серпня
2013 року позивачка подала заяву про
збільшення позовних вимог у даній
справі, у якій також заявила цю вимогу.

Відповідно до вимог ч.2 ст.233 КЗпП
Українии разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження таким строком.

Відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року №
8-рп/2013 положення ч.2 ст.233 КЗпП України у
системному зв'язку з положеннями
ст.ст.1,12 Закону України «Про оплату
праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі
змінами необхідно розуміти так, що у
разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, яка
йому належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, зокрема й за час
простою, який мав місце не з вини
працівника, незалежно від того, чи було
здійснено роботодавцем нарахування
цих виплат.

Виходячи із наведеного колегія вважає,
що вимоги позивачки про стягнення на її
користь наявної заборгованості по
заробітній платі в сумі 3625 грн. 46 коп.
було задоволено судом першої інстанції
правомірно, у цій частині доводи
апеляційної скарги відповідача на
спростовують висновків суді першої
інстанції.

Разом з тим, не можна погодитися з
рішенням суду в частині стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та в частині
відшкодування моральної шкоди. Рішення
суду в цій частині слід скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення по
суті позовних вимог.

При цьому, апеляційний суд виходить із
вимог статті 233 КЗпП України, яка
передбачає конкретні строки звернення
до суду з відповідними вимогами, та із
роз'яснень, даних в рішенні
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року № 4-рп/2012.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1
була звільнена з роботи 28 вересня 2010
року, в той час як звернулася до суду з
позовом в серпні 2013 року, тобто по
спливу більш як двох років, із заявою
про поновлення строку не зверталася,
достатніх підстав для поновлення цього
строку не навела. Відповідач просив
відмовити у задоволені у позову у тому
числі з підстав пропуску строку
звернення до суду. Вказана обставина, у
відповідності до ч. 4 ст.267 ЦК України, є
підставою для відмови в позові у
зв'язку зі спливом строків позовної
давності.

Твердження позивачки про те, що ій не
було відомо про порушення її права
раніше не відповідає дійсності та
спростовується у тому числі нею самою у
позові. Так, у позовній заяві вона прямо
вказує, що після звільнення з нею не
було проведено остаточного розрахунку,
однак вона розпочала захищати свої
права лише у березні 2013 року, коли
звернулася до різних інспекцій, у т.ч.
прокуратури та до територіальної
інспекції з питань праці в
Закарпатській області з письмовими
заявами. Це ж слідує і з матеріалів
вказаної вище справи про
адміністративне правопорушення №
3/303/966/1, в яких вказано у т.ч. й те, що
часткові розрахунки із позивачкою по
заробітній платі здійснювалися
відповідачем після звільнення
протягом тривалого періоду з 2010 року по
2013 рік ( а.с. № 3/303/966/1 , 5-6). Тобто
позивачці було відомо про порушення її
права, із позовом до суду вона
звернулася із значним порушенням
строку, підстав для його поновлення
немає.

Враховуючи наведене, керуючись статтею
116, 233 КЗпП України, ч. 4 ст. 267 ЦК України,
рішенням Конституційного Суду України
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, статтею
307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені
якої діє її представиник ОСОБА_2, -
відхилити.

Апеляційну скаргу ТОВ "Девіс" -
задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 31 жовтня 2013 року в частині
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
скасувати. У задоволенні цих вимог -
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили безпосередньо до суду касаційної
інстанції

Головуючий:
_____________

Судді:
_____________

_____________