УХВАЛА

іменем україни

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Промінь-АА», третя
особа - відділ Держземагентства у
Тальнівському районі Черкаської
області, про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Промінь-АА» (далі - ТОВ «Промінь-АА),
третя особа - відділ Держземагентства у
Тальнівському районі Черкаської
області, про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки.

Посилалася на те, що відповідно до
державного акта про право приватної
власності на землю серії ЯЕ № 618555,
виданого 25 вересня 2007 року
Тальнівським районним відділом
земельних ресурсів Черкаської області,
вона є власником земельної ділянки
площею 3,72 га, що розташована на
території Корсунської сільської ради
Тальнівського району Черкаської
області.

23 жовтня 2012 року між нею та ТОВ
«Промінь-АА» було укладено договір
оренди земельної ділянки за НОМЕР_1,
згідно з яким вона передала товариству
в оренду на 5 років належну їй земельну
ділянку площею 3,72 га.

Позивачка вважає, що відповідач
користується її земельною ділянкою без
достатніх правових підстав, адже
земельна ділянка використовується
відповідачем на підставі договору,
який через недосягнення його сторонами
згоди з усіх істотних умов договору
оренди є недійсним і права
користування землею для відповідача не
породжують, так як до підписаного
договору не було долучено плану або
схеми земельної ділянки, яка
передавалась в оренду, її кадастрового
плану з відображенням обмежень
(обтяжень) у її використанні та
земельних сервітутів та акта
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості), що і змусило
позивачку звернутись до суду.

Рішенням Тальнівського районного суду
Черкаської області від 22 жовтня 2013 року
позовні вимоги задоволено. Визнано
договір оренди земельної ділянки від 23
жовтня 2012 року за НОМЕР_1, який укладено
між ОСОБА_3 та ТОВ «Промінь-АА» та
зареєстрований 24 грудня 2012 року,
недійсним. Стягнуто з ТОВ «Промінь-АА»
на користь ОСОБА_3 судовий збір у
розмірі 114,70 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 25 грудня 2013 року рішення
Тальнівського районного суду
Черкаської області від 22 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_4 просить скасувати рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 25 грудня 2013 року та залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційної інстанції не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
договір оренди є недійсним, оскільки до
підписаного сторонами договору не
долучено плану або схеми земельної
ділянки, яка передається в оренду, її
кадастрового плану та акта визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості), що унеможливлює її
ідентифікацію на місцевості та порушує
права позивачки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
оспорюваний договір оренди земельної
ділянки, укладений у письмовій формі,
пройшов відповідну державну
реєстрацію, волевиявлення позивача
було спрямоване на укладення договору
оренди земельної ділянки, до якого
додано копію державного акта.

Проте з висновком суду апеляційної
інстанції погодитись не можна.

Судом встановлено, що відповідно до
державного акта на право приватної
власності на землю серії ЯЕ № 618555
ОСОБА_3 було передано у приватну
власність земельну ділянку площею 3,72
га, яка розташована на території
Корсунської сільської ради
Тальнівського району Черкаської
області.

Відповідно до договору оренди землі
від 23 жовтня 2012 року НОМЕР_1 ОСОБА_3 та
ТОВ «Промінь-АА» уклали договір про
оренду земельної ділянки, яким вона
передала товариству в оренду на 5 років
земельну ділянку площею 3,72 га, який був
зареєстрований у Тальнівському
районному відділі Черкаської
регіональної філії ДП «Центр ДЗК при
Державному Комітеті України по
земельних ресурсах», про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 24 грудня 2012 року за №
09170.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України та ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності, та не мають зворотної дії
в часі, крім випадків, коли вони
пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити ЦК,
іншим законам України, які приймаються
відповідно до Конституції України та
ЦК, міжнародним договорам, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, актам Президента
України, постановам Кабінету Міністрів
України, актам інших органів державної
влади України, органів влади
Автономної Республіки Крим у випадках
і в межах, встановлених Конституцією
України та законом, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені, зокрема, частиною
першою статті 203 ЦК України.

За змістом частини першої статті 638 ЦК
України договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов.

Частиною першою статті 20 Закону
України «Про оренду землі» (далі -
Закон) у редакції, яка була чинною на
час виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що укладений договір
оренди землі підлягає державній
реєстрації.

Відповідно до статті 18 цього Закону
договір оренди землі набирає чинності
після його державної реєстрації.

Отже, учасники правочину, дійшовши
згоди щодо всіх істотних умов договору
оренди землі, складають і підписують
відповідний письмовий документ,
надаючи згоді встановленої форми.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, а також
порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього
Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що в договорі
оренди наявні не всі умови, передбачені
ст. 15 Закону України « Про оренду
землі», яка діяла на момент укладення
договору, та саме те, що порушує права
позивача - власника земельної ділянки.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог,
апеляційний суд на порушення вимог ст.
214 ЦПК України не звернув уваги на
обставини, які мають значення для
вирішення справи.

За таких обставин, ураховуючи те, що
апеляційним судом помилково скасовано
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом, рішення
апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК
України підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 25 грудня 2013 року скасувати,
а рішення Тальнівського районного суду
Черкаської області від 22 жовтня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Н.А. ГорелкінаСудді Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.І. Журавель
Ю.Г. Іваненко