Номер провадження 2/754/2136/14
Справа №754/1322/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

05.06.2014 року Деснянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Таран Н.Г.

при секретарі
Величко Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, про розірвання мирової угоди та
визнання права власності

в с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом
до відповідачки та просили суд
розірвати мирову угоду укладену 23.04.2009
року між ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6
та ОСОБА_4 та затверджену Ухвалою
Деснянського районного суду м. Києва,
відповідно до умов якої позивачі
передали у власність відповідачці ?
частину квартири (по 1/8 частці кожний)
АДРЕСА_1, а відповідач зобов'язалась
сплатити за ? частину квартири АДРЕСА_1
позивачам 341000 грн. та визнати за ними
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1. Мирова угода підлягала
виконанню протягом 10 днів. ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 свої
зобов'язання за мировою угодою
виконали, однак ОСОБА_4 не виконала свої
зобов'язання та кошти позивачам не
сплатила, у зв'язку з чим останні були
вимушені звертатись до виконавчої
служби для примусового виконання
ухвали суду про затвердження мирової
угоди. В примусовому порядку мирова
угода також не виконана, оскільки
ОСОБА_4 зареєструвала в квартирі свого
малолітнього онука, у зв'язку з чим
квартира не може бути реалізована, а
іншого майна на яке може бути звернуто
стягнення у відповідачки не має. Крім
того, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла на вулиці від
переохолодження ОСОБА_6, спадкоємцями
першої черги якої є її діти та чоловік -
позивачі по справі, які спадшину
прийняли, оскільки на день смерті та
протягом шести місяців після смерті
були зареєстровані за однією адресою.
Посилаючись на вимоги ст.ст. 614, 629, 651, 654,
1216, 1217, 1261, 1268, 1270 ЦК України, просили
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_3,
ОСОБА_2 та представники позивачів,
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі з вищенаведених підстав. Суду
пояснили, що невиконання відповідачкою
своїх зобов'язань за мировою угодою
позбавляє їх права на житло, можливості
придбання житла, на яке вони
розраховували, у зв'язку з чим померла
від переохолодження їх дружина та мати,
а вони змушені шукати собі притулок,
фактично є бездомними. Вважають, що
строк позовної давності для звернення
до суду за захистом своїх прав, вони не
пропустили, оскільки по-перше вони
дізнались про неможливість виконання
мирової угоди лише від державного
виконавця, коли той повідомив про
неможливість реалізації квартири
належної відповідачці в 2013 році, крім
того, відповідач визнає свій борг, що не
заперечувалось нею в судовому
засіданні та здійснила перерахування
коштів, після подачі даного позову до
суду, що перериває перебіг строків
позовної давності.

Відповідач та її представник позовні
вимоги не визнали в повному обсязі.
Суду пояснили, що кошти, які вона
розраховувала позичити та віддати
позивачам їй не позичили, інших коштів
у неї не має. На даний час влаштувалась
офіційно на роботу та з її заробітної
плати відраховують позивачам на
виконання мирової угоди близько 400
гривень щомісяця, іншого майна та
коштів вона не має, отже віддати всю
суму одразу не може. Оскільки мирова
угода виконується в примусовому
порядку - позовні вимоги вважає
необґрунтованими та не законними.
Подала суду заяву про застосування
строків позовної давності, оскільки
відповідно до Ухвали Деснянського
районного суду м. Києва від 23.04.2009 року
підлягала виконанню протягом десяти
днів, до 9.05.2009 року включно, а відтак 10
травня 2012 року, строк позовної давності
закінчився.

Вислухавши пояснення позивачів та їх
представників, відповідача та її
представника, дослідивши письмові
докази, суд приходить до висновку про
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Судом встановлено та не оспорюється
сторонами, що 23 квітня 2009 року позивачі,
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та
відповідач уклали мирову угоду 23
квітня 2009 року, яка затверджена Ухвалою
Деснянського районного суду м. Києва
(а.с.11-13).

Відповідно до умов мирової угоди у
власність ОСОБА_4 переходить ? частина
квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_1,
ОСОБА_3, а ОСОБА_4 приймає у власність ?
частину квартири та сплачує ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_3 341000,00 грн..
Сторони досягли згоди, що дана мирова
угода підлягає виконанню в термін 10
днів.

Позивачі виконали умови мирової угоди -
квартира в цілому на праві власності
зареєстрована за відповідачкою, що не
оспорюється сторонами.

Відповідач на день звернення до суду
умови мирової угоди не виконала - кошти
позивачам в розмірі 341000,00 грн. не
сплатила, що також не оспорюється
сторонами.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що
мирова угода укладається сторонами з
метою врегулювання спору на основі
взаємних поступок і може стосуватися
лише прав та обов'язків сторін та
предмета позову. Сторони можуть
укласти мирову угоду і повідомити про
це суд, зробивши спільну заяву. Якщо
мирову угоду або повідомлення про неї
викладено в адресованій суду письмовій
заяві сторін, ця заява приєднується до
справи. До ухвалення судового рішення у
зв'язку з укладенням сторонами мирової
угоди суд роз'яснює сторонам наслідки
такого рішення, перевіряє, чи не
обмежений представник сторони, який
висловив намір вчинити ці дії, у
повноваженнях на їх вчинення. У разі
укладення сторонами мирової угоди суд
постановляє ухвалу про закриття
провадження у справі. Закриваючи
провадження у справі, суд за
клопотанням сторін може постановити
ухвалу про визнання мирової угоди.
Якщо умови мирової угоди суперечать
закону чи порушують права, свободи чи
інтереси інших осіб, суд постановляє
ухвалу про відмову у визнанні мирової
угоди і продовжує судовий розгляд. Суд
не визнає мирової угоди у справі, в
якій одну із сторін представляє її
законний представник, якщо його дії
суперечать інтересам особи, яку він
представляє.

Тобто, мирова угода це досягнута між
сторонами в ході судового розгляду і
під контролем суду заснована на
взаємних поступках угода, яка по новому
визначає їх суб'єктивні права та
обов'язки. Метою такої угоди є
врегулювання спору між самими
сторонами, а її умови можуть
стосуватися лише прав та обов'язків
сторін та предмет спору, який
відповідно до позовної заяви
складається з суті та змісту
правовідносин сторін та є матеріально
правовою вимогою позивача до
відповідача, стосовно якої він просить
постановити судове рішення.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися
на засадах добросовісності, розумності
та справедливості.

Отже, уклавши мирову угоду
позивачі взяли на себе зобов'язання
вчинити певні дії на користь
відповідачки, а відповідачка взяла на
себе зобов'язання вчинити на користь
позивачів певні дії.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події. Якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.
Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання. Правочин,
яким скасовується чи обмежується
відповідальність за умисне порушення
зобов'язання, є нікчемним.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Аналізуючи вищенаведені вимоги
чинного законодавства - відповідач,
взявши на себе зобов'язання щодо сплати
в десятиденний строк позивачам та
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 341000,00
грн. - порушила вказане зобов'язання та
не виконала його. Жодних доказів
відсутності своєї вини у невиконанні
умов мирової угоди суду не надала.

Відповідно до ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Договір є
одностороннім, якщо одна сторона бере
на себе обов'язок перед другою стороною
вчинити певні дії або утриматися від
них, а друга сторона наділяється лише
правом вимоги, без виникнення
зустрічного обов'язку щодо першої
сторони. Договір є двостороннім, якщо
правами та обов'язками наділені обидві
сторони договору. До договорів, що
укладаються більш як двома сторонами
(багатосторонні договори),
застосовуються загальні положення про
договір, якщо це не суперечить
багатосторонньому характеру цих
договорів. Договір є відплатним, якщо
інше не встановлено договором, законом
або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору. У разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим.

Відповідно до ст. 653 ЦК України у разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо. У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються. У
разі зміни або розірвання договору
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту досягнення
домовленості про зміну або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором чи не обумовлено характером
його зміни. Якщо договір змінюється або
розривається у судовому порядку,
зобов'язання змінюється або
припиняється з моменту набрання
рішенням суду про зміну або розірвання
договору законної сили. Сторони не
мають права вимагати повернення того,
що було виконане ними за зобов'язанням
до моменту зміни або розірвання
договору, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договір
змінений або розірваний у зв'язку з
істотним порушенням договору однією із
сторін, друга сторона може вимагати
відшкодування збитків, завданих зміною
або розірванням договору.

Відповідно до вимог ст. 654 ЦК України
зміна або розірвання договору
вчиняється в такій самій формі, що й
договір, що змінюється або
розривається, якщо інше не встановлено
договором або законом чи не випливає із
звичаїв ділового обороту.

Оскільки ОСОБА_4 в повному обсязі не
виконала свої зобов'язання відповідно
до умов мирової угоди та не сплатила на
користь позивачів та ОСОБА_6 протягом
десяти днів з дня укладення мирової
угоди 341000,00 грн., що є істотним
порушенням умов укладеної мирової
угоди, позовні вимоги позивачів в
частині розірвання мирової угоди та
визнання за ними права власності на
частини квартири, які вони передали у
власність відповідачці за даною
мировою угодою - є правомірними та
обґрунтованими і підлягають
задоволенню в повному обсязі з
одночасним припиненням права
власності відповідача на вказану ?
частину квартири, оскільки вона
зареєструвала за собою право власності
на підставі мирової угоди затвердженої
Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 23.04.2009 року.

ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, на
момент укладення мирової угоди
належала 1/8 частина квартири АДРЕСА_1,
що підтверджується копією свідоцтва
про смерть та копією договору
купівлі-продажу (а.с.7-14) та не
оспорюєтья сторонами.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу
чергу право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця, у тому числі
зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Не допускається прийняття
спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Малолітня, неповнолітня,
недієздатна особа, а також особа,
цивільна дієздатність якої обмежена,
вважаються такими, що прийняли
спадщину, крім випадків, встановлених
частинами другою - четвертою статті 1273
цього Кодексу. Незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Позивачі ОСОБА_2 є чоловіком померлої
ОСОБА_6, а ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є її дітьми,
проживали разом, були зареєстровані з
померлою за однією адресою, що
підтверджується копіями свідоцтва про
одруження, свідоцтв про народження,
копією витягу з ЄРЗСС про відсутність
заповітів померлої, довідкою ф.3 (а.с.44-46,
56, 73, 74), тобто, є спадкоємцями майна
померлої першої черги, які прийняли
спадщину, яка належить їм з часу
відкриття спадщини.

Отже позовні вимоги позивачів про
визнання за ними права власності в
порядку спадкування на 1/8 частину
квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_6 є
законними та обґрунтованими і такими,
що підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно ч. 3, 4, ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Відповідачем заявлено клопотання про
застосування наслідків пропуску
строку позовної давності.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

З урахуванням викладеного, а саме
згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України після
переривання перебігу позовної
давності починається заново суд
вважає, що позивачі не пропустили строк
звернення до суду, оскільки
відповідачка визнає свій борг, що
свідчить з наданих нею пояснень в ході
розгляду справи, а також, вона вчинила
дії - частково почала під час розгляду
справи сплачувати борг, отже перебіг
позовної давності почався заново.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, витрати
понесені позивачем ОСОБА_1 підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивача, крім того, оскільки позивачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звільненні від сплати
судового збору відповідно до вимог ЗУ
«Про судовий збір» належна до сплати з
них частка судового збору в розмірі
2436,00 грн. - підлягає стягненню з
відповідачки на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 257, 264, 267, 614, 625, 629, 651, 654, 1216, 1217, 1261,
1268, 1270 ЦК України, ст.ст. 10, 15, 60, 88, 208, 209,
212-215 ЦПК України

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_4, про розірвання мирової угоди
та визнання права власності -
задовольнити.

Розірвати мирову угоду від 23 квітня 2009
року, укладену між ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнану та
затверджену Ухвалою Деснянського
районного суду м. Києва від 23 квітня 2009
року.

Припинити право власності ОСОБА_4 на ?
частину квартири АДРЕСА_1, набуте за
мировою угодою від 23.04.2009 року.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
2436,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7
понесені ним судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 1461,60 грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Деснянський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення
виготовлено 10.06.2014 року .

Суддя:
Н.Г.Таран