Справа № 603/88/14-ц
Провадження № 2-к/603/1/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" березня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

при секретарі Пшеничняк В.Й.

за участю:

представника особи, що подала
клопотання - не з'явився

боржника - не з'явився

представника боржника - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Монастириська цивільну справу за
клопотанням Головного управління
юстиції у Тернопільській області до
ОСОБА_2 про визнання і надання дозволу
на примусове виконання вироку
районного суду у Воломіні (республіка
Польща) на території України від 23
травня 2013 року про стягнення аліментів,
суд,-

в с т а н о в и в :

Вироком Районного суду у Воломіні
(Республака Польща) від 23 травня 2013 року
задоволено позов малолітнього ОСОБА_4,
якого представляла його матір ОСОБА_5
до ОСОБА_2 (батька) про стягнення з
останнього аліментів на утримання сина
в розмірі 450 злотих щомісячно,
починаючи з 01 листопада 2011 року.

27 січня 2014 року Головне управління
юстиції у Тернопільській області
звернулося до суду з клопотанням про
визнання та надання дозволу на
примусове виконання на території
України вищевказаного вироку
Районного суду Республіки Польща.

Зазначене клопотання подане
відповідно до положень Нью-Йоркської
Конвенції про стягнення аліментів
закордоном від 20.06.1956 року, до якої
Україна приєдналась Законом України
від 20 липня 2006 року № 15-V.

У судове засідання представник
Головного управління юстиції у
Тернопільській області не з'явився,
однак подав до суду заяву в якій просив
справу розглядати без його участі.

Проти даного клопотання у судовому
засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1
заперечив. На обґрунтування заперечень
зазначив, що його довіритель не має
можливості сплачувати аліменти у
такому розмірі, як це передбачено
рішенням польського суду, оскільки
довгий час не працює, оскільки
знаходиться у відпустці по догляду за
дитиною до досягнення нею трьохрічного
віку, а також утримує трьох малолітніх
дітей.

Також, представник ОСОБА_2 у судовому
засіданні зазначив, що ОСОБА_2 не був
повідомлений про розгляд його справи
Районним судом Республіки Польща, як це
передбачено Гаазькою Конвенцією про
вручення за кордоном судових та
позасудових документів у цивільних або
комерційних справах від 15 листопада 1965
р. Неповідомлення судом про розгляд
справи, вважає порушенням прав його
довірителя на захист, оскільки це
призвело до позбавлення можливості
висловити свою позицію в суді, та
клопотати суд зменшити йому розмір
аліментів, які просив стягнути позивач.
Також представник вважає, що не
повідомлення про розгляд справи
позбавило його довірителя доступу до
правосуддя, що є не припустимим, з
огляду на Конвенцію про захист прав
людини і основоположних свобод.

Окрім цього представник покликається
на правову позицію висловлену в ухвалі
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року 6-22691св13,
зазначену копію ухвали просив долучити
до матеріалів справи.

Розглядаючи дане клопотання суд
виходить із такого.

Відповідно до вимог ст. 390 Цивільного
процесуального кодексу України,
«Рішення іноземного суду визнається та
виконується в Україні, якщо його
визнання та виконання передбачено
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, або за принципом
взаємності».

Визнання та виконання рішень судів
Республіки Польща, зокрема з цивільних
справ про стягнення аліментів на
утримання дитини, передбачено
Договором між Україною і Республікою
Польща про правову допомогу та правові
відносини у цивільних і кримінальних
справах, укладеного 24.05.1993 року,
ратифікованого Верховною Радою
України 04.02.1994 року, чинного з 14.08.1994
року.

Статтею 50 Договору між Україною і
Республікою Польща про правову
допомогу та правові відносини у
цивільних і кримінальних справах,
визначені підстави визнання та
виконання таких рішень. Зі змісту п. 3
вказаної статті вбачається, що рішення
підлягають визнанню і виконанню на
території іншої Договірної Сторони,
якщо, сторона не була позбавлена
можливості захисту своїх прав, а
зокрема, сторона, яка не прийняла
участі в розгляді справи, отримала
виклик в судове засідання своєчасно і
належним чином.

З доданих Головним управлінням юстиції
у Тернопільської області до клопотання
про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду
додатків не вбачається, що ОСОБА_2
взагалі було повідомлено про розгляд
його справи судом Республіки Польща.

Окрім цього, жодний із поданих
документів також не містить даних, що
ОСОБА_2 повідомляли в порядку
передбаченому міжнародно-правовими
актами.

Так, відповідно до п.21 Інструкції про
виконання в Україні Конвенції про
стягнення аліментів за кордоном,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 29.12.2006 № 121/5,
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 29.12.2006 за № 1390/13264 (далі
-Інструкція), для того, щоб сторони
(позивач і відповідач) могли з'явитися
чи бути представленими, суд, що
розглядає справу, повідомляє
Міністерству юстиції України та
відповідачу про дату та місце
проведення судового розгляду. При
цьому судом уживаються заходи щодо
оформлення повідомлення про дату та
місце проведення судового розгляду з
урахуванням глави 7 Цивільного
процесуального кодексу України та
відповідно до вимог міжнародних
договорів.

У ч. 1 п. b) ст. 15 Гаазької Конвенції про
вручення за кордоном судових та
позасудових документів у цивільних або
комерційних справах від 15 листопада
1965 р., до якої Україна приєдналась
Законом України від 15 вересня 2000 р. №
2052-ІІІ, зазначено наступне: якщо
документ про виклик до суду або
аналогічний документ підлягав
передачі за кордон з метою вручення
відповідно до положень цієї Конвенції,
і якщо відповідач не з'явився, то судове
рішення не може бути винесено, поки не
буде встановлено, що: з дати
направлення документа сплинув термін,
який суддя визначив як достатній для
даної справи і який становить
щонайменше шість місяців.

Тобто, суд повинен пересилати
компетентним іноземним органам держав
повідомлення про виклик у судове
засідання відповідача не пізніше ніж
за шість місяців до дня розгляду справи
та іноземні суди не мають право
виносити судові рішення, якщо
відповідач не з'явився у судове
засідання через порушення строку
направлення повідомлення про місце та
час розгляду справи.

Також, відповідно до п b) ст. 7
Нью-Йоркської Конвенції про стягнення
аліментів закордоном від 20.06.1956 року,
для того, щоб сторони могли з'явитися чи
бути представленими, запитуваний орган
повідомляє заінтересованому Органу, що
приймає, та Органу, що передає, а також
відповідачу про дату та місце
проведення відповідного судового
розгляду.

Окрім цього, відповідно до п. 3 ст. 50
Договору між Україною і Республікою
Польща про правову допомогу та правові
відносини у цивільних і кримінальних
справах, який ратифіковано Постановою
ВР України за №3941-XII від 04 лютого 1994
року рішення підлягають визнанню і
виконанню на території іншої
Договірної Сторони, якщо сторона не
була позбавлена можливості захисту
своїх прав, а у випадку обмеженої
процесуальної здатності - належного
представництва, а зокрема, сторона, яка
не прийняла участі в розгляді справи,
отримала виклик в судове засідання
своєчасно і належним чином.

За ч. 1 ст. 418 Цивільного процесуального
кодексу України доручення іноземного
суду про вручення виклику до суду чи
інших документів виконується у
судовому засіданні або уповноваженим
працівником суду за місцем проживання
(перебування, місцем роботи) фізичної
особи чи місцезнаходженням юридичної
особи.

Відповідно до п. 5 ст. 417 Цивільного
процесуального кодексу України
виконання судового доручення
підтверджується протоколом судового
засідання, іншими документами,
складеними чи отриманими під час
виконання доручення, що засвідчуються
підписом судді та скріплюються
гербовою печаткою.

Приписами пунктів 6, 7, 8 ст. 418 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що у разі повторної неявки
до суду без поважних причин особи, яку
належним чином повідомлено про день,
час та місце судового засідання, у
якому мають бути вручені виклик до суду
чи інші документи за дорученням
іноземного суду, такі документи
вважаються врученими. Доручення
іноземного суду про вручення виклику
до суду чи інших документів вважається
виконаним у день, коли особа або її
представник отримали такі документи чи
відмовилися від їх отримання або якщо
така особа чи її представник, яких
належним чином повідомлено про день,
час та місце судового засідання, на
якому має бути вручено виклик до суду
чи інші документи, без поважних причин
не з'явилися до суду, - у день такого
судового засідання. Виконання
доручення іноземного суду про вручення
виклику до суду чи інших документів
підтверджується протоколом судового
засідання, у якому зазначаються заяви
чи повідомлення, зроблені особами у
зв'язку з отриманням документів, а
також підтвердженням про повідомлення
особи про необхідність явки до суду для
отримання документів та іншими
документами, складеними чи отриманими
під час виконання доручення, що
засвідчуються підписом судді та
скріплюються гербовою печаткою.

Однак, як убачається із матеріалів
справи, жодних вищевказаних допустимих
доказів, які б підтверджували, що за
шість місяців до дня розгляду справи
ОСОБА_2 повідомлявся про місце та час
розгляду, немає.

Окрім цього, за змістом вироку
Районного суду у Воломіні (Республака
Польща) від 23 травня 2013 року місце
знаходження ОСОБА_2 для суду було
невідоме, а тому його інтереси
представляв куратор призначений
постановою суду від 13 січня 2013 року.

Натомість, будь-яких даних про те, що
судом Республіки Польща вживалися
заходи щодо належного повідомлення
ОСОБА_2 за адресою його проживання в
АДРЕСА_1, Головним управлінням юстиції
у Тернопільській області до клопотання
не долучено.

Також, слушним суд вважає твердження
представника ОСОБА_2 (ОСОБА_1), про те, що
ОСОБА_5 було відоме місце проживання
ОСОБА_2 на території України, оскільки
заявниця в заяві, адресованій
Міністерству юстиції України від 19
вересня 2013 року про стягнення
аліментів на підставі вироку
Польського суду, зазначила, що ОСОБА_2
проживає в АДРЕСА_1.

Отже, відома ОСОБА_5 адреса ОСОБА_2,
могла бути повідомлена Районному суду
у Воломіні (Республіки Польща), котрий в
свою чергу забезпечив би належне
повідомлення ОСОБА_2 про розгляд його
справи.

Окрім цього, суд зазначає наступне, що
відповідно до п. 15 Інструкції,
клопотання про визнання і виконання
рішення іноземного суду про стягнення
аліментів з відповідача (боржника),
який проживає в Україні, оформлюється
позивачем (стягувачем) або
уповноваженою ним особою у письмовій
формі та з урахуванням статті 394
Цивільного процесуального кодексу
України, й окрім іншого повинно містити
такі відомості як: а) повне ім'я
позивача, дату народження,
громадянство, місце проживання
(перебування) або місцезнаходження,
місце роботи, а також ім'я й адресу
законного представника позивача, а у
відповідних випадках - повне ім'я і дату
народження особи, на утримання якої
стягуються аліменти; б) повне ім'я
відповідача, дату народження,
громадянство та, наскільки це відомо
позивачеві, його адреси протягом
останніх п'яти років, і рід занять, його
місцезнаходження чи місцезнаходження
його майна в Україні.

Однак, як убачається із змісту заяви
ОСОБА_5 в справі про отримання
аліментів від 19 вересня 2013 року
адресованій Міністерству юстиції
України, внесена там інформація не
відповідає вищевказаним вимогам,
оскільки в заяві відсутні відомості
про повне ім'я позивача, відповідача
(боржника), законного представника.

Як передбачено пунктом 17 вищевказаної
Інструкції, Міністерство юстиції
здійснює перевірку оформлення
документів, зазначених у пунктах 14 - 15
цієї Інструкції, у відповідності до
вимог Конвенції та законодавства
України. У разі необхідності запитує
додаткову інформацію з метою належного
оформлення цих документів.

Окрім цього, як було встановлено в
судовому засіданні, дата народження
ОСОБА_2 зазначена у заяві не відповідає
фактичній даті народження зазначеній у
копії паспорта громадянина України
ОСОБА_2.

Приписами ст. 396 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що клопотання про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду не задовольняється у
випадках, передбачених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, такі випадки не
передбачено, у задоволенні клопотання
може бути відмовлено, крім іншого, якщо
сторона, стосовно якої постановлено
рішення іноземного суду, була
позбавлена можливості взяти участь у
судовому процесі через те, що їй не було
належним чином повідомлено про розгляд
справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
клопотання Головного управління
юстиції у Тернопільській області про
визнання та надання дозволу на
примусове виконання на території
України вироку Районного суду у
Воломіні (Республака Польща) від 23
травня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2
аліментів на користь сина ОСОБА_4 по 450
злотих щомісячно, починаючи з 01
листопада 2011 року не підлягає
задоволенню, бо для цього відсутні
правові підстави.

Керуючись ст.ст. 392, 393, 394-396 ЦПК України,
суд,-

п о с т а н
о в и в :

В задоволенні клопотання Головного
управління юстиції у Тернопільській
області про визнання та надання
дозволу на примусове виконання на
території України вироку Районного
суду у Воломіні (Республака Польща) від
23 травня 2013 року про стягнення з ОСОБА_2
аліментів на користь сина ОСОБА_4 по 450
злотих щомісячно, починаючи з 01
листопада 2011 року - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд Тернопільської області протягом 5
днів з моменту її проголошення шляхом
подачі апеляційної скарги, а особами,
що були відсутні - в тому самому порядку
та строки - з дня отримання копії
ухвали.

Суддя І. М. Галіян