Справа № 527/903/14-ц
номер провадження 2/527/286/14
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Глобинський районний суд Полтавської
головуючої судді: Свістєльнік Ю.М.,
при секретарі: Недосіці О.С.
за участю представника позивача -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Глобине цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння, -
Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до відповідачки ОСОБА_3 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння. В обґрунтування
наданого позову вказала, що 20.04.2013 року
вона замовила у фізичної особи ОСОБА_4
пошиття весільної сукні вартістю 8000
грн., яку отримала 03.08.2013 року. Надалі, на
прохання ОСОБА_4 вона надала сукню
останній для проведення фотозйомок для
виготовлення каталогу весільних
суконь. Однак, ОСОБА_4 повернути їй
сукню не мала змоги, так, як між
відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник
конфлікт, та відповідач 28.08.2013 року
вивезла з орендованого приміщення ТЦ
«Васильківський» у м.Києві майно
орендаря, в тому числі і належну
позивачеві на праві власності весільну
сукню, мотивуючи це застосуванням
«права притримання».
Також вказала, що між позивачем та
відповідачем ніяких зобов'язань не
виникало, у відповідача до позивача не
має та не може бути будь-яких вимог, а
тому майно позивача у жодному разі не
могло бути об'єктом права притримання.
Таким чином, належне позивачеві на
праві власності майно - весільна сукня,
незаконно перебуває у володінні
відповідача. У зв'язку з чим позивач і
змушена була звернутися до суду з даним
позовом про витребування у ОСОБА_3
майна, що належить позивачеві на праві
приватної власності, а саме весільну
У судове засідання позивач ОСОБА_2 не
з'явилася, належним чином повідомлена
про час та місце судового розгляду
справи, згідно доручення надала право
представляти свої інтереси ОСОБА_1
У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав у повному обсязі,
посилаючись на підстави зазначені у
позовній заяві та просив їх
задовольнити. Проти винесення заочного
рішення у справі не заперечував.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, належним чином
повідомлена про час та місце судового
розгляду справи шляхом опублікування
оголошення у газеті «Урядовий кур'єр»,
про причини своєї неявки суд не
повідомила.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні
пояснила, що вона є приватним
підприємцем та винаймала в суборенду у
ОСОБА_3 приміщення у ТЦ
«Васильківський» у м.Києві під салон
весільних суконь. На замовлення ОСОБА_2
вона виготовила весільну сукню за 8000
грн., яку передала замовнику, а згодом
взяла у ОСОБА_2 під розписку на
тимчасове користування дану сукню для
виготовлення весільного каталогу. Десь
у серпні 2013 року у неї виник конфлікт з
ОСОБА_3 з приводу орендної плати за
приміщення і ОСОБА_3 приблизно в кінці
серпня 2013 року вивезла все майно, яке
знаходилося в суборендованому
приміщенні, в тому числі і вказану
весільну сукню, яка належить ОСОБА_2, та
отримала від ОСОБА_3 лист-претензію з
описом притриманого майна.

Суд, заслухавши пояснення представника
позивача та свідка по справі,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
та давши належну оцінку зібраним по
справі доказам, приходить до висновку,
що позовна заява підлягає задоволенню
з наступних підстав.

У відповідності до ст.224 ЦПК України,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи. Позивач не
заперечував проти заочного рішення.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_2 є
власником весільної сукні вартістю 8000
грн., пошиття якої вона у квітні 2013 року
замовила у ОСОБА_4, яка є приватним
підприємцем та здійснювала свою
діяльність в офісі у Торгівельному
центрі «Васильківський» за адресою
м.Київ, вул.Васильківська,37-А, який
орендувався нею у відповідача ОСОБА_3
за договором суборенди.

Надалі, згідно розписки ОСОБА_4 взяла у
ОСОБА_2 у тимчасове користування
вказану весільну сукню для фотозйомок
для виготовлення каталогу та
зобов'язувалася повернути неушкоджену
(а.с.5).

Також судом встановлено, що між ОСОБА_4
та відповідачем ОСОБА_3 з приводу
оренди приміщення виник конфлікт та, 28
серпня 2013 року відповідач ОСОБА_3
вивезла з орендованого приміщення
майно орендаря, в тому числі й належну
позивачеві ОСОБА_2 на праві власності
весільну сукню, мотивуючи це
застосуванням «права притримання».

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_3 разом з
представником ТЦ «Васильківський»
ОСОБА_5 28.08.2013 року склали акт про
вивезення майна (а.с.10), та відповідач
ОСОБА_3 зверталася до ОСОБА_4 з
листом-претензією з описом
притриманого майна, де в переліку
такого майна вказано весільні сукні в
кількості 11 штук (а.с.9).

У відповідності до частини 2 статті 594
Цивільного кодексу України,
притриманням речі можуть
забезпечуватись вимоги кредитора по
відношенню до боржника.

У свою чергу, кредитор та боржник є
сторонами зобов'язання -
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утриматися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку
(ст.ст. 509, 510 ЦК України).

Проте, між позивачем та відповідачем
ніяких зобов'язань не виникало, у
відповідача до позивача не має
будь-яких вимог.

В даний час вищевказана весільна сукня
перебуває у володінні ОСОБА_3 без згоди
власника та без укладення будь-яких
правових угод. Вказаний факт
встановлений в судовому засіданні
згідно пояснень представника позивача
ОСОБА_1, свідка ОСОБА_4 та
підтверджується копією листа -
претензії з описом притриманого майна
та актом про вивезення майна, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, належне позивачеві ОСОБА_2
на праві власності майно - весільна
сукня, незаконно перебуває у володінні
відповідача ОСОБА_3

Відповідно вимог ч.1 ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутись
до суду за захистом свої порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

На підставі вимог ст.41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.
Аналогічні положення закріплено і в
ст.321 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.1 Протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

На підставі ст.ст.317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном, власник має право володіти,
користуватися та розпоряджатися своїм
майном на власний розсуд.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно з частиною 1 статті 1212
Цивільного кодексу України, особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави ЦК України
застосовуються незалежно від того, чи
безпідставне набуття або збереження
майна було результатом поведінки
набувача майна, потерпілого, інших осіб
чи наслідком події, а також
застосовується до вимог про
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння.

Відповідно до частини 1 статті 1213
Цивільного кодексу України, набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі.

В судове засідання відповідач не
з'явилася та не скористалася своїм
правом і не довела наявності у неї
правових підстав володіння спірним
майном - весільною сукнею.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог про витребування майна
із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 224 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
витребування майна із чужого
незаконного володіння - задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
адреса реєстрації: АДРЕСА_1) майно, що
належить ОСОБА_2 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1, адреса реєстрації: АДРЕСА_2) на
праві приватної власності, а саме -
весільну сукню.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
витрати по сплаті судового збору в сумі
243 грн. 60 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
витрати, пов'язані з публікацією в
пресі оголошення про виклик
відповідача в сумі 420 грн.

Заочне рішення суду може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача, яка може
бути подана протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
Ю. М.
Свістєльнік