УХВАЛА

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

Іваненко
Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Радомишльський
районний сектор Управління державної
міграційної служби УМВС України в
Житомирській області, про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
зняття з реєстраційного обліку,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - Радомишльський районний
сектор Управління державної
міграційної служби УМВС України в
Житомирській області, про визнання за
неповнолітніми дітьми права на житло,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Житомирської області від 4 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа -
Радомишльський районний сектор
Управління державної міграційної
служби УМВС України в Житомирській
області, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, зняття з реєстраційного
обліку.

Посилалася на те, що на підставі
договору дарування від 22 серпня 2000 року
вона є власником будинку по АДРЕСА_1. У
серпні 2000 року між нею та ОСОБА_4 була
укладена угода про здачу житлової
площі на невизначений строк. Зазначена
угода була посвідчена Радомишльським
міським КВЖРЕП. За умовами угоди вона є
основним квартиронаймачем, а ОСОБА_4 -
піднаймачем, яка зобов'язана
виконувати умови угоди і по закінченню
її строку або за першою вимогою
квартиронаймача зобов'язана звільнити
займану житлову площу, або продовжити
угоду. ОСОБА_4 у належному позивачці
житлі зареєструвалася. Пізніше
створила сім'ю, народила двоє дітей,
яких також зареєструвала в цьому
будинку, проте відповідачка та її діти
жодного дня не проживали в будинку, а
фактично проживають в іншому місці.

На її пропозицію знятися з
реєстраційного обліку відповідачка не
реагує. За наведених обставин
позивачка просила позбавити ОСОБА_4 та
її неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 права користування будинком по
АДРЕСА_1, усунувши тим самим перешкоди у
здійсненні права володіння та
розпорядження своїм майном. Також
просила зобов'язати третю особу -
Радомишльський районний сектор
Управління державної міграційної
служби УМВС України в Житомирській
області, зняти вказаних осіб з
реєстраційного обліку та вирішити
питання про судові витрати.

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернулася із
зустрічним позовом до ОСОБА_3, третя
особа - Радомишльський районний сектор
Управління державної міграційної
служби УМВС України в Житомирській
області, та просила визнати за собою та
неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6
право на житло у будинку по АДРЕСА_1 та
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Посилалася на те, що вона зареєстрована
та фактично проживає з серпня 2000 року в
будинку по АДРЕСА_1. Там зареєстровані
та проживають з дня народження її
неповнолітні діти. Право власності на
цей житловий будинок на теперішній час
не оформлено, хоча договір дарування
укладено (згідно з даними позовної
заяви ОСОБА_3) ще в 2000 році. Оскільки
вона з дітьми безперервно проживає у
зазначеному будинку з 2000 року (більше 10
років), то відповідно до частини 1 ст. 344
ЦК України має право на отримання цього
будинку у власність або отримання
права на житло. Також вважає, що правові
підстави для позбавлення її та
неповнолітніх дітей спірного житла, на
які посилається позивачка, відсутні.

Рішенням Радомишльського районного
суду Житомирської області від 24 жовтня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено. Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, а
саме: житловим будинком по АДРЕСА_1. В
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання
про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 4 грудня 2013
року рішення Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 24 жовтня 2013 року в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 у позбавленні права
користування житловим будинком
АДРЕСА_1. В решті рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Житомирської області від 4 грудня 2013
року та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимогах ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачка, прописуючись в 2000 році в
будинку, не мала наміру вселятися для
проживання, прописка їй потрібна була
для пільгового вступу до навчального
закладу, крім того, до суду не надано
доказів наявності договору найму
житлової площі.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог та відмовляючи в цій
частині в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що за договором дарування від 22 серпня
2000 року зазначений будинок належить на
праві власності ОСОБА_3, а тому вона має
право на захист свого порушеного
майнового права та інтересу.

Однак з такими висновками судів
попередніх судових інстанцій не можна
погодитись з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є
власником житлового будинку з
надвірними господарськими будівлями
АДРЕСА_1 і таке її право власності
підтверджується витягом з державного
реєстру прав на нерухоме майно.

Разом з ОСОБА_3 в будинку з 2000 року
зареєстрована її племінниця - ОСОБА_4 та
її неповнолітні діти - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
яка з моменту реєстрації в 2000 році не
проживала в будинку ОСОБА_3, вибула
спочатку на навчання, а потім після
заміжжя має постійне місце проживання
в АДРЕСА_2, де вона і проживає з своєю
сім'єю весь час.

Згідно із ч. 3 ст. 168 ЖК України договір
найму жилого приміщення, укладений на
невизначений строк, може бути
розірвано за вимогою наймодавця, якщо
жиле приміщення, займане наймачем,
необхідне для проживання йому та
членам його сім'ї. У цьому випадку
власник будинку (квартири) повинен
попередити наймача про наступне
розірвання договору за три місяці.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди не звернули уваги на те, що
відповідачі вселилися у спірний
будинок за згодою власника, тобто
фактично між сторонами виникли
правовідносини з договору найму жилого
приміщення і їхнє виселення можливе
лише за правилами ч. 3 ст. 168 ЖК України.

Відповідно до ст. 380 ЦК України житловим
будинком є будівля капітального типу,
споруджена з дотриманням вимог,
встановлених законом, іншими
нормативно-правовими актами, і
призначена для постійного у ній
проживання.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва. Власник квартири може на
свій розсуд здійснювати ремонт і зміни
у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, - за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Судами першої та апеляційної інстанцій
не з'ясовано характер та суть позовних
вимог, не визначені норми права, на яких
вони ґрунтуються.

Вирішуючи спір по суті, суди не
з'ясували та не перевірили всіх
позовних вимог сторін, не встановили
дійсні обставини по справі, не
з'ясували, де проживає відповідачка
разом із своєю сім'єю, суд першої
інстанції не уточнив позовні вимоги
позивачки, яка посилалась на укладений
сторонами договір найму житла, разом з
тим поставила питання про розірвання
договору найму житла.

Згідно із ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 4 грудня 2013
року та рішення Радомишльського
районного суду Житомирської області
від 24 жовтня 2013 року скасувати. Справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Н.А. Горелкіна Судді О.І.
Євтушенко В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік