Справа № 591/2282/14-ц
Провадження № 2/591/1155/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року Зарічний районний суд
м. Суми в складі:

головуючого судді
Клімашевської І. В. ,

з участю секретаря
Карпенко Д.В.,

представника позивача
ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Суми цивільну справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя
особа: Управління Держземагенства у
Сумському районі Сумській області, про
витребування майна з чужого
незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із
зазначеним позовом, в якому просила
витребувати господарські будівлі:
вбиральню літ. «Т», душ-літ. «У», сарай -
літ. «С», що належать їй, від ОСОБА_5, яка
незаконно, без відповідної правової
підстави заволоділа та користується
ними та повернути вказані споруди
власнику.

В судовому засіданні представник
позивача вказані вимоги підтримав в
повному обсязі. Суду розповідав, що
господарські будівлі,а саме: навіс «ж»,
л.душ «Р» та вбиральню «П» було
побудовано ще попереднім власником
домоволодіння - ОСОБА_6 в 1997 році. В
подальшому ці господарські споруди
було подаровано ОСОБА_4, що
підтверджується договором дарування
від 31.01.2001 року, але співвласник
домоволодіння ОСОБА_7 та його донька
ОСОБА_5 самовільно знесли навіс «ж»,
л.душ «Р» та вбиральню «П» та без
відповідних рішень, тобто самовільно,
побудували наступні господарські
споруди: вбиральню літ. «Т», душ-літ.
«У», сарай - літ. «С». Вважав, що за таких
обставин, ОСОБА_4 згідно ст.378 ЦК України
має право витребувати вказані
приміщення від відповідача, оскільки
остання незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа
належними позивачу господарськими
спорудами.

Представники відповідача в
письмових запереченнях та в судовому
засіданні наполягали на
необґрунтованості заявлених позовних
вимог, звертаючи увагу суду на те, що
жодного правовстановлюючого документу
у сторін на спірні господарські
будівлі немає та вказані будівлі є
самовільно побудованими. За таких
обставин, ст.387 ЦК України, на яку
позивач посилається як на правову
підставу позовних вимог, не підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
які виникли між сторонами. Крім того,
повідомляли, що позивач в позовній
заяві, а представник позивача в
судовому засіданні всупереч вимогам
ст. 60 ЦПК України не повідомили та не
надали суду жодного доказу на
підтвердження факту незаконного
заволодіння відповідачем чужим майном.
Враховуючи такі обставини, просили в
задоволені позову відмовити.

Третя особа, Управління
Держземагенства у Сумському районі
Сумській області, в судове засідання
направили заяву про можливість
слухання справи у відсутність їх
представника та у вирішенні питання
поклались на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

З матеріалів інвентарної справи
вбачається, що з 20.07.1961 року власником
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці
загальною площею 1305 кв.м., була ОСОБА_8,
яка на підставі відповідних рішень
виконкому Сумської міської ради
здійснила перебудову житлового
будинку, а 27.06.1980 року отримала
свідоцтво про право власності на
вказаний будинок (а.с.42-61 інвентарної
справи).

31.07.1980 року ОСОБА_8 подарувала
ОСОБА_6 3/10 частини будинку загальною
площею 53,7 кв.м. (а.с.64-65 інвентарної
справи).

Також з матеріалів інвентарної
справи вбачається, що протягом 1980 - 1997
років співвласники вказаного
домоволодіння здійснювали на підставі
відповідних дозволів прибудови до
житлового будинку та будували різні
господарські споруди, в тому числі
20.03.1997 року було закінчено будівництво
та введено в експлуатацію такі
надвірні будівлі, як: навіс «ж», л.душ
«Р», вбиральня «П» (а.с.101 інвентарної
справи).

05.05.1997 року між власниками ОСОБА_8
та ОСОБА_6 в присутності представника
Сумського обласного об»єднаного БТІ
складено акт з метою подальшого
укладення угоди про порядок
користування будівлями та спорудами,
розташованими на земельній ділянці, в
якому зазначено про те, що вказані
господарські споруди: навіс «ж», л.душ
«Р», вбиральня «П» знаходяться у
фактичному користуванні ОСОБА_8 (а.с.102
інвентарної справи).

На підставі вказаного акту,
визначених представником БТІ
ідеальних частин в домоволодінні та
спільної заяви співвласників ОСОБА_8 та
ОСОБА_6 (а.с. 102-104 інвентарної справи)
виконком міської ради народних
депутатів 19.06.1997 року прийняв рішення
№97 про видачу співвласникам свідоцтва
про право власності на житловий
будинок.

Згідно отриманих 26.06.1997 року
свідоцтв про право власності на
житловий будинок : ОСОБА_6 на праві
власності стало належати 52/100 частин
домоволодіння, а ОСОБА_8 - 48/100 частин
(а.с.105-106 інвентаризаційної справи).

Таким чином, з вищевикладеного
можна зробити висновок про те, що
станом на 26.06.1997 року господарські
споруди: навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня
«П» були власністю ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла,
спадкоємцем після її смерті став
чоловік ОСОБА_7 (а.с. 118 інвентарної
справи).

Слід зазначити про те, що навіс
«ж», л.душ «Р», вбиральня «П» не були
включені до спадкового майна, на яке
видавалось свідоцтво про право
власності на спадщину за законом (а.с.118
інвентарної справи), а з акту поточних
змін від 24.01.2002 року, який також
міститься в матеріалах інвентарної
справи (а.с. 113), вбачається, що навіс «ж»,
л.душ «Р», вбиральню «П» було знесено і
замість них без відповідного дозволу
збудовано сарай «С», вбиральню «Т»,
л.душ «У».

Тобто, вищевикладене дає підстави
стверджувати, що на момент видачі
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом, яке було видано
ОСОБА_7, навіс «ж», л.душ «Р», вбиральня
«П» були знесені, а новозбудовані сарай
«С», вбиральню «Т», л.душ «У» не внесено
до свідоцтва, оскільки такі споруди
відносились до категорії самочинно
збудованих.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер та
відповідач - ОСОБА_5 стала спадкоємицею
після його смерті, а 01.03.2002 року
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом. На самовільно
зведені споруди, які знаходяться на
земельній ділянці площею 1305 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1, свідоцтво не
видавалось (а.с.125 інвентарної справи).

З моменту отримання спадкового
майна ОСОБА_5 зазначені сарай «С»,
вбиральню «Т» та л.душ «У» не оформляла
у встановленому законом порядку, а тому
в матеріалах інвентарної справи і
станом на 2008 рік ці споруди рахуються в
списку самовільно побудованих (а.с.127
інвентарної справи).

Крім того, судом встановлено, що
31.01.2001 року ОСОБА_6. подарувала належну
їй частину житлового будинку і
господарських споруд ОСОБА_4 (а.с. 143
інвентарної справи) та остання
зареєструвала в установленому законом
порядку право власності на 52/100 частини
вказаного домоволодіння (а.с.144
інвентарної справи).

З 2013 року між сторонами у даній
справі тривають спори з приводу поділу
майна між співвласниками та
встановленню порядку користування
земельною ділянкою, які вирішуються в
судовому порядку.

Згідно рішення Зарічного
районного суду м.Суми від 08.07.2013 року
право спільної часткової власності між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 припинено та виділено
у власність кожному із співвласників
відповідні частини житлового будинку
та господарських будов (а.с. 71-72).

Як вбачається з мотивувальної
частини вказаного рішення, позивач
ОСОБА_4 просила виділити їй у власність
господарські будівлі (сарай «С»,
вбиральню «Т» та л.душ «У»), але судом
встановлено, що вони самочинні і тому в
задоволенні позову в цій частині було
відмовлено у зв»язку з
необґрунтованістю.

В позовній заяві, яка
розглядається в даній справі, ОСОБА_4
посилаючись на ст.387 ЦК України як на
правову підставу своїх вимог, просила
витребувати із чужого незаконного
володіння спірні господарські споруди
(сарай «С», вбиральню «Т» та л.душ «У»).

Але в даному випадку вказана
норма не підлягає застосуванню,
оскільки згідно вказаної статті ЦК
України право витребувати своє майно
від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним, має тільки власник
майна.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

В даному випадку ОСОБА_4 не довела
тієї обставини, що є власником вказаних
господарських будівель, а твердження
представника позивача в судовому
засіданні про те, що про ці будівлі
згадується у договорі дарування,
укладеному між ОСОБА_6 і ОСОБА_4, а тому
вони перейшли у її володіння, суд не
може взяти до уваги, оскільки згідно п.1.
зазначеного договору вказано, що
об»єктом дарування є 52/100 частини
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних господарчих та
побутових будівель, розташованих на
земельній ділянці площею 1396 кв.м., а
потім перераховано всі будівлі (як
житлові, так і господарські), що
знаходились на вказаній земельній
ділянці та перебували у користуванні
як ОСОБА_6, так і іншого співвласника -
ОСОБА_7 (а.с.95 інвентарної справи). За
таких обставин, немає жодної підстави
вважати, що ці споруди були об»єктом
дарування.

Крім того, суду не надано жодного
належного і допустимого доказу про те,
що ОСОБА_5 незаконно заволоділа
вказаними спірними будівлями,
натомість, досліджені в судовому
засіданні матеріали інвентаризаційної
справи на домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1, вказують на те, що спірні
господарські будівлі були збудовані
відповідачем (ще за життя батьків) без
належного дозволу та належно
затвердженого проекту, а тому згідно
ст. 376 ЦК України, є самовільно
збудованими.

Враховуючи вищевикладене,
підстав для задоволення позову не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд Сумської області через
Зарічний районний суд м.Суми протягом 10
днів з дня його проголошення. Особи, які
не були присутні під час проголошення
рішення, мають право подати апеляційну
скаргу протягом 10 днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
І. В. Клімашевська