Єдиний унікальний номер 224/3852/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/5513/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 серпня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Канурної О.Д., Зінов»євої А.Г.

при
секретарі Алексєєвій Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення безпідставно
одержаних грошових коштів,
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дебальцевського міського суду
Донецької області від 16 травня 2014 року,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
зазначеним позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
посилаючись на те, що 28 липня 2013 року
він придбав у ОСОБА_2 автомобіль ВАЗ 21093
та сплатив йому 31 500 грн.

В свою чергу ОСОБА_2 пообіцяв йому
найближчим часом нотаріально
посвідчити довіреність на право
користування та розпорядження
автомобілем, але протягом більше ніж
місяць знаходив різні відмови для
відкладення посвідчення необхідної
йому довіреності.

Разом з тим 7 вересня 2013 року, керуючи
зазначеним автомобілем у місті
Єнакієво, його було зупинено
працівниками ДАІ, які пояснили,що
автомобіль знаходиться у розшуку, у
зв'язку з чим йому прийшлося повернути
автомобіль його офіційному власнику
ОСОБА_3, який він придбав в кредит у
«Надра банку».

Представник ПАТ «Надра» умовив
ОСОБА_3 надати йому довіреність на
право розпорядження спірним
автомобілем, посилаючись на те, що
виручені кошти підуть на сплату
заборгованості за кредитом, кредитний
договір буде виконано та припинено.

Відібравши у нього автомобіль, який
він придбав за власні кошти, відповідач
ОСОБА_3 вирішив знову продати його та
вторинно отримати від його продажу
грошову виручку.

За аналогією при стягненні
заборгованості за кредитним договором
на підставі рішення суду накладається
заборона на відчуження майна боржника,
яким є спірний автомобіль, але якщо
майна боржника недостатньо -
накладається заборона на відчуження в
тому числі і майно поручителя, який і
виявив накладення арешту зазначеним
банком.

Але незрозумілим чином накладену
заборону на відчуження було знято і вже
у кінці вересня автомобіль був знятий з
обліку.

Отже, відповідач ОСОБА_3
безвідповідально, довірившись на
сумлінність співробітників банку, дії
якого були неправомірними, без жодних
переймань та не хвилюючись за власні
кошти і майно, не звернувся до
найближчого відділу ПАТ КБ «Надра», не
перевірив суми заборгованості за
кредитним договором, що належала до
сплати, не перевірив правомірність дій
зі сторони представника банку, пізніше
не дізнався про внесення ним виручених
коштів із продажу автомобіля, не
потурбувався дізнатись про припинення
кредитного договору. Таким недбалим
ставлення правочинів, до свого майна,
до своїх прав та обов'язків відповідач
ОСОБА_3 спричинив майнову та моральну
шкоду позивачу, хоча переліченими
діями міг би відвернути та запобігти
зловмисним діям представника ПАТ КБ
«Надра» та не завдати шкоди іншим
особам.

Поставивши питання про повернення
йому (позивачу) грошових коштів,
сплачених за придбання спірного
автомобіля у розмірі 31 500 грн.
відповідач ОСОБА_3 у розписці про
передачу транспортного засобу від 7
вересня 2013 року вказав про зобов'язання
повернення йому грошової суми,
сплаченої при купівлі.

Відповідачу ОСОБА_2 було відомо про
ситуацію з автомобілем, але у відповідь
на питання про повернення грошової
суми, сплаченої за придбання
автомобіля у розмірі 31 500 грн. ОСОБА_2
відмовив йому.

Про те, що він передавав ОСОБА_2
вказану суму грошових коштів він
(ОСОБА_2) власноруч зазначив у протоколі
допиту від 7 вересня 2013 року у
кримінальній справі, яка на той час
знаходилась у відділі Єнакіївського МВ
ГУМВС України в Донецькій області, де
він значиться у якості свідка. Сплата
вартості спірного авто ОСОБА_2 також
відбувалась у присутності його
(позивача) батька ОСОБА_5.

13 вересня 2013 року ним було
направлено поштою письмову вимогу
ОСОБА_2 про відшкодування завданих
збитків у зв'язку з вилученням у нього
автомобіля відповідачем ОСОБА_3 у
розмірі сплаченої його вартості. Дана
вимога була отримана відповідачем
ОСОБА_2 16 вересня 2013 року.

Вважає, що дії відповідачів є
правочинами, а саме купівля-продаж, яка
регулюються законодавством України
про купівлю-продаж.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 як
продавець передав йому автомобіль ВАЗ
21093, а він як покупець прийняв та
сплатив відповідачу ОСОБА_2 його
вартість у розмірі 31 500 грн.

Відповідач ОСОБА_3 на підставі
рішення суду про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та накладенням арешту на майно
відповідача ОСОБА_3 за допомогою
правоохоронних органів відібрав
придбаний ним автомобіль.

Згідно ст. 661 ЦК України у разі
вилучення за рішенням суду товару у
покупця на користь третьої особи на
підставах, що виникли до продажу
товару, продавець має відшкодувати
покупцеві завдані йому збитки, якщо
покупець не знав або не міг знати про
наявність цих підстав. Правочин щодо
звільнення продавця від
відповідальності або щодо її обмеження
у разі витребування товару у покупця
третьою особою є нікчемним.

Вважає винуватою особою в такій
ситуації відповідача ОСОБА_3 у зв'язку з
недбалим ставленням до правочинів і
своїх обов'язків щодо них. Відповідач
ОСОБА_2 згідно з зазначеними
положеннями ст. 661 ЦК України
зобов'язаний відшкодувати йому завдані
збитки у зв'язку з відібранням у нього
товару третьою особою.

В період з 28 липня 2013 року по 7 вересня
2013 року зазначений автомобіль
знаходився у його користуванні. Він був
впевнений, що автомобіль належить йому
і документ, що підтверджує його
повноваження на право користування та
розпорядження ним відповідач ОСОБА_2
зобов'язаний йому надати і надасть у
найближчий час. У зв'язку із такою
самовпевненістю, помітивши наявні
недоліки автомобіля, він відремонтував
ходову систему, що коштувало йому 1350
грн.

Своїми протиправними діями
відповідачі спричинили йому моральну
шкоду, яка виражається у душевних,
психічних стражданнях, розладах
здоров'я, у порушенні стосунків з
оточуючими людьми.

Просив стягнути з ОСОБА_2 солідарно з
ОСОБА_4 суму матеріальних збитків у
розмірі 31 500 грн. основної суми та 1350
грн. - витрати на ремонт, на
відшкодування моральної шкоди 10000 грн.
та сплачений ним судовий збір в сумі
557.40 грн. з подання позовної заяви та 114.70
грн. за подання заяви про забезпечення
позову.

Рішенням Дебальцевського міського
суду Донецької області від 16 травня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені
частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 безпідставно одержану грошову
суму у розмірі 31 500 грн. та судові
витрати в розмірі 315 грн.; в іншій
частині позовних вимог відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодився
ОСОБА_2, приніс апеляційну скаргу, в
якій просив скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права; вважає, що суд порушив положення
ст. 213 та 11 ЦПК України та вийшов за межі
позовних вимог, оскільки позовні
вимоги позивача ґрунтувалися на тому,
що між позивачем і ним був кладений в
усній формі договір купівлі-продажу
легкового автомобіля, згідно з яким він
передав позивачу автомобіль і отримав
від нього гроші за автомобіль в сумі 31500
грн., після того як ОСОБА_3 відібрав
спірний автомобіль у позивача,
останній на підставі ст. 661 ЦК України
висунув до нього та відповідача ОСОБА_3
вимоги про відшкодування заподіяних
йому збитків, відтак суд мав розглядати
справу в межах цих вимог, адже ні
підстави, ні предмет позову в ході
розгляду справи позивачем не
змінювалися; щодо заявлених позовних
вимог, то на думку апелянта, з огляду на
положення ст. 661 ЦК України вони не
підлягають задоволенню з тих підстав,
що в ході судового розгляду справи було
встановлено, що ніякого судового
рішення про вилучення спірного
автомобіля у позивача на користь
відповідача ОСОБА_3 не існує; спірний
автомобіль не був вилучений у позивача
в процесі виконання судового рішення, а
він сам віддав цей автомобіль ОСОБА_3;
крім того, судом також було
встановлено, що позивачу ще до продажу
автомобіля було відомо про те, що він
(апелянт) не є його власником, за його
посередництва та посередництва
попереднього володільця автомобіля
ОСОБА_6 позивач встановив контакт з
ОСОБА_3, який обіцяв оформити на ім'я
позивача генеральну довіреність на
спірний автомобіль; не погоджується
апелянт також із висновком суду про те,
що правочин з продажу автомобіля є не
вчиненим, оскільки поняття як не
вчинений правочин не передбачено
законом, а якщо суд мав на увазі, що
договір купівлі-продажу є неукладеним,
то він також не відповідає обставинам
справи, оскільки між ним та позивачем
було досягнуто домовленості по усіх
істотних умовах договору - про його
предмет та ціну; він дійсно не був
юридичним власником проданого ним
автомобіля, але ні власник, ні будь-хто
інший не ставив питання про визнання
укладеного між ним та позивачем
договору недійсним; апелянт також
вважає, що не можна вважати, що правочин
між ним та позивачем є недійсним;
апелянт не згоден з висновком суду щодо
державної реєстрації транспортного
засобу; судом при розгляді справи не
надана правова оцінка діям відповідача
ОСОБА_3, який фактично ввів в оману усіх
учасників правочину, у не правовий
спосіб вилучив автомобіль у позивача
та перепродав його іншій особі, тому
апелянт вважає, що саме відповідач
ОСОБА_3 має нести відповідальність
перед позивачем.

У судовому засіданні апеляційного
суду позивач заперечував проти доводів
апеляційних скарг, вважаючи рішення
суду законним і обгрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 у судове
засідання апеляційного суду не
з»явився, про час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про що свідчить його заява.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційних скарг, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарги не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_1 і стягуючи матеріальну
та моральну шкоду з ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що
правовідносини, які склалися між
сторонами є правовідносинами щодо
зобов'язання з повернення безпідставно
набутого майна: грошових коштів,
отриманих за правочином, який не є
вчиненим. При цьому суд дійшов
висновку, що відповідач ОСОБА_2 на
момент виникнення спірних
правовідносин мав при собі
реєстраційний документ на автомобіль
ВАЗ 21093 20, д/нНОМЕР_1, кузов НОМЕР_2,
двигун НОМЕР_3, 2006 року випуску, сірого
кольору та відповідно до вимог п. 2.2 ПДР
України мав право на користування
зазначеним автомобілем; ОСОБА_2 не був
власником автомобіля; власник
автомобіля - відповідач ОСОБА_3 не
надавав відповідачу ОСОБА_2 належним
чином посвідченої довіреності на
розпорядження автомобілем, у зв'язку з
чим відповідач ОСОБА_2 не мав права на
продаж автомобіля, що належав на праві
власності відповідачу ОСОБА_3 та
отримувати грошові кошти за майно, яке
йому не належить. Правочин, укладений в
усній формі між позивачем та
відповідачем ОСОБА_2 не відповідає
вимогам ст.ст. 206, ч.3 ст. 208, 210, 658 ЦК
України, - не є вчиненим та відповідно
до вимог ст. 1212 ЦК України відповідач
ОСОБА_2 як особа, яка набула майно
(гроші) за рахунок позивача без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язаний повернути позивачу,
отримані грошові кошти в сумі 31500 грн.

Такі висновки суду є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи і
встановлено судом за даними
реєстраційної бази РПС «Автомобіль»
УДАІ ГУМВС України в Донецькій області
транспортний засіб ВАЗ 210930 20, д/нНОМЕР_1,
кузов НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, 2006 року
випуску, сірого кольору поставлений на
облік у Центрі ДАФ 1406 м. Горлівка 27
червня 2006 року, власник ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

25 лютого 2009 року відповідач ОСОБА_3
надав ОСОБА_7 довіреність, якою
уповноважив останнього експлуатувати
та розпоряджатися автомобілем ВАЗ 210930
20, реєстраційний номер НОМЕР_4.

Листом директора філії ВАТ КБ
«Надра» Донецького РУ від 3 березня 2009
року за №522 була надана згода на зняття
з обліку автомобіля ВАЗ 210930 20, рік
випуску - 2006, колір сірий, реєстраційний
номер НОМЕР_1, який є вільним від
будь-яких зобов'язань пере ВАТ КБ
«Надра», що належить ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_5, для
продажу вказаного автомобіля.

7 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_2
був допитаний в якості свідка в
кримінальному провадженні та пояснив,
що 11 серпня 2013 року він відігнав свій
автомобіль ВАЗ 21093, державний номер
НОМЕР_1 на авторинок «Майорск» м.
Горлівка з метою продажу. До нього
підійшов молодий хлопець і сказав, що
йому сподобалась машина та він буде її
покупати. Він відповів, що довіреності
у нього немає, після чого вони
зателефонували хазяїну даного
автомобіля, який призначив зустріч з
даним покупцем, а саме ОСОБА_1 Після
чого відвезли його додому, де йому були
передані грошові кошти в сумі 31 500 грн.
Після передачі грошей він віддав ключі
від машини та техпаспорт ОСОБА_1, вони
сіли в машину та поїхали.

В той же день , тобто 7 вересня 2013 року
ОСОБА_3 надав позивачу розписку, якою
підтвердив факт прийняття у ОСОБА_1
автомобіля та зобов'язався в випадку
повернення грошей від ОСОБА_7 йому,
ОСОБА_3 передати гроші в сумі 32 000 грн.
або автомобіль.

12 вересня 2013 року зазначений
транспортний засіб був знятий з обліку
для реалізації за заявою власника.

2 листопада 2013 року транспортний
засіб ВАЗ 210930 20 ЗНГ поставлений на
облік у Центрі ДАФ 1406 м. Волноваха на
підставі довідки-рахунку ААВ 601799 від 26
жовтня 2013 року, виданого ТОВ АВТОТРЕЙД,
власник ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Виходячи із обставин. Якими позивач
обґрунтовує свої позовні вимоги і
зібраних по справі доказів суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що між сторонами, а саме
позивачем та відповідачем ОСОБА_2
виникли правовідносини щодо
зобов'язання з повернення безпідставно
набутого майна: грошових коштів,
отриманих за правочином, який не є
вчиненим, що регулюються положеннями
ст. 1212-1213 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції вийшов за межі
позовних вимог є безпідставними з
огляду на те, що згідно ст. 119 ЦПК
України підставами позову, які
відповідно до ст.ст. 10, 31 ЦПК України суд
не можу змінити без згоди позивача, є
обставини, якими позивач обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону. Тому в разі
посилання позивача не на ту норму
закону, суд уточнює підстави позову й
застосовує норму закону, яка їм
відповідає, незалежно від згоди на це
позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального чи процесуального права,
що призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Рішення суду ухвалено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ч.1, 315 ЦПК
України апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дебальцевського міського
суду Донецької області від 16 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Судді: