Ухвала

іменем україни

19 березня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінова І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Кременчуцької
міської ради Полтавської області до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
шляхом знесення самочинного
будівництва, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Крюківського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 17 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 15 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Кременчуцька міська
рада звернулася до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 26 грудня 2003 року Крюківським
районним судом м. Кременчука
Полтавської області було ухвалено
рішення, яким зобов'язано повне
товариство «Будівельно-монтажна фірма
«Скор» не чинити ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні незакінченим
будівництвом двоповерховим комплексом
(блоком) міні-магазинів по АДРЕСА_1 на
приринковій площі; визнано за ОСОБА_3
право власності на будівельні
матеріали, з яких збудовано
двоповерховий комплекс (блок)
міні-магазинів розмірами
7,7х9,8 м по АДРЕСА_1 на приринковій площі.
12 січня 2004 року ОСОБА_3 звернувся
до виконавчого комітету Кременчуцької
міської ради з проханням визнати його
забудовником будівництва
двоповерхової споруди, побудованої на
приринковій площі по АДРЕСА_1. 20 лютого
2004 року рішенням виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради № 148 «Про
надання приватному підприємцю ОСОБА_3
функцій замовника на будівництво
двоповерхового блоку міні-магазинів на
приринковій площі по АДРЕСА_1» ОСОБА_3
надано функції замовника на
будівництво двоповерхового блоку
міні-магазинів на приринковій площі по
АДРЕСА_1. 14 жовтня 2005 року рішенням
виконавчого комітету Кременчуцької
міської ради № 946 було затверджено акт
державної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта «Будівництво
двоповерхового блоку міні-магазинів на
приринковій площі по АДРЕСА_1», який не
був підписаний двома членами державної
приймальної комісії. На підставі
вищевказаного акта державної
приймальної комісії відповідачем було
отримано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 430792 від 5
травня 2006 року, а КП «Кременчуцьке
МБТІ» 10 травня 2006 року здійснило
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно за відповідачем на
двоповерховий блок міні-магазинів за
адресою: АДРЕСА_1. В подальшому ОСОБА_3
самочинно було здійснено будівництво
прибудованих до вказаного об'єкту
нерухомого майна торгівельних
павільйонів, що встановлено рішенням
Постійно діючого третейського суду при
Полтавській торгово-промисловій
палаті від 21 жовтня 2008
року. В здійсненні державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно після здійснення самочинного
будівництва з реконструкції спірного
об'єкта нерухомого майна КП
«Кременчуцьке МБТІ» відповідачу було
відмовлено. 14 лютого 2013 року головним
державним інспектором інспекції ДАБК у
Полтавській області під час
позапланової перевірки дотримання
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності було
встановлено, що об'єкт «Двоповерховий
блок міні-магазинів по АДРЕСА_1 введено
в експлуатацію в 2005 року». В подальшому
самочинно виконано реконструкцію
приміщень з переплануванням першого
поверху будівлі та будівництво
торгівельних павільйонів (прибудов).
Отже спірне нерухоме майно в даний час
є самочинним будівництвом та
експлуатується відповідачем без
прийняття його в експлуатацію всупереч
вимогам ч. 8 ст. 39 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності». Здійснення відповідачем
самочинного будівництва на земельній
ділянці територіальної громади міста
Кременчука в особі Кременчуцької
міської ради Полтавської області
порушує права останньої як власника
земельної ділянки, а захист такого
права можливий шляхом знесення
самочинно збудованого нерухомого
майна відповідачем ( або за його
рахунок) з приведенням земельної
ділянки в попередній придатний до
використання стан.

Крім того, у відповідача відсутнє право
на земельну ділянку, яка
використовується ним для експлуатації
та обслуговування спірного об'єкта
нерухомого майна. 24 січня 2006 року
Кременчуцькою міською радою було
прийнято рішення «Про передачу
суб'єкту підприємницької діяльності
ОСОБА_3 в оренду до 1 листопада 2010 року
земельної ділянки для експлуатації та
обслуговування двоповерхового блоку
міні-магазинів та благоустрою
прилеглої до нього території по
АДРЕСА_2 відповідно до якого
відповідачу передано в оренду до
1 листопада 2010 року земельну
ділянку площею 1 648 кв.м для
експлуатації та обслуговування
двоповерхового блоку міні-магазинів та
благоустрою прилеглої до нього
території по АДРЕСА_2. На підставі
даного рішення між Кременчуцькою
міською радою Полтавської області та
ОСОБА_3 було укладено договір оренди
землі від 5 травня 2006 року,
строк дії якого визначено до 1 жовтня 2010
року. Після закінчення строку дії
вказаного договору оренди землі
Кременчуцькою міською радою рішення
про його поновлення або про передачу
вказаної земельної ділянки в оренду не
приймались, додаткові угоди до
договору про його поновлення або
внесення до нього змін в частині строку
його дії не укладались.

Рішенням Крюківського районного сулу
м. Кременчука від 22 березня 2013 року було
встановлено факт проживання ОСОБА_4 з
ОСОБА_3 однією сім'єю з квітня 2000 року по
липень 2007 року та визнано за останніми
право власності на спірне нерухоме
майно двоповерховий блок
міні-магазинів, розташований по
АДРЕСА_2, по Ѕ частині за кожним. На
даний час документ, що посвідчує право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовано спірний об'єкт
нерухомого майна, у відповідачів
відсутній. Отже, спірна земельна
ділянка відповідачами зайнята
самовільно, що порушує права
Кременчуцької міської ради як власника
самовільно зайнятої земельної ділянки.

З огляду на зазначене, міська рада
просила: зобов'язати відповідачів
звільнити самовільно зайняту земельну
ділянку несільськогосподарського
призначення площею 1648 кв.м за адресою:
АДРЕСА_2 шляхом знесення ними або за їх
рахунок самочинно збудованого
нерухомого майна - двоповерхового
блоку міні-магазинів, розташованого на
ній; зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4
привести земельну ділянку в
попередній, придатний для використання
стан та повернути її в розпорядження
Кременчуцької міської ради
Полтавської області, судові витрати
покласти на відповідачів.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 17
липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 15 жовтня 2013 року, позовні
вимоги Кременчуцької міської ради
Полтавської області задоволено
частково.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
кадастровий №
:08:003:0446 площею 1648 кв.м по АДРЕСА_2
шляхом знесення ним або за його рахунок
збудованого нерухомого майна -
двоповерхового блоку міні-магазинів,
розташованого на ній.

Зобов'язано ОСОБА_3 повернути
самовільно зайняту земельну ділянку
несільськогосподарського призначення
кадастровий №
:08:003:0446 площею 1648 кв.м по АДРЕСА_2
власнику - Кременчуцькій міській раді
Полтавської області, привівши її в
придатний для використання стан.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги
Кременчуцької міської ради
Полтавської області, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що документ, що посвідчує право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовано спірний об'єкт
нерухомого майна у ОСОБА_3 відсутній, та
що він неналежним чином виконував
умови договору оренди, в даний час
користується земельною ділянкою за
вказаною адресою самовільно, здійснив
прибудову блоку міні-магазинів з
істотними порушеннями будівельних
норм та правил, які не усунуті на даний
час, позивачем виконані всі
передбачені законодавством України
заходи щодо реагування та притягнення
ОСОБА_3 до відповідальності.

Проте погодитись із таким висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що рішенням
Крюківського районного суду м.
Кременчука від 26 грудня 2003 року
зобов'язано повне товариство
«Будівельно-монтажна фірма «Скор» не
чинити ОСОБА_3 перешкоди в користуванні
незакінченим будівництвом
двоповерховим комплексом (блоком)
міні-магазинів по АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на будівельні
матеріали, з яких збудовано
двоповерховий комплекс (блоком)
міні-магазинів розмірами 7,7х9,8 м по
АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Рішенням № 148 виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради від 20
лютого 2004 року, згідно поданої 12 січня
2004 року СПД ОСОБА_3 заяви, останньому
надано функції замовника на
будівництво двоповерхового блоку
міні-магазинів на АДРЕСА_1 (а.с. 14,15).

Рішенням № 946 виконавчого комітету
Кременчуцької міської ради від 14
жовтня 2005 року затверджено акт
державної приймальної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта «Будівництво
двоповерхового блоку міні-магазинів на
вул. Першотравневій в м.
Кременчуці» за адресою: АДРЕСА_2
(а.с.16-18).

5 травня 2006 року Кременчуцькою міською
радою Полтавської області ОСОБА_3 було
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно серії ЯЯЯ № 430792, що
розташоване по АДРЕСА_2, а 10 травня 2006
року КП «Кременчуцьке МБТІ» здійснило
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно за відповідачем на
двоповерховий блок міні-магазинів за
вказаною адресою.

Рішенням Кременчуцької міської ради
від 24 січня 2006 року СПД ОСОБА_3 передано
в оренду до 1 листопада 2010 року земельну
ділянку площею 1 648 кв.м для
експлуатації та обслуговування
двоповерхового блоку міні-магазинів та
благоустрою прилеглої до нього
території по АДРЕСА_2 та укладено
договір оренди земельної ділянки на
строк до 1 листопада 2010 року (а.с. 32 -34).

Після підписання договору оренди
ОСОБА_3 без погодження з орендодавцем
було здійснено самочинне будівництво у
вигляді прибудованих до вказаного
об'єкту нерухомого майна торгівельних
павільйонів та складу площею 51,0 кв.м, що
підтверджується технічним паспортом
від 06.08.2008 року та рішенням Постійно
діючого третейського суду при
Полтавській торгово-промисловій
палаті від 21 жовтня 2008 року (а.с.23-31).

В здійсненні державної реєстрації
права власності на нерухоме майно
після здійснення самочинного
будівництва з реконструкції спірного
об'єкта нерухомого майна КП
«Кременчуцьке МБТІ» відповідачу було
відмовлено.

1 листопада 2010 року строк дії договору
оренди закінчився.

За правилами ч.ч. 1, 4, 7 ст. 376 ЦК
України житловий будинок, будівля,
споруда, інше нерухоме майно
вважається самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Якщо власник
(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

У пунктах 24, 25 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» судам роз'яснено, що
знесення нерухомості, збудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотним
порушенням будівельних норм і правил (у
тому числі за відсутності проекту),
можливе лише за умови, що неможлива
перебудова нерухомості відповідно до
проекту або відповідно до норм і
правил, визначених державними
правилами та санітарними нормами, або
якщо особа, яка здійснила (здійснює)
будівництво, відмовляється від такої
перебудови.

В інших випадках суд за позовом
відповідного державного органу чи
органу місцевого самоврядування може
на підставі частини сьомої ст. 376 ЦК
України зобов'язати забудовника
здійснити перебудову житлового
будинку, будівлі, споруди або іншого
об'єкта нерухомості, який побудовано чи
будується з істотними відхиленнями від
проекту або з істотним порушенням
основних будівельних норм і правил, у
тому разі, коли таке будівництво
суперечить суспільним інтересам,
порушує права інших осіб, коли
порушення будівельних норм і правил є
істотним, а також є технічна можливість
виконати перебудову.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, суд, незалежно від
поважності причин відмови, за позовом
зазначених органів або особи, права чи
інтереси якої порушено таким
будівництвом, ухвалює рішення про
знесення житлового будинку або іншого
нерухомого майна.

Відмовою забудовника від перебудови
слід вважати як його заяву про це, так і
його дії чи бездіяльність щодо цього,
вчинені до або після ухвалення рішення
суду про зобов'язання здійснити
перебудову.

Відхилення від проекту забудови
об'єкта нерухомості або від вимог
будівельних норм і правил, які не є
істотними, не порушують прав інших осіб
та інтересів суспільства, не
суперечать санітарно-технічним
вимогам і правилам експлуатації, не
впливають на міцність і безпечність
цього об'єкта (зокрема, відхилення у
житловому будинку від внутрішнього
планування зі збереженням чи незначним
відхиленням від установленого
проектом розміру житлової площі,
незначна зміна його зовнішніх
габаритів, місця розташування тощо), не
можуть бути підставою для задоволення
вимог про перебудову чи про знесення
об'єкта нерухомості.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у
порушення ст. ст. 213-214 ЦПК України на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, роз'яснень наданих у постанові
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
статті 376 Цивільного кодексу України
(про правовий режим самочинного
будівництва)» не врахував та не
дослідив можливості перебудови
самочинно прибудованих павільйонів, не
з'ясував, чи пропонувалося
відповідачеві здійснити відповідну
перебудову самочинних прибудов та чи
погоджувався він на таку перебудову;
належним чином не з'ясував, яка частина
блоку міні-магазинів є узаконеною, а
яка є самочинним будівництвом та не
зазначив, на підставі яких норм
матеріального права підлягає знесенню
та частина будови, на яку відповідач у
встановленому законом порядку отримав
свідоцтво про право власності; не
визначився з правовою природою підстав
знесення: відповідно до вимог ст. 376 ЦК
України чи за наслідками закінчення
договору оренди і дійшов передчасного
висновку про знесення всього блоку
міні-магазинів.

Вирішуючи спір за правилами цивільного
судочинства, суд не звернув уваги на
суб'єктний склад сторін, а саме, що
фактично спір виник між юридичною
особою (міською радою) та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 та не
врахував при цьому, що притягнута до
участі у справі фізична особа ОСОБА_4 не
є належним відповідачем.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України у достатній мірі не
перевірив доводів апеляційної скарги,
в ухвалі не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, і помилково залишив рішення
суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності і
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука Полтавської області від 17
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від 15 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К.
Парінова В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін