Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Дербенцевої Т.П., Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання договору довічного
утримання недійсним, визнання права
власності на ј частину квартири у
порядку спадкування, припинення права
власності, виселення та вселення

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 26 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що вони разом
із батьком ОСОБА_6 приватизували
квартиру АДРЕСА_1 у спільну сумісну
власність. Рішенням апеляційного суду
Одеської області від 17 жовтня 2006 року
за нею та її батьком було визнано право
власності на Ѕ ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1 за кожним. 7 березня
2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було
укладено договір довічного утримання,
за яким ОСОБА_6 передав у власність
відповідачеві належну йому Ѕ частку
спірної квартири. 17 грудня 2012 року
ОСОБА_6 помер.

ОСОБА_4 зазначала, що указаний правочин
вчинено із порушенням закону, оскільки
його сторони із 13 березня 2004 року
перебували у шлюбі, тому матеріальне
утримання одного із подружжя іншим на
підставі договору довічного утримання
не визначається. Відчужувач за
оспорюваним договором був більш
матеріально забезпечений, ніж набувач,
що суперечить змісту укладеного
правочину. У межах розгляду справи за
її позовом до ОСОБА_6 про усунення
перешкод у користуванні власністю і
виділу частки квартири в натурі
ухвалою суду від 12 лютого 2007 року
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
про що 24 березня 2007 року внесено запис
до Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна. Крім того,
між нею, як співвласником квартири, та
ОСОБА_6 не було визначено порядок
користування об'єктом спільної
власності, що свідчить про те, що він не
був уповноважений відчужувати спільне
майно без її згоди, тому належна її
батькові частка квартири не перейшла у
власність відповідача за договором
довічного утримання та підлягає
спадкуванню.

Посилаючись на наведені обставини,
ОСОБА_4 просила визнати недійсним
договір довічного утримання від 7
березня 2007 року; визнати за нею право
власності на ј частку квартири АДРЕСА_1
у порядку спадкування за законом після
смерті батька, а за відповідачем
визнати право власності на ј частку
квартири АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за законом після смерті
чоловіка; припинити частку ОСОБА_5 у
праві власності на квартиру відповідно
до ст. 365 ЦК України, виселити
відповідача із квартири та вселити її
(позивача).

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 26 березня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд дійшов обґрунтованого
висновку щодо відсутності підстав, із
якими закон пов'язує недійсність
договору довічного утримання, на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
та з урахуванням усіх здобутих у справі
доказів, які оцінені у відповідності до
вимог ст. 212 ЦПК України.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
про неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального
права, порушення норм процесуального
права є безпідставними, висновки суду
не спростовують та не дають підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 26 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
Т.П. Дербенцева
В.І.
Амелін
С.О. Карпенко