Справа № 203/3602/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 липня 2014 року
Кіровський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.

при секретарі - Величко О.М.

за участю: позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про визнання
договору недійсним та застосування
реституції, -

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2014 року до Кіровського
районного суду м. Дніпропетровська
звернувся позивач із вищевказаним
позовом, в обґрунтування якого
послалась на те, що 22 квытня 2014 року
уклав з відповідачем договір
фінансового лізингу для придбання
товару (автомобіля) № 010106 у групі ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс», який
є недійсним внаслідок його
невідповідності його нормам ЦК України
та невідповідності положенням ст.ст.18,
19 Закону України «Про захист прав
споживачів» через несправедливість
умов договору, введення позивача в
оману та використання пірамідальної
схеми. При цьому, за змістом договору
позивач фактично сплачував
відповідачу кошти не за одержання
товару чи послуги, а за можливість
одержання права на отримання послуги.
Крім того, на момент укладання договору
відповідач надавав фінансові послуги
не будучі фінансовою установою і не
маючи на це відповідні ліцензії. На
підставі викладеного, зазначаючи про
виконання всіх своїх обов'язків за
договором, що виразилось у сплаті
внесків на загальну суму 18 590 гривень,
позивач просив суд визнати недійсним
оспорюваний договір, застосувати
реституції, зобов'язати відповідача
відшкодувати позивачу сплачені ним
кошти у вказаному розмірі та судові
витрати(а.с.1-6)

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав, просив їх
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином. Від представника відповідача на
адресу суду надійшли письмові
заперечення проти позову, в яких
представник просив суд відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі,
пославшись на безпідставність та
необґрунтованість позовних вимог,
оскільки діяльність відповідача із
надання фінансових послуг з придбання
товарів у групах не є «пірамідальною
схемою», врегульована норами закону, а
для її здійснення відповідач отримав
передбачену законом ліцензію. Крім
того, відзначив представник
відповідача невмотивованість та
недоведеність несправедливості умов
укладеного між сторонами договору.

Вислухавши пояснення позивача та
дослідивши матеріали цивільної справи,
суд приходить до наступного висновку
на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 19
січня 2012 року Національною комісією, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг України
здійснено реєстрацію відповідача як
фінансової установи із правом надання
послуг з фінансового лізингу, що
підтверджується копією довідки та
виписки (а.с.45,47)

22 квітня 2014 року між сторонами у справі
було укладено договір № 010106
фінансового лізингу для придбання
автомобіля марки «Toyota Corolrolla», обємом 1,3
МТ, 2013 року випуску, невід'ємною
частиною якого є додатки № 1, 2, 3, що
підтверджується копією вказаного
договору (а.с.7-16)

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
фінансового лізингу лізингодавець
бере на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу - автомобіль марки «Toyota
Corolrolla», обємом 1,3 МТ, 2013 року випуску,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 185 900 грн. у власність
та передати предмет лізингу у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором. Предмет лізингу є власністю
лізингодавця (п. 1.5 договору) та
придбається ним на своє ім'я за
договором купівлі-продажу у продавця
автомобіля (п. 4.6 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 120 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору ( 10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж 12
місяців з моменту підписання договору,
платежами визначеними в додатку № 1 до
договору. Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

22 квітня 2014 року позивач сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 18 590
гривень, як винагороду за послуги
пов'язані з включенням договору до
Програми «Авто Фінанс» згідно договору
№ 010106. (а.с.17-18)

Правовідносини, які виникли між
сторонами, окрім умов зазначеного вище
договору і додатків до нього,
врегульовані нормами ЦК України,
Закону України «Про фінансовий
лізинг», Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності», Закону
України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до норм ст.ст.11, 525, 627, 629
ЦК України підставами для виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договір, який є обов'язковим для
виконання сторонами, одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. При цьому
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст.ст.6, 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Сторони мають право укласти
договір, який не передбачений актами
цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору (предмет договору, умови,
визначені законом як істотні, а також
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди).

Нормою ст.634 ЦК України визначено, що
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору.

За змістом ст.ст.1, 4, 5, 6, 7 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
визначено, що фінансова послуга -
операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, і за рахунок залучених
від інших осіб фінансових активів, з
метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів. Різновидом
фінансової послуги є адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах. Фінансові послуги
надаються фінансовими установами.
Фінансові послуги надаються суб'єктами
господарювання на підставі договору. У
разі якщо відповідно до закону надання
певних фінансових послуг потребує
ліцензування, фінансова установа має
право на здійснення таких послуг лише
після отримання відповідних ліцензій.

Статтею 9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»
встановлено, що відповідно до
спеціальних законів ліцензуванню
підлягає, зокрема, такий вид
господарської діяльності як надання
фінансових послуг.

Згідно до частини 1 статті 806 ЦК України
за договором лізингу одна сторона
(лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України "Про фінансовий лізинг"
(частина 2 статті 806 ЦК України та
частина 1 статті 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про
фінансовий лізинг" лізингові платежі
можуть включати: суму, яка відшкодовує
частину вартості предмета лізингу;
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом та інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем
обов'язків зі сплати всіх лізингових
платежів, передбачених договором
лізингу, означає реалізацію ним права
на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою визнання недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК, а саме: зміст
правочину не може суперечити вимогам
ЦК України, іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а також правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Нормою ст.18 Закону України «Про захист
прав споживачів» визначено, що
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, таке положення
може бути змінено або визнано
недійсним. У разі коли зміна положення
або визнання його недійсним зумовлює
зміну інших положень договору, на
вимогу споживача такі положення також
підлягають зміні або договір може бути
визнаним недійсним у цілому.

Положеннями ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» заборонено як
такі, що вводять в оману утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, до якої
належить і пірамідальні схеми, є
недійсними.

Положеннями ст.216 ЦК України
встановлено, що недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

Відповідно до п 7. Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на
підставі таких доказів фактичні
обставини в контексті викладених вище
норм законодавства, суд приходить до
висновку, що при укладанні спірного
договору фінансового лізингу з
додатками №1, 2, 3 між сторонами були
дотримані всі передбачені
законодавством, діючим на час
укладення такого правочину, істотні
умови договору щодо його змісту, які
обумовлені їх згодою, як узгоджені
сторонами, так і ними прийняті, а також
дотримані вимоги щодо форми договору
та вимоги до його сторін. Зокрема, на
момент укладення спірного договору
обидві сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, їх
волевиявлення відповідало їхній
внутрішній волі, було вільним, що
підтверджується власноручними
підписами учасників правочину та
печаткою юридичної особи.

При цьому твердження позивача про
необхідність визнання його недійсним з
підстав його невідповідності
положенням ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» внаслідок
здійснення відповідачем діяльності за
пірамідальною схемою є помилковими.
Правова позиція суду з цього питання
ґрунтується на наступному.
Законодавець розрізняє ознаки, що
застосовуються до поняття
"пірамідальна схема" та "придбання
товарів у групах". Якщо перше є
порушенням законодавства, то друге, за
умови отримання відповідного дозволу
та дотримання всіх встановлених вимог,
є легітимною підприємницькою
діяльністю. Такий висновок ґрунтується
на головній ознаці відсутності
"пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3
ст. 19 Закону України "Про захист прав
споживачів" - це товарність схеми, тобто
передбачення надання споживачу товару
в обмін на внесені ним кошти. Так, за
схемою придбання товарів у групах
придбання товарів для кожного
споживача (крім останнього)
відбувається, у тому числі й за рахунок
внесків інших учасників. Різниця між
споживачами-учасниками є тільки в часі
одержання товару кожним із них,
оскільки в кінцевому підсумку товар
одержать усі учасники, навіть ті, які
фінансово були найменш "активними", за
умови виконання ними умов договору.
Отже, якщо укладений сторонами
правочин передбачає одержання
споживачем необхідного йому товару,
визначає умови (схему фінансування
тощо), за яких такий товар може бути
одержаний (у тому числі закріплює
відповідні права та обов'язки сторін),
то до такого правочину не може бути
застосовано визначення "пірамідальної
схеми".

Підсумовуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про
безпідставність та необґрунтованість
позовної вимоги позивача про визнання
спірного договору недійсним, що, в свою
чергу, зумовлює необхідність відмови у
задоволенні позову у відповідній
частині. При цьому, висновки суду у
даній справі щодо відсутності ознак
«пірамідальної схеми» в оспорюваному
договорі та діяльності відповідача з
його виконання повністю
кореспондуються із правовою позицією
Верховного Суду України, викладеною у
постанові, прийнятій 11 вересня 2013 року
за результатами розгляду справи №
6-40цс13 за заявою про перегляд судового
рішення з підстав, передбачених ст.355
ЦПК України. Таке рішення Верховного
Суду України у відповідності до
ст.360-7ЦПК України є обов'язковим для
врахування при розгляді даної
цивільної справи.

Не погоджується суд із твердженнями
позивача про несправедливість
спірного договору, оскільки немає
підстав вважати, що зазначені
положення договору насправді є
несправедливими, а оцінка, надана ним
позивачем є суто суб'єктивною та
випливає з її особистої
зацікавленості, як сторони договору.
Оспорюваний договір був укладений
позивачем саме на викладених в ньому
умовах, які її влаштували і заперечень
не викликали, про що свідчить підпис
позивача у цьому договорі. Крім того,
позивач ані в тексті позову, ані в
судовому засіданні не вказала в чому
саме полягає несправедливість
спірного договору, які саме положення
цього договору є несправедливими та
яке їх значення для визнання договору
недійсним в цілому, в чому виявляється
дисбаланс прав та обов'язків сторін
спірного договору. Натомість позивач
обмежився лише формальним посиланням
на несправедливість договору та
наведенням норм Закону України «Про
захист прав споживачів» з цього
приводу, що з урахуванням
відповідності змісту спірного
договору вимогам законодавства
свідчить про необґрунтованість таких
тверджень позивача.

Крім того, в матеріалах справи (а.с. 46)
міститься відповідь Національної
комісії, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг від 09.08.2013 року за № 5831/16-8, з якої
вбачається, що здійснення діяльності
по наданню послуг з фінансового
лізингу не потребує ліцензування, тому
посилання позивача на дані підстави
визнання договору недійсними також є
необґрунтованими.

Не підлягають задоволенню і решта
позовних вимог - про зобов'язання
відповідача повернути сплачені ним за
спірним договором кошти, оскільки такі
вимоги є похідними та ґрунтуються
виключно на задоволенні позову в
частині визнання спірного договору
недійсним, у чому, як вказано вище,
судом відмовлено.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст.ст.88,
89 ЦПК України, враховуючи результат
вирішення справи, приходить до
висновку, що сплачений позивачем при
зверненні до суду судовий збір
відшкодуванню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст.6, 11, 23, 203, 215, 216, 525, 626, 627, 629, 634, 638 ЦК
України, ст.9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності», ст.ст.1, 4-7, 34
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст..ст. 1-2, 16 Закону
України «Про фінансовий лізинг»,
ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» , ст.ст.10, 11, 57-59, 64, 88, 89,
169, 208, 209, 212-215, 218, 360-7 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволені позову до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про визнання договору
недійсним та застосування реституції -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом за письмовою заявою відповідача
про перегляд заочного рішення, яка може
бути подана відповідачем протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем протягом 10 днів з
дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя
Ф.Ф. Маймур