Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/943/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Галацевич О.М.

суддів
Матюшенка І.В., Широкової Л.В.

з участю секретаря судового засідання
Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПриватБанк" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,

на рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 17 червня 2013
року,-

встановила:

У січні 2013 Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - Банк) звернулось
до суду з позовом, у якому просило
стягнути солідарно з боржника ОСОБА_1,
поручителя ОСОБА_2 заборгованість за
кредитним договором ММ-02-08 від 20.05.2008
року в загальній сумі 25090,26 грн., яка
виникла у зв'язку з неналежним
виконанням ОСОБА_1 умов договору, та
судові витрати по справі.

Рішенням Малинського районного
суду Житомирської області від 17 червня
2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просять рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог банку. На їх
думку, суд неправомірно стягнув штраф
та пеню, застосувавши до них подвійну
відповідальність одного й того ж виду
за одне й теж саме порушення
договірного зобов'язання. Крім того,
судом не дотримані вимоги цивільного
законодавства щодо строків позовної
давності.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд виходив з того, ОСОБА_1
належним чином не виконувала умови
кредитного договору, тому банк має
право на солідарне стягнення кредитної
заборгованості як з боржника, так і з
поручителя з урахуванням процентів,
штрафу та пені за несвоєчасне
погашення кредиту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_1 20 травня 2008 року укладено
кредитний договір, згідно з умовами
якого останній надано кредит у розмірі
25 000,00 грн. на строк до 19 листопада 2009
року. За користування кредитом була
встановлена процентна ставка у розмірі
24 % річних, а також комісійних в розмірі
0,5 % від суми кредиту.

В забезпечення виконання
позичальником зобов'язання за даним
договором між банком та ОСОБА_2 20 травня
2008 року укладений договір поруки, за
умовами якого поручитель несе
солідарну відповідальність перед
банком за неналежне виконання
боржником умов договору.

Заборгованість позичальника за
кредитним договором станом на 05
березня 2013 року складає 25 090,26 грн., із
них: 9 190,57 грн. заборгованості за
кредитом, 8 448,89 грн .заборгованості за
відсотками за користування кредитом,
125,00 гр. заборгованості зі сплати
комісійних нарахувань, 6 142,93 грн. пені
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також штраф
- 250,00 грн. фіксована частина та 1 182,87 грн.
відсоткова складова від суми
заборгованості.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором, як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (ч. 3
ст. 549 ЦК України).

Тобто пеня і штраф є різними видами
неустойки як засобу юридичної
відповідальності, а не платою за
користування грошима, як зазначив суд.

Розділом 6 кредитного договору від 20
травня 2008 року передбачено нарахування
пені 0,2 % від суми простроченої
заборгованості, та штрафу в розмірі
250,00 грн. та 5 % від суми невиконаного
зобов'язання, який застосовується у
випадку порушення позичальником
будь-якого грошового зобов'язання за
договором понад 30 днів.

Таким чином, штраф та пеня,
відповідно до умов кредитного
договору, настають при різних
обставинах порушення зобов'язання зі
сторони боржника, а відтак є видами
відповідальності за різні порушення
зобов'язань боржником.

У зв'язку з цим доводи апелянтів, що
встановлення умовами розділу 6
кредитного договору від 20 травня 2008
року подвійної відповідальності за
одне і те ж саме порушення зобов'язання
є необґрунтованими.

Посилання апелянтів на те, що до
позовних вимог про стягнення пені
застосовується спеціальна позовна
давність в один рік, є також
безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6.8 Кредитного договору
сторони домовилися про збільшення
строку позовної давності за вимогами
про стягнення кредиту, винагороди,
неустойки - пені, штрафів до п`яти років.

Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернулась до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки.

Відповідно до ст. ст. 259, 261 ЦК України
позовна давність, встановлена законом
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі. Перебіг починається
від дня коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Положень про неможливість збільшення
строку спеціальної позовної давності
за домовленістю сторін норми чинного
законодавства не містять.

Статтею 627 ЦК України визначено, що
свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

Зважаючи, що позовна давність
збільшена за угодою сторін, а
клопотання про зменшення розміру
неустойки відповідачами не заявлялось,
суд дійшов правильного висновку про
стягнення основного боргу та неустойки
в повному обсязі.

Доводи апелянтів щодо неправильності
розрахунків суми заборгованості
належними та допустимими доказами не
спростовані. В суді першої інстанції
відповідачі клопотання про проведення
по справі судової бухгалтерської
експертизи не заявляли. Від проведення
такої експертизи апелянт ОСОБА_1
відмовилась в суді апеляційної
інстанції.

Отже, рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, підстави для його скасування або
зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 17 червня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий
Судді: