Справа № 1316/4489/12
Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/2967/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Азенко М.В.

без участі сторін

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про виселення без надання
іншого житлового приміщення,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася
до суду із зазначеним позовом,
уточненим в квітні 2013р., посилаючись на
те, що вона є власником двокімнатного
житлового будинку АДРЕСА_1
Пустомитівського району Львівської
області, в якому крім неї проживають її
батьки та відповідач - рідний брат.
ОСОБА_3 проявляє агресивну поведінку до
ОСОБА_2 та її батьків, систематично
порушує правила співжиття і робить
неможливим для інших осіб проживання з
ним в одному будинку, перешкоджає
позивачу здійснювати право
користування та розпорядження
будинком, не сплачує кошти за
користування комунальними послугами,
зайняв більшу кімнату пл. 23,4 кв.м.
Враховуючи викладене позивач просила
задовольнити позов з підстав,
визначених ст.116 ЖК України та ст.391 ЦК
України.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 червня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 21 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 лютого 2014 року
касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено,
рішення Апеляційного суду Львівської
області від 21 жовтня 2013 року скасовано,
справа передана на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Рішення суду оскаржила позивачка.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову. Зокрема, апелянт зазначає, що
відповідач не набув самостійного права
на житло з підстав, передбачених
законом, і за відсутності договірних
відносин з власником будинку та
припинення права власності попередніх
власників на будинок, відповідач
втратив право користування будинком,
оскільки його права похідні від прав
колишніх власників будинку, членом
сім'ї яких він був.

Сторони в судове засідання не
з'явились, хоча належним чином були
повідомлені про дату судового
засідання відповідно до ч.5 ст. 76 ЦПК
України, що підтверджується наявними в
матеріалах справи рекомендованими
повідомленнями про вручення судових
повісток їх представникам: адвокатам
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.109, 110).

Клопотання адвоката ОСОБА_6 про
відкладення розгляду справи відхилено,
як не підтверджене доказами, тому
відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України їх
неявка в суд апеляційної інстанції не
перешкоджає розглядові справи. Згідно
ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування
судового засідання технічними
засобами у даній справі не
здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_2 є власником житлового
будинку АДРЕСА_1 Пустомитівського
району Львівської області, що
підтверджується копією Витягу про
реєстрацію прав № 34341091 від 31 травня
2012р. Підставою виникнення права
власності на житловий будинок є
договір дарування № 494 від 28 квітня 2012р.
(а.с.3).

Житловий будинок складається з
коридору пл. 3,3 кв.м., двох житлових
кімнат площею 23,4 та 13,7 кв.м. та комірки
пл. 4,3 кв.м., що підтверджується
поверховим планом та експлікацією
приміщень до плану житлового садибного
будинку (а.с. 4,5).

Згідно довідки № 188 від 12 березня 2012р.,
виданої Винничківською сільською
радою Пустомитівського району
Львівської області, ОСОБА_2 фактично
зареєстрована та проживає у
вищевказаному будинку та до складу її
сім'ї належить відповідач ОСОБА_3 -
рідний брат, який також зареєстрований
та проживає в цьому ж будинку (а.с. 6).

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні
права користування та розпоряджання
своїм майном власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, у тому числі шляхом звернення
до суду за захистом свого майнового
права, зокрема, із позовом про
виселення.

Вирішення питання про наявність
правових підстав для виселення особи з
житлового будинку залежить від
вирішення питання про правомірність
набуття права користування такої особи
жилим приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства,
від ставлення до своїх обов'язків по
утриманню житла, а також відношення до
прав та свобод інших співмешканців.

Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

За змістом ч.4 ст. 156 ЖК України до членів
сім'ї власника будинку (квартири)
належать особи, зазначені в частині
другій статті 64 цього Кодексу, зокрема,
його дружина, діти і батьки. Членами
сім'ї власника будинку може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з ним і
ведуть з ним спільне господарство.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157 ЖК України та
ч.1 ст. 116 ЖК України.

Судом встановлено, що до дарування
будинку позивачці ОСОБА_2 у 2012р. такий
належав на праві власності її батькам,
позивач та відповідач входили у склад
сім'ї своїх батьків, таким чином
відповідач правомірно набув право
користування житловим будинком та не
визнано таким, що втратив право на його
користування.

Доказів про те, що з відповідачем після
зміни власника укладався договір найму
конкретного приміщення в будинку з
визначенням розміру оплати за його
користування або визначався розмір
його частки в оплаті загальних витрат
на утримання будинку суду не надано,
тому доводи позовної заяви про те, що
відповідач не приймає участі в жодних
витратах як додаткова підстава для
виселення не мають юридичного
значення.

Відповідно до ч.1 ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

Згідно п.17 роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985р. «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування
Житлового кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення)

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем не було подано доказів, які б
підтверджували систематичне порушення
відповідачем правил співжиття, факти
його антигромадської поведінки та
вжиття до нього заходів попередження
та громадського впливу, які виявились
безрезультатними.

Наявна в матеріалах справи відповідь
Пустомитівського районного відділу ГУ
МВС України у Львівській області від
19.09.2012р. №2774 на адресу ОСОБА_7 про
відмову в порушенні кримінальної
справи по його заяві від 22.02.12р. на
підставі п.2 ст. 6 КПК України (за
відсутністю складу злочину) - а.с. 25 - не
підтверджує доводи позовної заяви. Із
змісту цієї відповіді не вбачається, що
предметом перевірки була неправомірна
поведінка відповідача по відношенню до
свого батька та вжиття до нього заходів
попередження.

З врахуванням того, що позбавлення
житла можливе лише на підставі закону,
який регулює житлові правовідносини,
суд першої інстанції правильно прийшов
до висновку, що при відсутності
правових підстав для виселення
відповідача на підставі ст.. 116 ЖК
України, правовідносини між сторонами
по питанню виселення з будинку не
регулюються виключно статтею 391 ЦК
України.

Враховуючи, що суд першої інстанції
повно і правильно встановив фактичні
обставини справи, застосував закон,
який поширюється на зазначені
правовідносини, а доводи апеляційної
скарги та зміст оскаржуваного рішення
також не дають підстав для висновку про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, колегія суддів
не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 червня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом 20-ти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуючий:
Мусіна Т.Г.

Судді:
Бермес І.В.

Савуляк Р.В.