Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 28 січня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
мотивуючи вимоги тим, що за договором
від 12 квітня 2006 року банк надав
позичальникові кредитні кошти у
розмірі 8 186, 47 грн зі сплатою 2, 09 %
щомісяця на суму залишку
заборгованості за кредитом із кінцевим
терміном повернення 14 квітня
2008 року. Внаслідок порушення
відповідачем строку та порядку
погашення кредиту станом на 4 червня 2013
року утворилася заборгованість у
розмірі 66 880, 20 грн, яка складається із
суми боргу за тілом кредиту у розмірі 8
186, 48 грн, за процентами - 23 511, 21 грн, пені
- 31 521, 55 грн та штрафу (фіксована
частина) - 500 грн, штрафу (процентна
складова) - 3 160, 96 грн.

Рішенням Каховського міськрайонного
суду Херсонської області від
18 жовтня 2013 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі
66 880, 20 грн. Вирішено питання про судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 28 січня 2014 року
скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове рішення про
відмову у позові.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

У справі встановлено, що 12 квітня 2006
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
умовами якого банк надав
позичальникові кредитні кошти у
розмірі 8 186, 47 грн зі сплатою 2, 09 %
щомісяця на суму залишку
заборгованості за кредитом із кінцевим
терміном повернення 14 квітня
2008 року.

У заяві позичальника на отримання
кредиту зазначено, що ця заява разом із
запропонованими банком Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») й
Тарифами складає кредитно-заставний
договір (а. с. 6, 7).

Враховуючи те, що у заяві на отримання
кредиту позичальник засвідчив своїм
підписом факт ознайомлення із Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») як
частиною кредитного договору,
положення цих умов складають зміст
кредитних правовідносин між сторонами
відповідно до ст. 1054 ЦК України.

У заяві позичальника зазначено, що
ОСОБА_3 зобов'язується повернути суму
кредиту, відсотки, винагороду
відповідно до заяви та Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»). При
порушенні позичальником зобов'язань із
погашення кредиту позичальник сплачує
банку відсотки за користування
кредитом у розмірі 6, 00 % на місяць
згідно п. 4.2. Умов.

Разом з тим, на підтвердження своїх
вимог банк посилається на Умови та
Правила надання банківських послуг,
посилання на яке у заяві від 12 квітня
2006 року відсутнє. Наданий банком
текст цього документу не
прошнурований, викладений не
послідовно та не містить п. 4.2., про який
зазначено у заяві на отримання кредиту.
Крім того, указані Умови та Правила
надання банківських послуг
опубліковано банком після укладення
кредитного договору між сторонами у
справі, що вбачається із тексту Умов та
Правил про їх затвердження ПАТ КБ
«ПриватБанк» відповідно ліцензії НБУ
№ 22 від 29 липня 2009 року.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд дійшов вірного
висновку про те, що суд першої
інстанції необґрунтовано застосував
до спірних правовідносин Умови і
правила надання банківських послуг,
які на момент укладення кредитного
договору між сторонами не діяли, тому
на них не можна посилатися для
визначення 50-річного строку позовної
давності за вимогами про виконання
кредитного зобов'язання.

Разом з тим, дійшовши висновку про те,
що у зв'язку із цими обставинами суд
першої інстанції не роз'яснив
відповідачеві право на звернення із
клопотанням про застосування строків
позовної давності, та розглянувши його
у межах апеляційного розгляду справи,
апеляційний суд припустився помилки
щодо процесуальної можливості
прийняття ним такого клопотання.

Із вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу особа може
звернутися до суду у межах строку
позовної давності (ст. 256 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Оскільки рішення по суті спору
ухвалюється судом першої інстанції, а
на стадії апеляційного провадження
здійснюється лише перевірка
законності й обґрунтованості рішення
суду (ст. 303 ЦПК України), то заява про
застосування позовної давності може
бути розглянута, якщо вона подана під
час розгляду справи у суді першої
інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК
України суд першої інстанції
зобов'язаний з'ясувати всі обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, зокрема вирішити
питання про те, чи є фактичні дані, які
пов'язані із пропуском строку позовної
давності, чи заявлено про це стороною у
справі та чи є такі причини пропуску
самостійною підставою відмови у позові
(за відсутності обставин, які свідчать
про їх поважність, та за
обґрунтованості позовних вимог).

Апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у цій частині лише з огляду
на те, чи розглянуто судом першої
інстанції питання щодо строків
звернення до суду, якщо вони пропущені,
та чи розглянуто клопотання сторін у
справі із цього питання.

Апеляційний суд звернув увагу на
допущені судом першої інстанції
порушення, однак розглянув питання про
застосування строків позовної
давності у справі та відмовив у позові
у зв'язку із їх пропуском поза межами
наданих йому процесуальних
повноважень, що є підставою для
скасування ухваленого ним рішення
відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
із порушенням вимог ст. ст. 214, 215
ЦПК України, оскільки у порушення цих
норм суд не встановив, які Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт»)
складають кредитно-заставний договір
між ПАТ КБ «ПриватБанк» і
ОСОБА_3 та чи домовилися сторони
кредитного договору відповідно до
змісту цих Умов про збільшення
позовної давності за вимогами із
повернення кредиту та платежів за ним,
тому, враховуючи положення ч. 3 ст. 335 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку про його скасування із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Каховського міськрайонного
суду Херсонської області від
18 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 28 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко