АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6536/2014
Головуючий у 1 інстанції: Бортницька
Доповідач: Гаращенко Д.Р.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката
ОСОБА_2 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 25 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання договору дарування
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

05 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1, у якому просив
визнати недійсним договір дарування
квартири від 29 березня 2011 року,
укладений між ним та ОСОБА_1 щодо
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
державним нотаріусом Шостої київської
державної нотаріальної контори
Ларіною О.В., зареєстрований в
Державному реєстрі правочинів від
29.03.2011 р. за № 4385209, а сторони повернути у
попереднє становище.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 29
березня 2011 року між ним та ОСОБА_1 був
укладений договір дарування,
відповідно до умов якого він подарував
квартиру АДРЕСА_1. Зазначив, що згаданий
договір був укладений ним під впливом
тяжкої обставини - хвороби
(онкологічного захворювання), а тому
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 233 ЦК України.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 25 березня 2014 року позов
ОСОБА_3 було задоволено, визнано
недійсним договір дарування квартири
АДРЕСА_1 укладений 29.03.2011 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 та посвідчений
державним нотаріусом Шостої київської
державної нотаріальної контори
Ларіною О.В., про що в державному
реєстрі правочинів вчинено запис №
4385209 від 29.03.2011 року, зобов'язано ОСОБА_1
повернути квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3

04 квітня 2014 року представник ОСОБА_1 -
адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу
на вказане рішення, у якій, посилаючись
на неповне з'ясування обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального права, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 В
обґрунтування заявлених вимог апелянт
вказав, що для задоволення позову про
визнання правочину недійсним на
підставі ст. 233 ЦК України позивач має
довести наявність у нього тяжкої
обставини для усунення або зменшення
якої необхідно укласти оспорюваний
правочин. Також апелянт зазначив, що
позивач у судовому засіданні
стверджував, що укладення договору
дарування ніяким чином не було
пов'язано з його захворюванням. На
думку апелянта, договори дарування
взагалі не може бути визнано
недійсними на підставі ст. 233 ЦК
України, оскільки вони є безоплатними,
а обдаровуванні не несуть перед
дарувальником зобов'язань
матеріального характеру.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити.

Представник ОСОБА_3 просила апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді Гаращенка
Д.Р., пояснення представників сторін,
які з'явились у судове засідання,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що згідно виписки № 6126595
від 31.08.2010 року з урологічного
відділення Олександрійської міської
клінічної лікарні м. Києва ОСОБА_3
перебував на лікуванні з 26.08.2010 року по
31.08.2010 року з діагнозом: «Гіперплазія
простати, гостра затримка сечі».
Виписаний у задовільному стані для
проходження біопсії простати.

29.09.2010 року ДУ Інститут урології АМН
України зроблено висновок, відповідно
до якого ОСОБА_3 поставлено діагноз:
«Рак передміхурової залози».

Відповідно до виписки з медичної карти
стаціонарного хворого з ДУ Інститут
урології ДМИ України від 24.11.2011 року
ОСОБА_3 перебував на лікуванні з 31.10.2011
року по 24.11.2011 року з діагнозом: «Рак
передміхурової залози».

Задовольняючи позов суд першої
інстанції керувався ч. 1 ст. 216, ст. 233 ЦК
України та виходив з того, що
діагностування у позивача
онкологічного захворювання, тривале
лікування, пригнічений стан внаслідок
цього захворювання, літній вік,
самотність, відсутність спілкування,
призвело до того, що позивач уклав
вказаний договір, що фактично не
відповідало його волі, а було лише
проявом важкого психоемоційного стану
внаслідок вище викладених обставин і
було спрямоване на зменшення
негативних наслідків - самотності
літньої людини.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих. що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину. а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують па
момент відшкодування.

Відповідно до частини першої статті 717
ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини першої статті 233 ЦК
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 23 постанови від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах,
характеризуються тим, що особа їх
вчиняє добровільно, усвідомлює свої
дії, але вимушена це зробити через
тяжкі обставини.

Зі змісту викладеного випливає, що для
визнання правочину недійсним на
підставі ст. 233 ЦК України необхідна
наявність у сукупності двох умов:
правочин вчинено під впливом тяжкої
обставини і на вкрай невигідних умовах,
якими скористалася друга сторона
правочину.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 уклав спірний договір
дарування у зв'язку з наявністю у нього
онкологічного захворювання,
самотністю та для зменшення тривог і
страхів внаслідок уваги з боку
обдарованої людини, його рідна донька
проживає у іншої державі - Катар,
дружина померла від раку підшлункової
залози у муках, сам позивач знаходився
в психологічно-пригніченому стані, що
підтверджується висновком
фахівця-психолога (а.с.25-32). Встановлено,
що на період укладення правочину
дарування (березень 2011 р.) ОСОБА_3
виявляв негативний психологічний стан,
обумовлений фактом виникнення
онкологічного захворювання,
очікування близької смерті, що
проявлялось у поведінці як емоційна
пригніченість, байдуже ставлення до
віддалених перспектив діяльності,
очікування своєї скорої безпомічності
та залежності від зовнішньої допомоги.

Відповідно до ст. 233 ЦК України під
впливом тяжкої обставини вважається
вчиненим правочин, який особа вчинила
вимушено під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних для
себе умовах, чим інша сторона
скористалася. Такий правочин має ваду
волі і вчиняється за таких обставин,
коли особа змушена вчинити правочин на
невигідних для себе умовах.

Тому судова колегія вважає, що позивач
повністю довів те, що у разі
відсутності у нього тяжкої смертельної
хвороби, за наявності фізичної
можливості зв'язатись з донькою він
ніколи б не здійснював дарування
квартири.

Колегія суддів приймає до уваги наявні
в матеріалах справи докази і вважає, що
суд першої інстанції повно і об'єктивно
прийшов до належного висновку і
ухвалив вірне та справедливе рішення.

Таким чином судова колегія прийшла до
висновку, що доводи апеляційної скарги
є не отбгрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань

Керуючись ст.ст. 208, 303-305, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- адвоката ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 25 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене протягом 20 днів з дня
набрання ним законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді