У х в а л а

іменем україни

18 червня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» в особі
представника за довіреністю Шуліки
Аліни Володимирівни на рішення
апеляційного суду Тернопільської
області від 04 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, у якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором від 06 травня 2006
року б/н у розмірі 23 691 грн 84 коп.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилалося на те, що 06
травня 2006 року банк на підставі заяви
позичальника б/н надав ОСОБА_3
строковий кредит у розмірі 4 000 грн зі
сплатою 48 % річних та кінцевим
терміном повернення заборгованості за
кредитом відповідно до терміну дії
картки.

Вказав, що відповідач підтвердив свою
згоду на те, що підписана заява разом з
Умовами та правилами надання
банківських послуг (далі - Умови)
складає між ним і банком договір.

Позивач зазначив, що ОСОБА_3 взяті на
себе зобов'язання належним чином не
виконувала, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість у розмірі 23 691 грн 84 коп.,
яка складається із: заборгованості за
кредитом у розмірі 3 817 грн 90 коп.,
заборгованості за процентами за
користування кредитом у розмірі 18 269
грн 57 коп., а також штрафів відповідно
до п. 8.6 Умов: штраф (фіксована
частина) в розмірі 500 грн та штраф
(процентна складова) в розмірі 1 104 грн 37
коп., тому просив задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 10 грудня 2013 року позов ПАТ
КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
договором кредиту від 06 травня 2006 року
б/н у розмірі 23 691 грн 84 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суд
Тернопільської області від 04 лютого
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
задоволено, рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 10 грудня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В.,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що відповідачка
належним чином взяті на себе
зобов'язання не виконувала, у зв'язку з
чим станом на 26 лютого 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 23
691 грн 84 коп., яка підлягає стягненню;
при цьому місцевий суд зазначив, що
ОСОБА_3 визнала факт наявності боргу,
оскільки після спливу строку позовної
давності, а саме 05 листопада 2012 року та
08 лютого 2013 року здійснювала погашення
заборгованості по кредиту, а тому в
силу вимог ст. 264 ЦК України строк
позовної давності перервався та його
перебіг почався заново.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку, що
позивачем пропущено встановлений ст.
257, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України строк на
звернення до суду із вказаним позовом,
оскільки відповідно до довідки ПАТ КБ
«ПриватБанк» від 12 серпня 2013 року
видана ОСОБА_3 кредитна картка була
дійсна до березня 2009 року, а банк
звернувся з цим позовом тільки у
березні 2013 року; при цьому апеляційний
суд зазначив, що повернення ОСОБА_3
частини боргу 05 листопада 2012 року та 08
лютого 2013 року було вчинено після
спливу встановлених законом строків
позовної давності, а тому цими діями
вказаний строк не міг бути перерваний.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 06 травня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір б/н,
оформлений заявою позичальника,
відповідно до умов якого відповідачка
отримала строковий кредит у розмірі 4
000 грн зі сплатою 48 % річних та кінцевим
терміном повернення заборгованості за
кредитом відповідно до терміну дії
картки (а.с. 10).

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12
серпня 2013 року №
30.1.0.0/220130809/1414 встановлено, що кредитна
картка, видана ОСОБА_3 за договором від
06 травня 2006 року, була дійсна до березня
2009 року (а.с. 63).

Судами встановлено, що відповідачка
належним чином не виконувала умов
кредитного договору, у зв'язку з чим
станом на 26 лютого 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 23
691 грн 84 коп. (а.с. 6-9).

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник повинен відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу
виконувати взяті на себе зобов'язання
належним чином (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Із матеріалів справи встановлено та не
заперечувалося сторонами, що ОСОБА_3
після спливу строку позовної давності,
встановленого ст. 257 ЦК України,
здійснила 05 листопада 2012 року та 08
лютого 2013 року сплату частини боргу
(а.с. 9).

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 264 цього Кодексу
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

Отже ОСОБА_3, сплативши в 2012 - 2013 роках
частину боргу, підтвердила свою
обізнаність щодо виконання
зобов'язання за кредитним договором,
тобто визнала такими діями борг.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, на порушення положень
ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК України на
зазначені вимоги закону та обставини
справи уваги не звернув, у зв'язку з чим
дійшов передчасного висновку, що
повернення ОСОБА_3 частини боргу
05 листопада 2012 року та 08 лютого 2013 року
було вчинено після спливу встановлених
законом строків позовної давності, а
тому суд має надати правову оцінку
таким діям боржника в розумінні
положень ст. 264 ЦК України.

Крім того, колегія суддів суду
касаційної інстанції вважає за
необхідне звернути увагу суду, що
вирішуючи питання щодо правильного
нарахування кредитної заборгованості,
суд апеляційної інстанції повинен
врахувати правову позицію, викладену у
постанові Верховного Суду України від
06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13,
що також має суттєве значення для
вирішення спору.

З'ясування зазначених обставин та їх
належна оцінка має суттєве значення
для правильного вирішення справи, а
тому допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України, є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Тернопільської
області від 04 лютого 2014 року не може
бути обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» в особі
представника за довіреністю Шуліки
Аліни Володимирівни задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 04 лютого
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана