У х в а л а

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Кіровоградського районного
суду Кіровоградської області від 19
грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Кіровоградської
області від 25 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, у якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором від 18 грудня 2007
року б/н у розмірі 34 697 грн 64 коп.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилалося на те, що 18
грудня 2007 року банк на підставі заяви
позичальника б/н надав ОСОБА_3
кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 24 %
річних на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Позивач зазначив, що відповідачка
погодилася з Умовами і правилами
надання банківських послуг (далі -
Умови), Правилами користування
платіжною карткою (далі - Правила), що
підтверджується заявою та її особистим
підписом в ній.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вказало, що ОСОБА_3
належним чином взяті на себе
зобов'язання не виконувала, у зв'язку з
чим станом на 17 вересня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі
34 697 грн 64 коп., яка
складається із: заборгованості за
кредитом у розмірі 4 368 грн 33 коп.,
заборгованості за процентами за
користування кредитом у розмірі 16 625
грн 85 коп.; заборгованості з комісії за
користування кредитом у розмірі 11 575
грн, а також штрафів відповідно до
пункту 8.6 Умов: штраф (фіксована
частина) в розмірі 500 грн та штраф
(процентна складова) в розмірі 1 628 грн 46
коп., тому просив задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі.

Рішенням Кіровоградського районного
суду Кіровоградської області від 19
грудня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором у розмірі 34 697 грн 64
коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 25 березня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилено, рішення Кіровоградського
районного суду Кіровоградської
області від 19 грудня 2013 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходили із того, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконало у повному
обсязі, проте відповідачка належним
чином не виконувала умови кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на 17
вересня 2013 року утворилась зазначена
позивачем заборгованість, яка підлягає
стягненню; при цьому суди дійшли
висновку, що строк дії договору не
закінчився, оскільки відповідно до
п. 9.12 Умов жодна зі сторін протягом
12 місяців з часу його підписання не
проінформувала іншу сторону про
припинення його дії, а відтак договір
автоматично лонгувався на такий же
термін.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 18 грудня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір б/н,
оформлений заявою позичальника,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику кредит у розмірі 5 000 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24 % річних на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки (а. с. 8).

Із наявної у матеріалах справи заяви
від 18 грудня 2007 року встановлено, що
ОСОБА_3 ознайомлена та згодна з Умовами,
Правилами та Тарифами банку (а. с. 8
(зворотна сторона)).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Судами також встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_3 належним чином не виконувала
умови кредитного договору, оформленого
заявою, і станом на 17 вересня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 34
697 грн 64 коп. (а. с. 5-7).

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до п. 3.1 вищеназваних Умов
банк відкриває клієнту картрахунки,
видає клієнту карти, їх вид і строк дії
визначений у заяві та у пам'ятці
клієнта, підписанням якої клієнт і банк
укладають договір про надання
банківських послуг. Датою укладення
договору є відкриття рахунка,
вказаного в розділі «Відмітки банку»
заяви.

Пунктом 9.12 Умов визначено, що договір
діє протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна зі сторін не проінформує іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично лонгується на такий же
строк.

У примітці до п. 3.5 Умов передбачено, що
пам'ятка клієнта оформляється і є
невід'ємною частиною договору лише у
разі оформлення та видачі картки за
кредитною схемою.

Встановлено, що позивач надав
відповідачу кредит у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку, тобто за кредитною
схемою, проте в матеріалах справи
відсутня як пам'ятка клієнта, так і
кредитна схема, що є невід'ємною
частиною кредитного договору.

Також необхідно звернути увагу судів
попередніх інстанцій, що зазначені
положення Умов свідчать про те, що
строк дії договору визначається не
тільки цими правилами, а й положеннями,
вказаними у пам'ятці клієнта, та
строком дії кредитної картки.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суди попередніх інстанцій, розглядаючи
спір, повинні були врахувати не лише
положення п. 9.12 Умов про автоматичну
пролонгацію дії договору в разі
неподання заяви про припинення
договору, а й строки, встановлені в
пам'ятці клієнта, дослідити кредитну
схему та пам'ятку клієнта і з'ясувати
строк дії кредитної картки.

При цьому колегія суддів суду
касаційної інстанції звертає увагу
судів попередніх інстанцій, що
відповідно до Правил, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору
(правова позиція, викладена у постанові
Верховного Суду України від 19
березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України).

Також слід зазначити, що наявна у
матеріалах справи копія Умов (а.
с. 9-12), яка підписана Головою Правління
банка Дубілетом А.В., не містить дати їх
підписання чи затвердження, що не дає
можливості встановити чинність Умов
станом на 18 грудня 2007 року (дата
підписання заяви ОСОБА_3); при цьому,
вирішуючи питання щодо правильного
нарахування кредитної заборгованості,
суди повинні врахувати правову
позицію, викладену у постанові
Верховного Суду України від 06
листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, що
також має суттєве значення для
вирішення спору.

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За викладених обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, проаналізувавши матеріали
справи та виходячи з предмета
заявленого позову, дійшла висновку про
невідповідність вимогам закону
рішення Кіровоградського районного
суду Кіровоградської області від 19
грудня 2013 року та ухвали апеляційного
суду Кіровоградської області від 25
березня 2014 року, а тому вказані рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Кіровоградського районного
суду Кіровоградської області від 19
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Кіровоградської області від 25
березня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк