Справа № 372/176/13- ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року
Обухівський районний
суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Радченко С.П.,

розглянувши у приміщенні Обухівського
районного суду Київської області у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_3 про стягнення коштів,
в якій зазначає, що останнім не
виконані позикові зобов'язання за
письмовою розпискою, тому просив
стягнути заборгованість за договором
позики в розмірі 159 860 грн., інфляційні
втрати за період з 01.02.2007 року по 11.01.2013
року в розмірі 130 147 грн. 69 коп., проценти
за користування коштами в розмірі 28 538
грн. 29 коп., а всього 318 545 грн. 98 коп. З
урахуванням уточнень позовних вимог,
крім цього, позивач просив визнати його
кредитором ОСОБА_3 на суму 20000 доларів
США та покласти обов'язок по
задоволенню його вимог як кредитора на
спадкоємця - ОСОБА_2.

Під час судового розгляду в зв'язку зі
смертю відповідача ОСОБА_3 його було
замінено на спадкоємця - ОСОБА_2

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_4 позов підтримали в
повному обсязі, посилаючись на те, що
ОСОБА_3 позичив у позивача 20 тис. дол..
США, враховуючи дружні стосунки та
матеріальні труднощі боржника позивач
погодився на погашення боргу із
відстрочкою, ОСОБА_3 частково сплачував
відсотки за користування позикою, але
помер, його син прийняв спадкове майно,
але відповідач ухиляється від
виконання грошових зобов'язань
спадкодавця, строк позовної давності
вважали не пропущеним з огляду на його
переривання частковим виконанням
зобов'язання спадкодавцем.

Відповідач в судовому засіданні проти
позову заперечив, посилаючись на те, що
йому не було відомо про позику,
наполягав на застосуванні наслідків
спливу позовної давності.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
показала, що була дружиною ОСОБА_3, їй
було невідомо про позику, колишній
чоловік мав достатній матеріальний
стан, кредитувався у банках, потреби у
додатковій позиці від позивача він не
мав.

Свідок ОСОБА_6 показала, що останні
п'ять років життя ОСОБА_3 жила із ним
громадянським шлюбом, він їй
розповідав про позику в 20 тис. дол., яку
брав у позивача, хвилювався за те, що не
може своєчасно повернути, тому мав
намір продати будинок у Закарпатті для
того, щоб сплатити борг другу.

Свідок ОСОБА_7 показав, що працює із
позивачем, йому відомо про дружні
стосунки позивача з ОСОБА_3, боргові
зобов'язання останнього перед
позивачем, в його присутності вони вели
розмови про порядок і строки погашення
боргу, він бачив, як ОСОБА_3 передавав
ОСОБА_1 кошти в якості сплати відсотків
за позикою.

Вислухавши сторони, представника
позивача, свідків, перевіривши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

01 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
згідно якого позивач передав, а ОСОБА_3
отримав у борг 20 000 доларів США строком
на дев'яносто днів із відсотковою
ставкою 13 % річних (216 доларів США
щомісяця).

Вказана цивільно-правова угода була
укладена в письмовій формі - у виді
підписаної ОСОБА_3 письмової розписки.

Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

13.01.2009 року ОСОБА_3 повернув позивачеві
частину заборгованості за відсотками в
розмірі 800 доларів США, що
підтверджується розпискою ОСОБА_1

30.01.2010 року ОСОБА_3 повернув позивачеві
частину заборгованості за відсотками в
розмірі 1 000 доларів США, що
підтверджується розпискою ОСОБА_1

02.06.2010 року ОСОБА_3 повернув позивачеві
частину заборгованості за відсотками в
розмірі 8000 грн., 01.07.2010 року - 800 грн.,
27.10.2010 року - 8000 грн., підтверджується
розпискою ОСОБА_1

07.02.2011 року ОСОБА_3 повернув позивачеві
частину заборгованості за відсотками в
розмірі 1 000 доларів США, що
підтверджується розпискою ОСОБА_1

18.11.2011 року ОСОБА_3 повернув позивачеві
частину заборгованості за відсотками в
розмірі 600 доларів США, що
підтверджується розпискою ОСОБА_1

До цього часу позикове зобов'язання в
частині основного боргу не
виконувалось.

Вказані вище обставини встановлені
судом на підставі наявних у справі
письмових доказів та показів свідків.

Статтею 525 ЦК України встановлює, що
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Оскільки грошові зобов'язання не були
виконані у передбачений договором
строк, за договором позики виникла
заборгованість, яка станом на 11.01.2013
року складалась із заборгованості за
позикою в розмірі 159 860 грн., інфляційні
втрати за період з 01.02.2007 року по 11.01.2013
року в розмірі 130 147 грн. 69 коп., проценти
за користування коштами в розмірі 28 538
грн. 29 коп., а всього 318 545 грн. 98 коп.

Наявність у ОСОБА_3 кредитних
обов'язаннь, його матеріальний стан
підтверджується кредитними
договорами, заявою-претензією,
деклараціями про доходи, квитанціями,
договорами та іншими матеріалами
справи.

19 лютого 2012 року ОСОБА_3 помер, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян щодо актового запису про
смерть, свідоцтвом про смерть.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 став його
син ОСОБА_2, який прийняв спадщину в
повному обсязі, що підтверджується
листом Обухівської держнотконтори,
свідоцтвами про право на спадщину за
законом, матеріалами спадкової справи,
актовим записом про розірвання шлюбу
та іншими матеріалами справи.

07 липня 2012 року ОСОБА_1 звернувся у
письмовою вимогою (претензією) про
обов'язок спадкодавця до Обухівської
держнотконтори, в якій заявив про
вимоги по невиконаним ОСОБА_3 позиковим
зобов'язанням за вказаним вище
договором позики, що підтверджується
вимогою, матеріалами спадкової справи.

Таким чином, судом встановлено, що
боржник ОСОБА_3 помер, після смерті
якого спадщину прийняв його син -
ОСОБА_2 У встановлений законом строк
ОСОБА_1 звернувся до Обухівської
районної державної нотаріальної
контори з вимогою (претензією)
кредитора спадкодавця від 7 липня 2012
року про обов'язок спадкодавця в
розмірі 20 тис. доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України
кредиторові спадкодавця належить
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги.

Згідно з ч. 3 ст. 1281 ЦК України якщо
кредитор спадкодавця не знав і не міг
знати про відкриття спадщини, він має
право пред'явити свої вимоги до
спадкоємців, які прийняли спадщину,
протягом одного року від настання
строку вимоги.

Як убачається з матеріалів справи,
позика надавалась на строк 90 днів,
тобто до 29 січня 2007 року.

Таким чином, порушення прав позивача та
строк настання вимоги почався з 30 січня
2007 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 5
ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Отже, строк позовної давності щодо
вимог про повернення заборгованості за
договором позики закінчився 30 січня 2010
року, а за захистом свого порушеного
права позивач звернувся лише 11 січня 2013
року.

Відповідно до положень чч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем неодноразово шляхом
подання письмових заяв було заявлено
про застосування судом строку позовної
давності відповідно до вимог ч. 4 ст. 267
ЦК України.

Поважних причин пропуску строку
позовної давності не виявлено, заява
про поновлення строків позовної
давності суду не подавалась, а сплив
позовної давності є самостійною
правовою підставою для відмови у
позові, тому суд вважає необхідним
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Частиною 4 статті 338 ЦПК України
передбачено, що висновки і мотиви, з
яких скасовані рішення є обов'язковими
для суду першої чи апеляційної
інстанції при новому розгляді справи.

Доводи позивача про переривання
позовної давності суд не приймає до
уваги, оскільки вони суперечать
встановленим під час вирішення цієї
справи ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 січня 2014 року обставинам, а
саме висновкам суду касаційної
інстанції щодо пропуску ОСОБА_1 строків
позовної давності.

Письмові пояснення ОСОБА_8 суд не
прйимає до уваги, оскільки цей
письмовий доказ є недопустимим, а
свідок в судовому засіданні не
допитувався.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище, вирішуючи
спір на підставі наявних у справі
доказів, суд вважає, що позовні вимоги
не можуть бути задоволені в зв'язку із
пропуском позивачем строків позовної
давності та застосуванням наслідків
спливу позовної давності до спірних
правовідносин, а посилання позивача на
переривання позовної давності належно
не доведені.

За таких обставин, позов не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

До вступу рішення в законну силу
скасування заходів забезпечення
позову суд вважає недоцільним.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 212-214, 338
ЦПК України, ст.ст. 11, 14, 15, 258, 259, 261, 267, 525,
526, 530, 610, 611, 1049 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення коштів відмовити
повністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області через
Обухівський районний суд шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення, а
особами, які брали участь у справі, але
не були присутні в судовому засіданні
під час проголошення рішення - з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
М.В.Кравченко