інстанції - Клімашевська І. В.Номер
провадження 22-ц/788/1105/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 5
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. ,
Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 15 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5

про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
визнання права власності на 1/2 частину
квартири,

в с т а н о в и л
а :

12 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, просив суд встановити
факт його проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з 1991 року по
теперішній час. Визнати за ним право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

Позивач обґрунтовував свій позов тим, з
1991 року і по теперішній час він
проживає однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з відповідачко. Весь цей час вони
жили як чоловік і жінка, вели спільне
господарство, мали спільний бюджет,
спільно вирішували всі сімейні
питання. У них є спільна дитина, яку
вони разом виховують. Шлюб не
реєстрували, бо не вважали це за
потрібне. У 1997 році вони за спільні
кошти купили 2-х кімнатну квартиру, з
дня її придбання їх сім'я проживає в цій
квартирі. Останнім часом між ним та
відповідачкою виникають спори щодо
володіння та користування квартирою,
що і стало причиною його звернення до
суду з даним позовом.

Рішенням суду від 15 січня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка та
дружини без реєстрації шлюбу з 1991 року
по теперішній час.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2
частину квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, яка складається з 2-х
кімнат, житловою площею 28,3 кв.м,
загальною площею 48,5 кв.м.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог з
тих підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені та невірно застосовані норми
матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

27 травня 1997 року був укладений договір
купівлі-продажу, відповідно до якого
ОСОБА_5 купила 2-кімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
доведеності факту проживання позивача
з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, а також з доведеності того, що
спірна квартира є спільною сумісною
власністю сторін, т.я. була набута ними
під час їх проживання однією сім'єю як
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.
Суд дійшов висновку про рівність
часток сторін у праві власності на
спірну квартиру.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без повного і всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін у даних
правовідносинах та належної правової
оцінки зібраних у справі доказів.
Постановлене у справі рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову. При
цьому колегія суддів виходить з
наступного

Як на підставу для задоволення позову
ОСОБА_4 посилався на те, що спірна
квартира була куплена ним та
відповідачкою у 1997 році за спільні
кошти під час проживання однією сім'єю
без реєстрації шлюбу. При цьому позивач
посилався на положення ст.ст. 60-70, ч.2 ст.
74 СК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що спірні правовідносини
регулюються ст.ст. 22, 28 КпШС та ст.ст. 60-70,
ч.2 ст. 74 СК України.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

З наведеної норми права вбачається, що
предмет судового розгляду
формулюється в позовній заяві, в якій
позивач зазначає свої вимоги.
Посилання позивача на певну правову
норму не звільняє суд від обов'язку,
передбаченого ст. 214 ЦПК України,
визначити характер спірних
правовідносин і правову норму, яка
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Вбачається, що під підставами позову,
які згідно зі ст. 31 ЦПК може змінити
лише позивач, слід розуміти відповідно
до ст. 119 ЦПК обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги, а не
самі по собі посилання позивача на
певну норму закону, яку суд може
змінити, якщо її дія не поширюється на
дані правовідносини (незалежно від
того, чи отримано на це згоду позивача).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. У зв'язку з цим
до спірних правовідносин має
застосовуватись саме та редакція
закону, яка була чинною на момент їх
виникнення.

Установлено, що договір
купівлі-продажу спірної квартири був
укладений та нотаріально посвідчений 27
травня 1997 року, тобто із цієї дати у
ОСОБА_5 виникло право власності на
квартиру. Спірні правовідносини
стосуються обставин купівлі даної
квартири, а тому при вирішенні спору
має застосовуватись законодавство,
чинне на час укладення названого
договору купівлі-продажу.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч.1 ст.58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 01 січня 2004
року.

В той же час положення 17, 18 Закону "Про
власність" щодо спільної сумісної
власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення в дію цього Закону, тобто з 15
квітня 1991 року.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про
власність" 1. Майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, є їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними. 2. Майно, придбане внаслідок
спільної праці громадян, що об'єдналися
для спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного визначається
ступенем його трудової участі.

З наведеної норми права та роз'яснень,
наданих у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України N 20 від 22 грудня
1995 року "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" вбачається наступне .

Відповідно до чинного на час
виникнення спірних правовідносин
законодавства спільною сумісною
власністю є:

- майно, нажите подружжям за час шлюбу
(ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22
Кодексу про шлюб та сім'ю України);

- майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї чи майно, що є у
власності осіб, які ведуть селянське
(фермерське) господарство, якщо
письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або

- майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про
власність");

- квартира (будинок), кімнати в
квартирах та одноквартирних будинках,
передані при приватизації з державного
житлового фонду за письмовою згодою
членів сім'ї наймача у їх спільну
сумісну власність (ст. 8 Закону України
"Про приватизацію державного житлового
фонду").

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

З матеріалів справи вбачається, що на
день виникнення у ОСОБА_5 права
власності на спірну квартиру (27 травня
1997 року) позивач не перебував з нею у
шлюбі, у зв'язку з цим у суду першої
інстанції не було підстав
застосовувати до спірних
правовідносин положення ст.ст. 22, 28
КпШС.

Доводи позивача про те, що він з 1991 року
проживав з ОСОБА_5 однією сім'єю як
чоловік і жінка без реєстрації шлюбу
також не знайшли свого підтвердження.
Під час розгляду справи були
встановлені обставини, які
спростовують названі доводи позивача.
Зокрема, з матеріалів справи та
пояснень позивача у судовому засіданні
суду апеляційної інстанції вбачається
наступне.

З 05 січня 1979 року по 16 жовтня 2002 року
позивач - ОСОБА_4, - перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6. Від
шлюбу вони мають двох доньок.

У 1993 році позивач, перебуваючи за
місцем роботи ( СМНВО ім. Фрунзе) на
обліку осіб, потребуючих поліпшення
житлових умов, отримав ордер на
квартиру АДРЕСА_1. Ордер на названу
квартиру був виданий на склад сім'ї із
4-х чоловік, а саме: позивач, його
дружина - ОСОБА_6, їх доньки - ОСОБА_1 та
ОСОБА_7.

В квартирі АДРЕСА_1 позивач був
прописаний (зареєстрований) з 30 грудня
1993 року по 31 липня 2002 року.

Лише 06 вересня 2002 року позивач
зареєструвався у спірній квартирі -
АДРЕСА_1.

З наведеного вбачається, що на час
набуття відповідачкою спірної
квартири (27 травня 1997 року) позивач
перебував у зареєстрованому шлюбі з
іншою жінкою, тобто мав іншу сім'ю, і з
1993 р. до 2002 р. був зареєстрований разом
зі своєю дружиною та доньками у
квартирі, яку отримав у 1993 р. на склад
сім'ї із 4-х чоловік.

За таких обставин доводи позивача про
те, що на час купівлі ОСОБА_5 спірної
квартири він проживав з нею однією
сім'єю як чоловік і жінка без
реєстрації шлюбу спростовуються
фактичними обставинами, встановленими
під час розгляду справи.

Ні покази допитаних судом першої
інстанції двох свідків, ні факт
народження у 1992 році у сторін доньки
Валерії не є безспірним доказом
проживання сторін однією сім'єю як
чоловіка і жінки у період 1991 р. - 1997 р. В
той же час встановлені під час розгляду
справи інші фактичні обставини
свідчать про протилежне.

Таким чином позов ОСОБА_4 з підстав,
зазначених у позові (ч.1 ст. 17 Закону "Про
власність"), не підлягає задоволенню.

Водночас слід зазначити, що ОСОБА_4 не
позбавляється можливості доводити у
іншій цивільній справі свою участь у
створенні спільної часткової
власності на квартиру з визначенням
ступеню своєї участі в цьому працею й
коштами за позовом про перевід прав і
обов'язків покупця за договором на
певну частку квартири (ч.2 ст. 17 Закону
"Про власність").

Колегія суддів вважає
необґрунтованими доводи ОСОБА_4 про те,
що постановлене у справі рішення не
може бути скасоване за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 При цьому ОСОБА_4
посилається на те, що цим рішенням не
вирішувалось питання про права чи
обов'язки ОСОБА_3, а тому у неї відсутнє
право його апеляційного оскарження.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 292 ЦПК України
правом на оскарження в апеляційному
порядку рішення суду першої інстанції
повністю або частково наділені також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки.

Із апеляційної скарги ОСОБА_3,
вбачається, що оскаржуваним рішенням
здійснено поділ квартири АДРЕСА_4, на
яку ухвалою Зарічного районного суду м.
Суми від 04 липня 2013 року був накладений
арешт, як засіб забезпечення позову у
цивільній справі за її позовом до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики (ас.47).

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 24 липня 2013 року стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 грошові кошти
в сумі 33438 доларів США, а також понесені
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 2756,30 грн. (а.с.45-46).

07 серпня 2013 року на підставі
виконавчого листа Зарічного районного
суду м. Суми №591/4083/13-ц від 06 серпня 2013
року старшим державним виконавцем
Відділу державної виконавчої служби
Сумського міського управління юстиції
було відкрито виконавче провадження
про стягнення боргу за договором
позики в сумі 33438,00 доларів США (а.с.56).
При здійсненні виконавчих дій
державним виконавцем накладений арешт
на майно ОСОБА_5, а саме, на спірну у
даній справі квартиру АДРЕСА_4 ( ас.48).

03.03.2014 р. Зарічним районним судом м. Суми
відкрите провадження за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, треті особи : Відділ
державної виконавчої служби Сумського
міського управління юстиції, Державна
реєстраційна служба Сумського
міського управління юстиції про
скасування арешту 1/2 частини квартири (
ас. 51, 55).

Таким чином вбачається, що
скориставшись своїм правом,
передбаченим ст. 129 Конституції України
та ст. 13 ЦПК України, ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу на постановлене у
справі рішення, посилаючись на те, що є
кредитором ОСОБА_5 згідно з рішенням
суду від 24 липня 2013 року про стягнення
позики, яке знаходиться на виконанні у
Відділі ДВС Сумського міського
управління юстиції, та що в ході
проведення виконавчих дій державним
виконавцем накладено арешт на майно
боржника, у тому числі на те, яке було
предметом спору між сторонами у даній
справі .

Колегія суддів вважає, що наведені
фактичні обставини дають ОСОБА_3 право
на апеляційне оскарження рішення суду,
оскільки виведення частини майна
із-під арешту зменшить можливість
виконання рішення суду від 24 липня 2013
року про стягнення боргу на її користь
.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст.307, пп. 1, 2, 3, 4 ч.1
ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів -

в и р і ш и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 15 січня 2014 року скасувати і
ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову
у зв'язку з його необґрунтованістю .

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржене у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -