У Х В А Л А

Іменем України

12 червня 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Бондаренка Ю.О.,

суддів - Собослой Г.Г., Павліченко С.В.

при секретарі - Чейпеш Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського
районного суду Закарпатської області
від 19 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернулася в Іршавський
районний суд з позовом до ОСОБА_1, третя
особа, що не заявляє самостійних вимог
на предмет спору на стороні позивача
відділ громадянства і реєстрації
фізичних осіб Іршавського РВ УМВС
України в Закарпатській області, про
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
за адресою АДРЕСА_1, Іршавського району,
та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1,
Іршавського району, належить
позивачеві на праві власності на
підставі договору дарування від 11.11.2013
року. Відповідач зареєстрований в
будинку, однак за вказаною адресою не
проживає, до членів сім'ї власника
квартири не відноситься, участі в
утриманні нерухомого майна та сплаті
за комунальні послуги не приймає.
Просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що
втратив право на користування житловим
будинком, та зобов'язати реєстраційний
відділ зняти відповідача з реєстрації.

Рішенням Іршавського районного
суду Закарпатської області від 19
березня 2014 року позов задовольнити
частково, визнано ОСОБА_1 таким, що
втратив право на користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_1,
Іршавського району, у решті позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, відповідач подав апеляційну
скаргу, якою просять рішення
Іршавського районного суду
Закарпатської області від 19 березня 2014
року скасувати як таке як таке що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
з неповним з'ясуванням обставин що
мають значення для правильного
вирішення справи та невідповідністю
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Так, суд дійшов невірного висновку про
неналежність сім'ї відповідача до сім'ї
позивачки також судом не враховано, що
відповідач періодично проживав в
спірному будинку до вересня 2013 року та
вів з позивачкою спільний побут, і
торгівельну діяльність, а частина
речей їх дитини по сьогоднішній час
знаходяться в будинку позивачки. Так
саме відповідач своїми силами провів
реконструкцію та ремонт житлового
будинку в період з 2009 по 2013 роки. Суд
дійшов невірного висновку про
відсутності угоди між позивачем та
відповідачем про проживання
останнього в будинку, хоча це
стверджувала сама позивачка.

Суд неправильно дійшов висновку, про
те, що у бувшого власника - батька
сторін припинилось право власності на
житло, а безумовне виселення осіб
внаслідок переходу права власності на
житлове приміщення до іншої особи є
неправомірним і таким що суперечить
вимогам ст. 405 ЦК України.

У судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали апеляційну
скаргу з наведених підстав.

Позивач та її представник в судовому
засіданні заперечили щодо задоволення
апеляційної скарги.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні
пояснила , що вона разом зі своїм
чоловіком - відповідачем у справі
проживають, як в м. Ужгороді, так і в
с.Сільце в будинку батьків. Вона
народила в с.Сільце дитину, часто
залишались там разом з чоловіком з
п'ятниці по вівторок у батьків
позивачки та відповідача.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується апеляційна скарга,
об'єктивно оцінивши докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді у судовому
процесі всіх обставин справи в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

Відповідності до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення з одних лише формальних
міркувань.

Судом першої інстанції було
встановлено, що будинок АДРЕСА_1,
Іршавського району на підставі
договору дарування від 11 листопада 2013
року належить на праві власності в
цілому позивачці ОСОБА_2 (а.с. 6-9). До
набуття права власності на будинок
АДРЕСА_1 позивачкою, його власником був
батько сторін - ОСОБА_4 Відповідач
ОСОБА_1 зареєстрований у вказаному
будинку (а.с.57, 58). 25 листопада 2013 року
позивачка направила відповідачу заяву
з проханням змінити місце реєстрації
(а.с.10).

Наведені обставини підтверджені
матеріалами справи і сторонами не
оспорені.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
згідно ст. 3 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», місцем
проживання особи є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік. Відповідач живе в м. Ужгороді з
2008 року, з 2010 року має там власну
квартиру, яка у свій час була
подарована йому батьком, де він з
дружиною та дочкою проживає переважну
більшість часу тому він не є членом
сім'ї своїх батьків та позивачки, тобто
особами, які спільно проживають та
пов'язані спільним побутом, а не просто
осіб, яких пов'язують родинні зв'язки та
місце реєстрації. В результаті
припиненням права власності особи на
будинок припиняється і похідне право
членів її сім'ї на користування цим
будинком. Позивачка ОСОБА_2 є новим
власником будинку АДРЕСА_1, а у справі
відсутні докази наявності у
відповідача угоди з новим власником
щодо користування будинком.

Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Допитані в суді першої інстанції
свідки показали, що відповідач на
вихідні та свята приїжджав в будинок
АДРЕСА_1, де залишався ночувати, а
свідок ОСОБА_3, яка є дружиною
відповідача пояснила, що з дня
одруження вона з чоловіком в основному
проживали в Ужгороді і відповідач був
пов'язаний спільним побутом з колишнім
власником помешкання, в зв'язку з чим
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
достатніх підстав для того щоб вважати
відповідача членом сім'ї позивачки.

В свою чергу відповідно до
частини 3 п. 2 ст. 3 Сімейного кодексу,
можливість набуття статусу члена сім'ї
своїх батьків без спільного проживання
з ними закон надає лише дитині,
правовий статус якої згідно з п. 1 ст. 6
Сімейного кодексу має особа до
досягнення нею повноліття.

Правовідносини в даному випадку
виникли між власником житла та
колишнім членом сім'ї, за таких
обставин суд правильно вирішив спір
застосувавши статтю 405 ЦК України.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Судом вірно зазначено, що доказів про
укладення будь-якої угоди між
сторонами відсутні, а твердження
апелянта про те, що позивачка сама
визнала факт існування такої заявивши
про людські стосунки не свідчить про
наявність такої угоди, більше того
позивачка в суді апеляційної інстанції
заперечила факт укладення такої, як в
усній так і в письмовій формі.

Сам факт ведення підприємницької
діяльності і певний час проживання
дружини відповідача після народження
дитини у будинку позивачки не свідчить
про проживання сторін однією сім'єю.

Довідка № 204 від 17.02.2014 року про склад
сім'ї (а.с.30), згідно якої відповідач
дійсно є членом сім'ї а власником
дворогосподарства є його батько
ОСОБА_4, правомірно не взята до уваги
судом як доказ, оскільки власником
будинку є ОСОБА_2, а не ОСОБА_4, а сам факт
реєстрації не дає підстав вважати, що
відповідач є членом сім'ї ОСОБА_2 Про
проживання однією сім'єю також не
свідчить довідка дільничного
інспектора від 24.02.2014 року згідно якої
протягом 2012, 2013 років він інколи, при
відвідуванні магазину, бачив ОСОБА_1 та
його дружину у дворі будинку (а.с.32).

З врахування викладеного суд першої
інстанції, в межах заявлених вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, дав належну оцінку доказам,
наданих сторонами, дійшов правильного
і обґрунтованого висновку, а доводи
апеляційної скарги є суб'єктивними і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права які призвели або
могли призвести до невірного вирішення
спору.

Відповідно до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст.ст.218, 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення Іршавського районного суду
Закарпатської області від 19 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: