романівський районний суд
житомирської області
2-16-50 - канцелярія
Справа № 290/592/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2014 року
Романівський районний суд
Житомирської області

у складі:

головуючого судді Лесько М.О.

при секретарі Колосовській К.В.,

за участю:

позивача за первісним позовом
(відповідача за зустрічним позовом)
ОСОБА_1,

представників позивача за первісним
позовом - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача за первісним позовом
(позивача за зустрічним позовом)
ОСОБА_4,

представника відповідача за первісним
позовом (позивача за зустрічним
позовом) - ОСОБА_5,

представників відповідача за
зустрічним позовом -
Червонохатківської сільської ради
Романівського району Житомирської
області - Островської О.Д., Окаєвич Г.П.,
Михайлюка М.М.,

третьої особи за зустрічним позовом
ОСОБА_9

та представників органу опіки та
піклування - сужби у справах дітей
Романівської районної державної
адміністрації Житомирської області -
Данилевич В.І., Зелюнко А.Л., Батюх М.З.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в смт.
Романові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні житловим будинком
шляхом виселення та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та
Червонохатківської сільської ради
Романівського району Житомирської
області за участю третьої особи ОСОБА_9
про визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Червонохатківської сільської ради
Романівського району Житомирської
області від 22.03.2012 року № 3; скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого виконавчим
комітетом Червонохатківської
сільської ради Романівського району
Житомирської області 28.05.2012 року № 49;
визнання житлового будинку об'єктом
права спільної сумісної власності;
визнання права власності на 1/3 частину
у спільному майні; стягнення грошової
компенсації вартості 1/3 частини у
спільному майні, -

ВСТАНОВИВ:

13.05.2013 року позивач ОСОБА_1 звернулась
до суду із позовом до ОСОБА_4 із вимогою
про усунення перешкод у користуванні
житловим будинком шляхом виселення без
надання іншого житла. Свої позовні
вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона
є власником житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у
якому також зареєстрований син
позивача ОСОБА_9. У вказаному будинку
проживає також колишня дружина ОСОБА_9 -
відповідач ОСОБА_4, місце проживання
якої зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2.
Протягом тривалого часу ОСОБА_4
систематично вчиняє сімейні скандали,
обзиває позивача та її сина брудною
лайкою, не допускає їх до житлового
будинку та господарських будівель, а
також забороняє користуватися
криницею та столярною майстернею. Усі
спроби позивача використати своє
законне право на користування належним
їй на праві приватної власності
житловим будинком закінчуються
сварками і бійками. На вжиті
працівниками Романівського РВ УМВС
України в Житомирській області та
Романівської районної державної
адміністрації неодноразові заходи
впливу відповідач ОСОБА_4 не реагує, чим
робить неможливим їх спільне
проживання у даному будинку.

З цих причин, а також щоб численними
сварками та бійками не травмувати
неповнолітнього внука позивача -
ОСОБА_13, власник будинку ОСОБА_1 та її
син ОСОБА_9 змушені проживати у
найманому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач у добровільному порядку
відмовляється залишити належний
позивачу житловий будинок, у зв'язку з
чим ОСОБА_1 на підставі статей 116, 150
Житлового кодексу Української РСР та
статей 316, 383, 391 Цивільного кодексу
України просить усунути їй перешкоди у
користуванні власним житловим
будинком шляхом виселення відповідача
без надання іншого житла.

19.06.2014 року ОСОБА_4 подано до суду
зустрічний позов до ОСОБА_1 та
Червонохатківської сільської ради
Романівського району Житомирської
області за участю третьої особи ОСОБА_9
про визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Червонохатківської сільської ради
Романівського району Житомирської
області від 22.03.2012 року № 3; скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого виконавчим
комітетом Червонохатківської
сільської ради Романівського району
Житомирської області 28.05.2012 року № 49;
визнання житлового будинку об'єктом
права спільної сумісної власності;
визнання права власності на 1/3 частину
у спільному майні; стягнення грошової
компенсації вартості 1/3 частини у
спільному майні.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4
обґрунтовані тим, що з 24 липня 1999 року
по 05 березня 2012 року вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 Від
спільного життя вони мають сина
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після укладення
шлюбу подружжя стало проживати однією
сім'єю з матір'ю ОСОБА_9 - ОСОБА_1 у
побудованому нею у 1991 році будинку,
розташованому за адресою: АДРЕСА_1. З
самого початку спільного проживання й
до травня 2011 року вони з ОСОБА_1 вели
спільне особисте підсобне
господарство, мали єдиний сімейний
бюджет. У зв'язку з народженням сина
ОСОБА_4 не працювала, але, доглядаючи
дитину, займалася роботами по веденню
господарства.

За час спільного проживання в шлюбі з
ОСОБА_9 за кошти подружжя без участі
ОСОБА_1, але за її згодою було
побудовано у 2002 році столярну
майстерню, у якій ОСОБА_9 займався
деревообробними роботами, працюючи як
фізична особа-підприємець. ОСОБА_4
допомагала чоловікові в майстерні, а
усі доходи від його підприємницької
діяльності йшли у спільний з ОСОБА_1
сімейний бюджет.

Після 2002 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9 власними
силами за кошти їх сім'ї провели
оздоблювальні роботи у зведеному
ОСОБА_1 житловому будинку.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4
стверджує, що внаслідок її та ОСОБА_9
спільних трудових і грошових затрат
без участі ОСОБА_1 була істотно
збільшена вартість будинку та
господарських споруд, та на підставі
частини 4 статті 368 ЦК України просить
визнати даний будинок об'єктом їх
спільної сумісної власності та визнати
за нею право власності на 1/3 частину
будинку, стягнувши з відповідача за
зустрічним позовом ОСОБА_1 грошову
компенсацію за частку у спільному
майні у розмірі 51639 гривень.

Крім того, позивач за зустрічним
позовом ОСОБА_4 просить визнати
незаконними та скасувати рішення
виконавчого комітету
Червонохатківської сільської ради №3
від 22.03.2012 року про визнання ОСОБА_1
власником нерухомого майна, а також
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, видане 28.05.2012 року
виконавчим комітетом
Червонохатківської сільської ради
ОСОБА_1, стверджуючи, що на час
фактичного прийняття будинку в
експлуатацію - 28.05.2012 року житловий
будинок, сарай - літня кухня та столярна
майстерня по закону були спільною
сумісною власністю членів сім'ї -
ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_4, тому
виконавчий комітет Червонохатківської
сільської ради незаконно визнав одну
лише ОСОБА_1 власником вказаного
житлового будинку та прилеглих
господарських споруд.

У судових засіданнях ОСОБА_1 та її
представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3
підтримали вимоги первісного позову та
заперечували проти задоволення
зустрічного позову; ОСОБА_4 та її
представник ОСОБА_5 просили повністю
задовольнити вимоги за їх зустрічним
позовом та відмовити у ОСОБА_1 у
задоволенні її вимог; представники
відповідача за зустрічним позовом -
Червонохатківської сільської ради
заперечували проти задоволення
зустрічного позову, вважаючи законним
рішення виконавчого комітету
Червонохатківської сільської ради №3
від 22.03.2012 року; третя особа за
зустрічним позовом - ОСОБА_9 брав участь
у справі на стороні відповідача за
зустрічним позовом ОСОБА_1 та просив
суд відмовити у задоволенні
зустрічного позову.

Суд, заслухавши пояснення та
заперечення сторін та третьої особи,
покази свідків, вивчивши матеріали
справи, приходить до висновку, що
позовні вимоги за первісним позовом
ОСОБА_1 підлягають задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
слід відмовити виходячи з наступного.

Між сторонами склались житлові,
сімейні та цивільно-правові відносини
власності, для врегулювання яких
підлягають застосуванню положення
Житлового кодексу Української РСР
(надалі - ЖК УРСР), Цивільного кодексу
Української РСР (надалі - ЦК УРСР),
Цивільного кодексу України (надалі - ЦК
України), Закону Української РСР
(України) «Про власність», а також
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» та наказу
Міністерства юстиції України № 7/5 від
07.02.2002 року «Про затвердження
Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно» із змінами та доповненнями у
редакціях, що діяли на час виникнення
та існування спірних правовідносин.

Житловий будинок, розташований за
адресою: АДРЕСА_1 був побудований у 1991
році ОСОБА_1. Вказана обставина була
визнана сторонами та ніким з учасників
процесу не оспорювалась.

Право власності на збудований житловий
будинок набувається в порядку, який
існував на час його будівництва.

У 1991 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» та прийнятою
відповідно до цього Указу постановою
Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948
року «Про порядок застосування Указу
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків», в яких, зокрема,
було визначено умови та правові
наслідки будівництва. Згідно зі
статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року
кожен громадянин і кожна громадянка
мали право купити або збудувати для
себе на праві особистої власності
жилий будинок на один або два поверхи з
числом кімнат від однієї до п'яти як у
місті, так і поза містом. Пункт 2
Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника. Отже, за вказаними Указом
і постановою підставою виникнення в
громадянина права власності на
житловий будинок був факт збудування
ним цього будинку з додержанням вимог
зазначених актів законодавства.

З 01.01.1964 року набрав чинності Цивільний
кодекс Української РСР, прийнятий
18.07.1963 року, положення глави 12 якого не
пов'язували момент виниккнення права
власності з державною реєстрацією
такого права.

07.02.1991 року Верховною Радою Української
РСР було прийнято Закон Української
РСР «Про власність». Відповідно до
статей 12, 13 Закону «Про власність» у
приватній (індивідуальній) власності
громадян можуть знаходитись жилі
будинки, створені їх індивідуальною
працею (збудовані) на відведеній у
встановленому порядку земельній
ділянці або придбані на законних
підставах, наприклад, за договором
купівлі-продажу, міни, дарування, за
правом спадщини.

Усі зазначені вище нормативно-правові
акти - Указ та Постанова від 26 серпня 1948
року, ЦК УРСР та Закон УРСР «Про
власність» на час завершення ОСОБА_1
будівництва житлового будинку (станом
на 1991 рік) не пов'язували виникнення
права власності на житловий будинок із
проведенням його державної реєстрації.

Постановою Кабінету Міністрів України
від 09 вересня 2009 року «Про затвердження
Тимчасового порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
приватних житлових будинків садибного
типу, дачних та садових будинків з
господарськими спорудами і будівлями,
споруджених без дозволу на виконання
будівельних робіт» було передбачено,
що підставою для оформлення права
власності на приватні житлові будинки,
дачні та садові будинки, споруджені до
05 серпня 1992 року, є складений БТІ
висновок про технічний стан будівлі та
документ, що засвідчує право власності
або користування земельною ділянкою,
на якій вона розміщена. Зазначена
постанова втратила чинність 02 червня
2011 року. Законом України від 17.02.2011 року
«Про регулювання містобудівної
діяльності» встановлено, що прийняття
в експлуатацію зведених до 31 грудня 2009
року індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, які збудовані без дозволу на
виконання будівельних робіт,
здійснюється інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж таких об'єктів за наявності
документа, що посвідчує право
власності або користування земельною
ділянкою, на якій вони розташовані.

Оскільки згідно зі ст. 17 Земельного
кодексу України і ст. 14 Закону «Про
власність» земельна ділянка для
будівництва жилого будинку і
господарських будівель надається
громадянину у приватну власність,
участь інших осіб у будівництві не
створює для них права приватної
власності на жилий будинок, крім
випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону «Про
власність», таке право, зокрема,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв'язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім'ї -
жилий будинок стає їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт
жилого будинку перевищували
покладений на них ст. 156 ЖК УРСР
обов'язок.

Суду не надано доказів того, що у
будівництві вказаного будинку брали
участь також інші особи, у яких могло б
виникнути право спільної часткової
власності на вказаний будинок на
підставі положень глави 11 ЦК УРСР 1963
року, зокрема, що таку участь брала
ОСОБА_4

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_4,
яка своєю працею брала участь у
будівництві столярної майстерні
(підсобної будівлі), в оздоблювальних
роботах у будинку та у проведенні
поточного ремонту будинку не вправі
вимагати визнання за нею права
власності на частину у праві власності
на сам будинок, як об'єкт нерухомості,
навіть якщо врезультаті її праці
вартість будинку значно зросла. Усі
роботи, виконані ОСОБА_4 за час
проживання у спірному будинку, є її
прямим обов'язком, визначеним у ст. 156 ЖК
УРСР.

Той факт, що затрати ОСОБА_4 на
будівництво столярної майстерні та
ремонт жилого будинку перевищували
покладений на неї ст. 156 ЖК УРСР
обов'язок, в суді не доведено, про їх
відшкодування у даному процесі вимогу
не заявлено.

Отже, ОСОБА_1 є єдиним власником
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, і право приватної
(особистої, індивідуальної) власності у
ОСОБА_1, як у забудовника даного
будинку, виникло з моменту завершення
його будівництва, тобто у 1991 році.

22.03.2012 року виконавчим комітетом
Червонохатківської сільської ради
Романівського району Житомирської
області у відповідності до норм Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» та наказу Міністерства
юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року
«Про затвердження Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно» було
прийнято рішення № 15, на виконання
якого відбулось оформлення права
власності ОСОБА_1 на житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1
шляхом видачі свідоцтва на право
власності на вказаний житловий будинок
та було проведено його реєстрацію у КП
"Бердичівське міжміське БТІ".

Тому суд не приймає до уваги як
безпідставне твердження позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_4, що право
власності у ОСОБА_1 на спірний будинок
виникло лише з моменту видачі
свідоцтва та його державної реєстрації
у 2012 році.

Відповідно до ч.1 статті 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 статті 317 ЦК України
власникові майна належать права
володіння, користування та
розпорядження майном.

Відповідно до ч.1 статті 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до статті 155 ЖК УРСР жилі
будинки (квартири), що є в приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням (ч.1). За згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно (ч.2).
Члени сім'ї власника будинку
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і при домової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку (ч.3). До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням. У
разі відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу (ч.4).

Відповідно до статті 64 ЖК УРСР члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору
(ч.1). До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство (ч.2). Якщо
особи, зазначені в частині другій цієї
статті, перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач і члени його сім'ї (ч.3).

Отже, ОСОБА_1 є єдиним власником
спірного житлового будинку; ОСОБА_9 -
син власника житла має статус члена
сім'ї власника житла. Згідно з
положеннями ч.2 ст.156 ЖК УРСР після
укладення шлюбу за згодою власника
будинку - ОСОБА_1 її син ОСОБА_9 вселив до
будинку своєї матері свою дружину -
ОСОБА_4

ОСОБА_4 не належить до кола осіб,
зазначених у частині другій статті 64 ЖК
УРСР, та з березня 2012 року не проживає
разом з ОСОБА_9 і не веде з ним спільного
господарства.

Однак, розірвання шлюбу (припинення
сімейних відносин) ОСОБА_4 із ОСОБА_9 не
позбавило її права користування
спірним жилим приміщенням згідно з ч.3
ст.64 ЖК УРСР. Разом з тим, у ОСОБА_4 після
припинення сімейних відносин
залишились не тільки права, а також і
обов'язки наймача житла.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що з лютого 2012 року
ОСОБА_4 проживає у спірному будинку
одна. Її неповнолітній син ОСОБА_13
проживає з тіткою ОСОБА_15 у смт.
Романові оскільки він навчається в
Романівській гімназії, а із села
Червоні Хатки до місця його навчання
значна віддаленість, до матері
приїздить лише у вихідні дні. Власник
будинку ОСОБА_1 та її син ОСОБА_9, які
зареєстровані у встановленому законом
порядку та мають законне право
проживати у спірному будинку, з лютого
2012 року вимушені наймати житло за
адресою: АДРЕСА_1, де і проживають на
даний час.

Систематичні порушення правил
співжиття, які напротязі двох років
унеможливлюють спільне проживання в
одному будинку ОСОБА_1, ОСОБА_9 та ОСОБА_4
підтверджуються як показами свідків,
так і численними перевірками,
проведеними співробітниками
Романівського РВ УМВС України в
Житомирській області на наявність у
діях ОСОБА_4 складу злочинів,
передбачених ст.ст. 129 та 296 КК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири) може
бути виселено у випадках, передбачених
частиною першою статті 116 цього
Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Оскільки права ОСОБА_1, закріплені
статтею 41 Конституції України,
статтями 316, 317, 321, 391 ЦК України та
статтею 155 ЖК УРСР є безспірними та
непорушними, вони підлягають судовому
захисту від незаконних посягань зі
сторони ОСОБА_4, яка своїми умисними
діями чинить перешкоди у користуванні
житлом законному власнику спірного
будинку - ОСОБА_1 та члену сім'ї власника
- ОСОБА_9

Вирішення по суті усіх заявлених
позовних вимог у даній справі жодним
чином не порушить і не зменшить обсяг
прав неповнолітнього ОСОБА_13 щодо
користування спірним житловим
приміщенням, оскільки його батько -
ОСОБА_9 є членом сім'ї власника даного
будинку, його місце проживання
зареєстровано у даному будинку у
встановленому законом порядку і вимог
про виселення ОСОБА_9 ніхто не заявляв.
Разом з тим, місце проживання матері
дитини - ОСОБА_4 зареєстровано
напротязі останніх 12 років за адресою:
АДРЕСА_2, що свідчить про наявність у
неї постійного місця проживання
(житла).

На підставі наведеного вище суд вважає,
що первісний позов ОСОБА_1 є
обгрунтованим, підлягає повному
задоволенню, а порушене конституційне
право первісного позивача - судовому
захисту; разом з тим у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 слід
відмовити за безпідставністю.

Питання про розподіл судових витрат
між сторонами суд вирішує у
відповідності з вимогами ч.2 ст.82 та ст.88
ЦПК України.

Керуючись статтею 41 Конституції
України, статтями 316, 317, 321, 383, 391 ЦК
України, положеннями глави 10 та глави 11
ЦК Української РСР (1963 року), статтями 64,
116, 150, 155, 156, 157 Житлового кодексу
Української РСР (1983 року), статтями 12, 13,
14, 16, 17 Закону Української РСР (України)
"Про власність" (1991 року) та статтями 1, 3,
10, 11, 60, 79, 82, 88, 209, 212 - 215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 - задовольнити
повністю.

Зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди
ОСОБА_1 у користуванні житловим
будинком з господарськими будівлями,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом виселення ОСОБА_4 з даного
будинку без надання іншого жилого
приміщення.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_4 (громадянка України,
ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової
картки платника податків - НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (громадянка України,
ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової
картки платника податків - НОМЕР_2) суму
понесених нею судових витрат у розмірі
114,70 грн. (сто чотирнадцять гривень
сімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави
судовий збір у розмірі 516,39 грн. (п'ятсот
шістнадцять гривень тридцять дев'ять
копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Житомирської області через
Романівський районний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо таку скаргу не
було подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
М.О. Лесько