У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

30 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на предмет іпотеки,
виселення за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Знам'янського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 21
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 5 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 16 листопада 2009
року між ним та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, згідно умов якого
остання отримала грошові кошти у
розмірі 48 250 грн, зі сплатою 28 % річних та
строком повернення до 11 листопада 2013
року. На забезпечення виконання умов
кредитного договору, 16 листопада 2009
року між ним та ОСОБА_3 було укладено
договір іпотеки, згідно якого
позичальник передала в іпотеку банку
належний їй житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідачка зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконала, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість, яка, за розрахунком
станом на 1 квітня 2013 року, склала 27 975
грн 90 коп. На повідомлення про усунення
порушено не реагувала, кошти не
повернула.

У зв'язку з цим позивач просив суд
звернути стягнення на житловий будинок
АДРЕСА_1, що належить відповідачці,
шляхом його продажу банком з
укладенням від імені відповідачки
договору купівлі-продажу; виселити
відповідачку та усіх осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
даному будинку, а також стягнути з
відповідачки понесені ним судові
витрати.

Рішенням Знам'янського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 21
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 5 березня
2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення судів
попередніх інстанцій, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
вартість предмета іпотеки значно
перевищує суму заборгованості за
кредитним договором. Крім того,
відповідачка є пенсіонеркою, особою
похилого віку, крім цього будинку
іншого житла не має, умови кредитного
договору виконує, хоч і не в повній
мірі.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши також про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги та про те, що відмова у
задоволенні позовних вимог про
звернення стягнення на предмет іпотеки
не є перешкодою для пред'явлення позову
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 16 листопада 2009
року між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, згідно умов якого
позичальник отримала грошові кошти у
розмірі 48 250 грн, зі сплатою 28 %
річних та строком повернення до 11
листопада 2013 року.

Згідно умов зазначеного договору,
відповідач зобов'язався здійснювати
погашення кредиту та сплачувати
відсотки згідно встановленого графіку
(а. с. 14).

На забезпечення виконання умов
кредитного договору, 16 листопада 2009
року між банком та ОСОБА_3 було укладено
договір іпотеки, згідно якого
позичальник передала в іпотеку банку
належний їй житловий будинок АДРЕСА_1.
Згідно п. 12.1 договору іпотеки вартість
предмета іпотеки становить 82 989 грн (а.
с. 16-19).

Позичальник умови договору належним
чином не виконала, допустила
заборгованість, яка станом на 1 квітня
2013 року склала 27 985 грн 90 коп.

Згідно з вимогами ст. 57, ч. 4 ст. 60, ст. 212
ЦПК України рішення суду не може
ґрунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Статтею 589 ЦК України передбачено, що у
разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також витрат, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч.
2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
невиконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки і на
підставі ст. ст. 12, 33, 39, 40 вказаного
Закону.

Так, згідно умов кредитного договору
від 16 листопада 2009 року ОСОБА_3 отримала
кредитні кошти, які зобов'язалася
повернути до 11 листопада 2013 року.
Однак, починаючи з 21 травня 2012 року
(згідно розрахунку банку станом на 1
квітня 2013 року) остання своїх
зобов'язань за договором не виконує,
заборгованість не погашає, розмір
заборгованості щомісячно зростає.

Ухвалюючи судові рішення, суди не
врахували вимоги ч. 4 ст. 60, ст. ст.
57, 212, 315 ЦПК України про те, що рішення
суду не може ґрунтуватись на
припущеннях, а всі докази оцінюються у
сукупності і жоден з них не має для суду
наперед встановленого значення. При
цьому, відхиляючи одні докази і беручи
за основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього, що судами зроблено
не було.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315
ЦПК України суди дійшли до
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову, при цьому не надали
належної правової оцінки всім доказам
у справі в їх сукупності та не
врахували, що заборгованість за
кредитним договором відповідачкою не
сплачується, домовленостей про
реструктуризацію боргу між сторонами
немає, заборгованість відповідачки
збільшується.

Що ж стосується посилання судів на
неспівмірність розміру заборгованості
та вартості предмета іпотеки, колегія
суддів вважає за необхідне зазначити,
що співмірність є оціночним судженням,
яке має враховувати також і дії
позичальника спрямовані на
недопущення порушення прав кредитора.
Проте, як судами встановлено,
відповідачка не вчиняла жодних дій на
врегулювання заборгованості.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Знам'янського міськрайонного
суду Кіровоградської області від 21
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 5 березня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко