У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів Судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернігів, третя особа - начальник
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернігів Юрик Юрій Вікторович, про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
за касаційною скаргою
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернігів на рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 21 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

31 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 1 червня 2008 року
вона працювала у
квартирно-експлуатаційному відділі м.
Чернігів (далі - КЕВ) на різних посадах.
Останньою посадою, на якій вона
працювала, була - сторож матеріального
складу. Наказом від 29 листопада 2013 року
№ 219 її було звільнено з роботи з 30
листопада 2013 року на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку зі скороченням
чисельності та штату працівників.
Вважала, що її звільнення відбулося із
порушенням процедури, відповідачем не
було запропоновано їй іншу посаду, не
було отримано згоду профспілкового
комітету на її звільнення та було
порушено строк попередження її про
звільнення за два місяці. Зазначала, що
пропустила строк звернення до суду з
даним позовом, оскільки не мала
необхідних документів та відомостей
про законність скорочення займаної нею
посади.

У зв'язку з цим позивачка просила суд
поновити їй строк на звернення до суду;
визнати незаконним та скасувати наказ
від 29 листопада 2013 року № 219 про її
звільнення; поновити її на роботі в КЕВ
на посаді сторожа матеріального
складу; стягнути з відповідача на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу, а також завдану їй
моральну шкоду у сумі 5 тис. грн.

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 11
лютого 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 21 березня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення. Позов
задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3
на посаді сторожа матеріального складу
у квартирно-експлуатаційному відділі
м. Чернігів з 1 грудня 2013 року. Стягнуто
з квартирно-експлуатаційного відділу
м. Чернігів на користь ОСОБА_3 7 865 грн 51
коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу з 1 грудня 2013 року по
21 березня 2014 року (обов'язкові платежі з
цієї суми не утримані) та 1 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі
квартирно-експлуатаційний відділ м.
Чернігів, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
звільнення позивачки відбулося з
дотриманням норм трудового
законодавства, а тому підстав для
поновлення її на роботі немає.

Скасовуючи рішення районного суду,
апеляційний суд виходив із того, що при
звільненні позивачки з роботи мало
місце порушення процедури звільнення
за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки
відповідач, попереджаючи про наступне
звільнення, не запропонував їй іншу
посаду з усіх наявних на підприємстві
вакансій.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 1 червня 2008 року
вона працювала у КЕВ на різних посадах.
Останньою посадою, на якій вона
працювала, була - сторож матеріального
складу.

Наказом від 29 листопада 2013 року № 219 її
було звільнено з роботи з 30 листопада
2013 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку зі скороченням
чисельності та штату працівників. В цей
же день вона отримала копію наказу про
звільнення та трудову книжку.

У ст. 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» судам роз'яснено, що оскільки
при пропуску місячного і тримісячного
строку у

позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

Звертаючись з даним позовом до суду,
позивачка 31 січня 2014 року подала заяву
про поновлення строку звернення до
суду (а. с. 75) однак, у порушення вимог ст.
ст. 214, 316 ЦПК України, апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду про відмову в
позові та поновлюючи ОСОБА_3 на роботі,
не звернув уваги, що позивачкою
пропущено строк позовної давності
(строк звернення до суду), питання щодо
поновлення строку не вирішив, а тому
фактичні обставини, від яких залежить
правильне вирішення справи, не
встановлені.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Чернігів задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 21 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко