Справа № 603/217/14-ц
Провадження №2/603/68/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області у складі

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі Пшеничняк В.Й.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі-позивач) звернулась до
Монастириського районного суду
Тернопільської області з позовом до
ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення
аліментів.

Вимоги позивача обґрунтовані тим, що 10
жовтня 2008 року вона розірвала шлюб з
відповідачем, про що зроблено державну
реєстрацію у відділі РАЦС
Монастириського РУЮ, актовий запис №64.

За час шлюбу у них народився син -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На даний час відповідач працює в ПАП
«Провесінь».

Матеріальну допомогу на утримання
дітей відповідач їй не надає, хоча у
відповідності із ст. 180 Сімейного
Кодексу України (далі СК України)
зобов'язаний надавати. А тому пропонує
стягувати з відповідача аліменти на її
користь на утримання сина у розмірі 1/4
частини усіх видів заробітку (доходу),
але не менше ніж 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
щомісяця і до досягнення дитиною
повноліття та стягнути з відповідача у
її користь витрати на правову допомогу.

ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась,
суду подала заяву в якій просить
розглядати справу у її відсутності,
позовні вимоги підтримує повністю
просить їх задовольнити.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився,
суду подав заяву в якій просить
розглядати справу у його відсутності,
проти позову не заперечує.

Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка
бере участь у справі, має право заявити
клопотання про розгляд справи за її
відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень
цього Кодексу розгляд справи
здійснюється судом за відсутності
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи,
дослідивши докази та оцінивши їх в
сукупності, суд дійшов висновку про
часткове задоволення вимог позивача з
наступних підстав:

Судом з матеріалів справи встановлено,
що шлюб між позивачем та відповідачем
розірвано, про що свідчить свідоцтво
про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2
виданого відділом реєстрації актів
цивільного стану Монастириського
районного управління юстиції
Тернопільської області 10 жовтня 2008
року, актовий запис №64.

Зміна прізвища позивача з «ОСОБА_1» на
«ОСОБА_1» підтверджується свідоцтвом
про шлюб серії НОМЕР_3 виданого 08
листопада 2008 року, актовий запис №3.

Від шлюбу позивача з відповідачем
народився син - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1, актовий запис
№9. Згідно даних свідоцтв про
народження батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_2 -
відповідач по справі та ОСОБА_1 -
позивач по справі.

Визначаючись щодо заявленого позову
суд враховує наступне.

Частиною 1 ст. 2 Сімейного Кодексу
України (далі СК України) встановлено,
що СК України регулює сімейні особисті
немайнові та майнові відносини між
подружжям, між батьками та дітьми,
усиновлювачами та усиновленими, між
матір'ю та батьком дитини щодо її
виховання, розвитку та утримання.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дітей і проживання батьків окремо від
них не впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дітей.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дітей до
досягнення ними повноліття.

Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов'язаний
утримувати свого неповнолітнього сина.

Судом із матеріалів справи
встановлено, що відповідач ОСОБА_1
добровільно не бере участі в утриманні
сина, хоча є працездатним та працює в
ПАП «Провесінь», що підтверджується
довідкою про доходи, виданою ПАП
«Провесінь» с.Вістря Монастириського
району Тернопільської області за №41
від 21 березня 2014 року.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного
судочинства, які встановлені ст. ст. 10, 11
ЦПК України та до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на обґрунтування своїх вимог або
заперечень, саме сторона визначає коло
доказів, які вона надає суду.

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням
суду кошти на утримання дитини
(аліменти) присуджуються у частці від
доходу її матері, батька і (або) у
твердій грошовій сумі.

З огляду на зазначене, суд приходить до
висновку, що в даному випадку має місце
порушення права неповнолітньої дитини,
а отже слід стягнути з відповідача в
користь позивача аліменти на утримання
неповнолітньої дитини у частці від
його доходу.

Визначаючи розмір аліментів, суд, на
підставі статті 182 Сімейного кодексу
України, враховує матеріальне
становище відповідача та дітей,
виходить з рівності обов'язку батьків
щодо утримання дітей, тому вважає, що
позов підлягає до задоволення шляхом
стягнення з відповідача в користь
позивача аліментів на утримання
неповнолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини всіх
видів заробітку (доходу) відповідача,
однак не менше 30 % прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку,
щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України
аліменти на дитину присуджуються за
рішенням суду від дня пред'явлення
позову. Оскільки з позовом до суду
позивач звернулась 13 березня 2014 року
аліменти підлягають стягненню з цієї
дати.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір" від сплати
судового збору звільняються позивачі
за подання до суду позову про стягнення
аліментів.

Згідно з частиною третьою статті 88 ЦПК
України якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави.

Отже, слід стягнути з відповідача
ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп.

Позивач у позовній заяві просить суд
стягнути з відповідача витрати, на
правову допомогу.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, входить до
предмету доказування по справі.

Відповідно до статті 84 Цивільного
процесуального кодексу України,
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах», визначено,
що розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячний розмір за годину участі особи,
яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

На підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг та ін.), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних із наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що 20
лютого 2014 року було укладено договір
про надання правової допомоги між
адвокатом Андрусенком І.Я. та позивачем
ОСОБА_1 із визначеним розміром гонорару
в 324 грн. 80 коп. за написання позовної
заяви про стягнення аліментів.

Як убачається із квитанції № 4 від 20
лютого 2014 року адвокат Андрусенко І.Я.
фактично отримав від позивача ОСОБА_1 300
грн.

Витрати на правову допомогу
відшкодовуються лише у тому випадку,
якщо правова допомога реально
надавалася у справі тими особами, які
одержали за це плату. Самі лише докази
щодо отримання коштів за написання
позовної заяви не можуть бути
підставою для відшкодування цих
витрат.

Крім того, позовна заява, яка надійшла в
суд 13.03.2014 року підписана позивачем
ОСОБА_1 особисто, в матеріалах справи
відсутнє свідоцтво Андрусенка І.Я. про
право на зайняття адвокатською
діяльністю, що б підтверджувало його
участь у справі.

Таким чином, враховуючи вищевказане,
суд дійшов висновку про відсутність
підстав для стягнення з відповідача на
користь позивача витрати, пов'язані з
наданням правової допомоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України
суд допускає негайне виконання рішення
у справі про стягнення аліментів у
межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. 124 Конституції України,
ст. ст. 60, 79, 84, 88, ч. 3. ст. 209, 213, п. 1 ст. 367
ЦПК України, ст.ст. 180, 182, 183 СК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення
аліментів - задовольнити частково.

Стягувати із ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, в
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, аліменти
на утримання сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
в розмірі 1/4 усіх видів його заробітку
(доходу), але не менше ніж 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку щомісячно до
досягнення дитиною повноліття.

Стягнення аліментів розпочати з 13
березня 2014 року.

Рішення в межах стягнення платежу за
один місяць допустити до негайного
виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається до
апеляційного суду Тернопільської
області через Монастириський районний
суд Тернопільської області.

Суддя І. М. Галіян