РІШЕННЯ

іменем України

„14" травня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

за участі представника відповідача - 1 -
Данильченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5, де
третя особа ОСОБА_6 про визнання
договору іпотеки недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 27 жовтня 2006 р. між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1
договір був посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
Речові права на квартиру державній
реєстрації не підлягали. Того ж дня,
27.10.2006 р. між Відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» (відповідач 1)
та відповідачем - 2 було укладено
кредитний договір №014/115892/3161/74, за
яким відповідач -1 надав відповідачу - 2
споживчий кредит та в забезпечення
зобов'язань з повернення кредитних
коштів того ж дня (27.10.2006 р.) між
відповідачем -1 та відповідачем -2 було
укладено договір іпотеки №
014/115892/3161/74/1, посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
27.10.2006 р. (реєстровий № 8779), згідно з п.1.2
якого предметом іпотеки є зазначене
вище нерухоме майно - квартира, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка
не належить відповідачу - 2
(іпотекодавцю) на підставі того, що
згідно з вимогами ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу квартири
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Позивач при зверненні до суду
посилається на те, що відповідно до ч. 1
ст. 210, ч. 3 ст. 640, ст. 182 та ч. 4 ст. 334 ЦК (у
ред. від 18.10.2006 р., яка була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин), п.1 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» такий договір є укладеним з
моменту його державної реєстрації.
Виходячи з цього, державна реєстрація є
необхідною умовою чинності тих
правочинів, обов'язковість державної
реєстрації яких встановлена законом.
Отже, до моменту державної реєстрації
договір купівлі - продажу квартири є
неукладеним та не створює прав та
обов'язків для сторін.

На підставі п.п.1 п.1 ст.5 Закону
України «Про іпотеку» предметом
іпотеки може бути нерухоме майно, яке
належить іпотекодавцю на праві
власності. Укладаючи договір іпотеки
відповідач - 2 не мав права власності на
зазначений предмет іпотеки та на
підставі ст.ст.203, 215 ЦК України зміст
Договору іпотеки суперечить нормам
цивільного законодавства, оскільки
власник має право передавати в іпотеку
власне нерухоме майно.

Позивач посилається при зверненні
до суду на те, що вона вимушена
звернутися до суду через те, що їй
стало відомо про порушення її
законних прав з наступних підстав.
Так, 18.09.2008 р. між позивачем та ОСОБА_6
(третя особа), який що прописаний і
фактично проживає за адресою АДРЕСА_1,
було укладено договір позики, за яким
позивач надала третій особі, а
останній отримав у борг грошові кошти
в розмірі 20 000 дол. США, надавши на
підтвердження укладеного договору
позики розписку у простій письмовій
формі та взяв на себе зобов'язання
повернути грошові кошти до 18.03.2009 р.

Разом з тим, 25.09.2008 р. між позивачем
та третьою особою було укладено
договір позики, за яким позивач надала
третій особі, а останній отримав у борг
грошові кошти в розмірі 20 000 дол. США,
надавши підтвердження укладеного
договору позики розписку у простій
письмовій формі та взяв на себе
зобов'язання повернути грошові кошти
до 01.04.2009 р., утім, з боку позичальника
(третя особа) зобов'язання по першій та
по другій розписці було порушено,
грошові кошти не були повернуті.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська
позов ОСОБА_3 був задоволений частково:
судом було ухвалено стягнути з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_3 заборгованість за
договорами позики в розмірі 316 328,00
грн., судові витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору в розмірі 1 700,00
грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної справи в розмірі
120,00 грн. У зв'язку з тим, що третя особа в
добровільному порядку не виконала
рішення суду, 04.04.2011 р. державним
виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП № 27105778 за виконавчими
листами № 2-3806/2010, виданими 24.03.2011 р. про
стягнення з ОСОБА_6 на користь
позивача заборгованості за
договорами позики в розмірі 316 328,00 грн.
та судових витрат. Оскільки позивач
дізналася про те, що третя особа
начебто працює в Торговому домі «ЛBC» (м.
Дніпропетровськ, вул. Бердянська, 5а,
Індустріальний район міста), за заявою
стягувача від 20.10.2011 р. державним
виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ 28.12.2011 р. було
закінчено виконавче провадження та
виконавчі листи для подальшого
виконання направлено до
Індустріального ВДВС ДМУЮ за місцем
роботи третьої особи. Інформація про
місце працевлаштування державним
виконавцем Індустріального ВДВС ДМУЮ
не підтвердилась, та виконавчі листи
№ 2-3806/2010 було направлено до АНД ВДВС
ДМУЮ для подальшого виконання.

05.04.2012 р. державним виконавцем АНД
ВДВС ДМУЮ було відкрито виконавчі
провадження, а саме: ВП №52315525, ВП №32316236,
ВП №32315774 за виконавчими листами №
2-3806/2010 від 24.03.2011 р. та приєднано їх до
зведеного виконавчого провадження
№38831844, яке веде АНД ВДВС ДМУЮ в
Дніпропетровській області.

05.06.2012 р. з метою реального
виконання рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська державним
виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ було винесено
постанову про арешт майна боржника та
оголошено заборону на його
відчуження, надіслано запити до
органів реєстрації. 20.11.2012 р. від КП
«ДМБТІ» Дніпропетровської обласної
ради на запит державного виконаєш
надійшла відповідь, відповідно до якої
за ОСОБА_6 25.10.2006 р. в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно було
зареєстровано право власності на
квартиру, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу за реєстровим №5606 від
10.10.2000 р., посвідченим приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8.
частка власності 1/1.

22.11.2012 р. державним виконавцем АНД
ВДВС ДМУЮ було складено Акт опису й
арешту майна №768, 02.04.2013 р. призначено
експерта, суб'єкта оціночної
діяльності-суб'єкта господарювання для
визначення вартості майна, а саме:
квартири яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить третій особі для
її подальшої реалізації на прилюдних
торгах в рахунок погашення
заборгованості на користь ОСОБА_3
Ринкова вартість майна за результатами
експертної оцінки склала 484 000 гривень
без ПДВ.

08.07.2013 р. факт права власності
ОСОБА_6 на квартиру, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу за реєстровим № 5606 від
10.10.2000 р., посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
частка власності 1/1, підтверджується
Інформаційною довідкою з Реєстру прав
власності на нерухоме майно № 5843224.

Державним виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ
також було встановлено, що у ОСОБА_6
окрім квартири, зазначеної вище,
відсутні грошові кошти та цінності,
інше майно, достатнє для задоволення
вимог ОСОБА_3 Згідно Інформаційної
довідки з Єдиного реєстру заборон
відчуження об'єктів нерухомого майна №
5843116 від 08.07.2013 р. встановлено
відсутність заборони відчуження
об'єкту нерухомого майна яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_6

22.06.2013 р. на адресу позивача
надійшло повідомлення про
призначення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, яке належить ОСОБА_6 на 05.09. 2013 р.,
які не відбулися через відсутність
заявок покупців, тому на підставі ст. 62
Закону України «Про виконавче
провадження» зазначене майно було
переоцінено. Вартість майна після
переоцінки склала 387 200,00 грн., було
призначено другі торги на 11.10.2013 р., які
не відбулися у зв'язку з тим, що до АНД
ВДВС Дніпропетровського МУЮ надійшла
ухвала №199/10416/13-ц видана 30.09.2013 р.
Амур-Нижньодніпровським районним
судом м. Дніпропетровська, відповідно
до якої зупинено продаж арештованого
майна - квартири яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_6

09.10.2013 р. державним виконавцем АНД
ВДВС ДМУЮ на підставі ухвали № 199/10416/13-ц
зупинено зведене виконавче
провадження в частині реалізації
арештованого майна. Таким чином, на
переконання позивача, діями
відповідача -1 та відповідача -2 в даний
час порушуються законні права та
інтереси позивача.

Позивач посилається на те, що ч. 1
ст. 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно п.1 ст. З зазначеного закону
речові права на нерухоме майно, їх
обмеження та правочини щодо
нерухомого майна підлягають
обов'язковій державній реєстрації в
порядку, встановленому цим Законом.

П. 1.5 Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації права
власності та інших речових прав на
нерухоме майно, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5 (у редакції від
20.05.2005 р., яка була чинною на момент
виникнення спірних правовідносин)
встановлює обов'язковість реєстрації
прав власності на нерухоме майно
фізичних та юридичних осіб.

Разом з тим, відповідно до п.п.1 п.1
ст. 5 Закону України «Про іпотеку»
предметом іпотеки може бути нерухоме
майно, яке належить іпотекодавцю на
праві власності.

На переконання позивача, укладаючи
договір іпотеки, відповідач -1 та
відповідач -2 порушили ряд норм ЦК
України та інших Законів України, які
приймаються відповідно до Конституції
України та ЦК України, та відповідно до
ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину сторонами
вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 та 6 ст.
203 ЦК України; також договір іпотеки не
мав бути укладений одночасно з
договором купівлі-продажу, оскільки
іпотекою забезпечувався не кредит для
придбання нерухомого майна, як яке
передається в іпотеку, не повернення
позики, а споживчий кредит, що порушує
п.п. 5 п. 4 ст. 18 Закону України «Про
іпотеку».

Підставу позову становлять
приписи ст. 657, ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640, ст. 182,
ч. 4 ст.334, ст.ст. 203, ст.215 ЦКУ, п. 1 ст. 3, п.1
ч. 1 ст. 4, ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 1
п. 1 ст. 5, п.п. 5 п. 4 ст. 18 Закону України
«Про іпотеку», п. 1.5 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав ті нерухоме майно № 7/5 в
редакції від 30.05.2005 р. тощо.

Предмет позову становить вимога
про визнання договору іпотеки №
014/115892/3161 /74/1 від 27.10.2006 р., який
укладений між ОСОБА_5 та ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 27.10.2006 р. за
реєстровим № 8779, недійсним.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позву підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив суд
повністю задовольнити поданий позов.

Представник відповідача - 1
заперечував проти задоволення позову,
посилався на те, що Правовідносини
між ОСОБА_5 та АТ «Райффайзен Банк
Аваль» виникли в зв'язку з укладенням
між сторонами 27 жовтня 2006 року
кредитного договору № 014/115892/3161/74,
згідно умов якого ОСОБА_5 отримав
кредит в сумі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч)
доларів США, 00 центів, терміном до 26
жовтня 2026 року під 14,00 відсотків річних.
Укладанню кредитного договору
передувало звернення 25 жовтня 2006 року
ОСОБА_5 з Заявою-анкетою, відповідно до
якої, позичальник просив надати кредит
в розмірі 50 000 доларів США з метою
придбання квартири, до заяви-анкети
було надано технічний паспорт на
квартиру АДРЕСА_1, Звіт о проведені
оцінки вартості квартири та відомості
відносно продавця.

Як зазначається відповідачем - 1
та аналогічні пояснення в судовому
засідання були надані й представником
відповідача -1, позичальником кредитні
кошти були отримані в повному обсязі 27
жовтня 2006 року, в цей день між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
кредитні кошти були витрачені на
виконання зобов'язань ОСОБА_5 за
договором купівлі-продажу, який
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі правочинів та
в реєстрі нотаріальних дій за № 8779.

З метою забезпечення виконання
грошових зобов'язань за кредитним
договором №014/115892/3161/74 від 27 жовтня 2006
року між банком та позичальником 27
жовтня 2006 р. було укладено договір
іпотеки № 014/115892/3161/74/1, предметом
іпотеки є квартира, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить
Іпотекодавцю на підставі Договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 8779.

Відповідно до ч. 6 ст. 55 Закону
України «Про нотаріат» іпотечні
договори, предметом іпотеки за якими є
нерухомість, яка належить третім
особам і стане власністю іпотекодавця
після укладення такого договору,
посвідчуються до моменту оформлення
встановленого законодавства документа
про право власності іпотекодавця на
нерухомість.

Статтею 18 Закону України «Про
іпотеку» встановлено, що у разі якщо
іпотекою забезпечується повернення
позики, кредиту для придбання
нерухомого майна, яке передається в
іпотеку, договір купівлі-продажу
цього нерухомого майна та іпотечний
договір можуть укладатися одночасно.

Тобто законодавець спеціальною
нормою права, яка регулює іпотечні
правовідносини надав можливість
одночасно укладати договір
купівлі-продажу нерухомого майна та
іпотечний договір, що в свою чергу
спростовують позовні вимоги Позивача,
оскільки ця норма права вказує на
законність дій сторін та законність
Договору іпотеки.

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 334
ЦК України (в редакції, що діяла на час
укладання договору) встановлено, якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Частиною 3 статті 640 ЦК України (в
редакції, що діяла на час укладання
договору), зазначено, що договір, який
підлягає нотаріального посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Згідно пункту 6 Постанови № 671
Кабінету Міністрів 26 травня 2004 року
«Про затвердження Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів»
державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Реєстру одночасно
з його нотаріальним посвідченням.

Оскільки договір купівлі-продажу
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрований в реєстрі правочинів та
в реєстрі нотаріальних дій за № 8779,
сторонами дотримані вимоги чинного
законодавства.

Водночас, чинним законодавством до
10 лютого 2010 р., а саме до набрання
чинності Законом України Про внесення
змін до Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" та інших
законодавчих актів України, не
встановлювались будь які строки, щодо
реєстрації прав на нерухоме майно в
органах БТІ, тобто ОСОБА_5 в будь-який
час з 27 жовтня 2006 р. по 10 лютого 2010 р.
мав право звернутися до органів БТІ та
зареєструвати право на нерухоме майно.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно Постанови № 9 Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року зазначено, що
відповідно до статей 215 та 216 ЦК
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.
Оскільки договір іпотеки укладено 27
жовтня 2006 р., а грошові зобов'язання
позивача та ОСОБА_6 виникли тільки 18
вересня 2008 р., сторони за договором
іпотеки вчиненням правочину не могли
порушити права позивача, оскільки їх на
той момент не існувало.

Відповідач - 2 та третя особа не
скористалися правом брати участь у
судових засіданнях.

Заслухав пояснення осіб, які беруть
участь у справі, та дослідив докази в
межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову повністю, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань. За положеннями ст. 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі.

Особа здійснює свої права вільно на
власний розсуд (ст. 12 ЦК).

Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні
права особа здійснює у межах, наданих
їй договором або актами цивільного
законодавства (ч. 1).

При їх здійсненні особа зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб, завдати
шкоди довкіллю або культурній спадщині
(ч. 2). Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживанням
правом в інших формах (ч. 3). При
здійсненні цивільних прав особа
повинна додержуватися моральних засад
суспільства (ч. 4). Не допускається
використання цивільних прав для
неправомірного обмеження конкуренції,
зловживанням монопольним становищем
на ринку, а також недобросовісна
конкуренція (ч. 5). У разі недодержання
особою при здійсненні своїх прав вимог,
які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може
зобов'язати її припинити зловживання
своїми правами, а також застосувати
інші наслідки, встановлені законом.
Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може
відмовити у захисті цивільного права
та інтересу особи в разі порушення нею
положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорення. Таким чином,
у розумінні закону, суб'єктивне право
на захист - це юридично закріплена
можливість особи використати заходи
правоохоронного характеру для
поновлення порушеного права і
припинення дій, які порушують це право.

Офіційне тлумачення поняття
інтересу, який підлягає захисту, надано
в Рішенні Конституційного Суду України
від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким
визначено, що охоронюваний законом
інтерес треба розуміти як прагнення до
користування конкретним матеріальним
та/або нематеріальним благом, як
зумовлений загальним змістом
об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового захисту
та інших засобів правової охорони для
задоволення індивідуальних і
колективних потреб, які не суперечать
Конституції і законам України,
суспільним інтересам, справедливості,
добросовісності та іншим
загально-правовим засадам.

Визнання правочину недійсним як
спосіб захисту цивільних прав і
цивільних інтересів застосовується у
випадках, коли необхідно відновити
становище, що існувало до укладення
правочину з порушенням умов необхідних
для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його
застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК.

Так, судом встановлено, що 27
жовтня 2006 р. (а.с. 11) між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1
договір був посвідчений приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7;
повного тексту даного договору суду
надано не було .

Разом з тим, 27.10.2006 р. між ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір
№014/115892/3161/74, за яким банк надав
позичальнику ОСОБА_5 споживчий кредит
у виді невідновлювальної кредитної
лінії з лімітом 50 000,00 дол. США. Під
терміном «невідновлювальна кредитна
лінія» відповідно до п. 1.1 кредитного
договору розуміється кредитна лінія,
при якій при отриманні позичальником
повної сум кредитних коштів і
досягнення ліміту кредитування
подальша видача кредитних коштів
позичальнику припиняється незалежно
від фактичної уми заборгованості за
кредитом на протязі дії кредитного
договору.

Кредит надається на 240 місяців з
27.10.2006 р. по 26.10.2026 р. (п. 1.2 кредитного
договору); відповідно до п. 8 кредитного
договору договір набуває чинності з
часу надання позичальнику грошових
коштів та діє до повного погашення
кредитної заборгованості (суми
кредиту, відсотків за користування,
штрафів та пені).

Судом на підставі договору іпотеки
від 26.10.2006 р. (а.с. 14), який укладений між
АППБ «Аваль» та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 27.10.2006 р.
(реєстровий № 8779), встановлено, що цей
договір забезпечує вимогу
іпотекодержателя, що випливає з
кредитного договору №014/115892/3161/74 від
27.10.2006 р, а також усіх додаткових угод
до нього, які можуть бути укладені до
закінчення строку дії кредитного
договору.

Відповідно до п. 1.1 договору
іпотеки, зазначеного вище, предметом
іпотеки є нерухоме майно: квартира,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
яка належить іпотекодавцю на підставі
договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 27.10.2006 р.
(реєстровий № 8779).

Разом з тим, 25.09.2008 р. між
позивачем та ОСОБА_6 було укладено
договір позики, за яким позивач надала
ОСОБА_6, а останній отримав у борг
грошові кошти в розмірі 20 000 дол. США,
надавши підтвердження укладеного
договору позики розписку у простій
письмовій формі та взяв на себе
зобов'язання повернути грошові кошти
до 01.04.2009 р., утім, з боку позичальника
грошові зобов'язання не були виконані,
та з метою поновлення порушених прав
ОСОБА_3 рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_3
був задоволений частково: судом було
ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_3 заборгованість за договорами
позики в розмірі 316 328,00 грн. та судові
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору в розмірі 1 700,00 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду цивільної справи в розмірі
120,00 грн.

Рішення суду боржником у
добровільному порядку виконано не
було, та виконавчий лист був
пред'явлений до виконання; вчинювалися
виконавчі дії, з останніх - 09.10.2013 р.
державним виконавцем АНД ВДВС ДМУЮ на
підставі ухвали суду зупинено зведене
виконавче провадження в частині
реалізації арештованого майна -
квартири, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Суд не погоджується із доводами
позивача щодо того, що діями
відповідача -1 та відповідача -2 в даний
час порушуються законні права та
інтереси позивача: відповідно до
ст.ст. 15, 16 ЦК особа має право на захист
свого особистого немайнового або
майнового права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, яке
реалізується шляхом звернення до суду.
Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені в ч. 2 ст. 16 ЦК.

За змістом ст.ст. 215, 216 ЦК вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненим правочином.

Таким чином, оскільки оспорюваний
договір іпотеки було укладено 27
жовтня 2006 р., а грошові зобов'язання
позивача та ОСОБА_6 виникли через 2
роки після його укладення (18 вересня
2008 р.), законні інтереси позивача
вчиненим договором іпотеки не
порушені, порушених вичненим
правочином прав позивача на момент
його укладення не існувало.

Також, судом береться до уваги те,
що відповідно до ч. 6 ст. 55 Закону
України «Про нотаріат» іпотечні
договори, предметом іпотеки за якими є
нерухомість, яка належить третім
особам і стане власністю іпотекодавця
після укладення такого договору,
посвідчуються до моменту оформлення
встановленого законодавства документа
про право власності іпотекодавця на
нерухомість.

Відтак, чинним законодавством на
момент посвідчення договору іпотеки,
предметом якої є нерухомість, яка
належить третім особам і стане
власністю іпотекодавця після
укладення такого договору, оформлення
встановленого законодавства документа
про право власності іпотекодавця на
нерухомість не вимагається.

Разом з тим, що стосується
посилання позивача на те, що договір
іпотеки не мав бути укладений
одночасно з договором купівлі-продажу,
оскільки іпотекою забезпечувався не
кредит для придбання нерухомого
майна, як яке передається в іпотеку, не
повернення позики, а споживчий кредит,
що порушує п.п. 5 п. 4 ст. 18 Закону України
«Про іпотеку», то відповідно до ч. 5 ст.
18 Закону України «Про іпотеку» у разі
якщо іпотекою забезпечується
повернення позики, кредиту для
придбання нерухомого майна, яке
передається в іпотеку, договір
купівлі-продажу цього нерухомого майна
та іпотечний договір можуть укладатися
одночасно.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором
відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України,
застосовуються положення параграфа 1
(позика) глави 71 ЦК , якщо інше не
встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відтак, оспорюваний позивачем
договір іпотеки мав бути укладений
одночасно з договором купівлі-продажу
від 27.10.2006 р.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача, оскільки в задоволенні
позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК
України).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5, де
третя особа ОСОБА_6 про визнання
договору іпотеки недійсним відмовити
повністю.

Судові витрати віднести на рахунок
позивача.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя