Справа № 466/5598/13
Головуючий у 1 інстанції: Ковальчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/2525/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

при секретарі: Івановій О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «Надра» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 4 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Надра» про стягнення відсотків
за банківським (депозитним) вкладом,
матеріальної та моральної шкоди -

в с т а
н о в и л а:

позивач звернулася до суду із позовом
до відповідача про стягнення
заборгованості за договором
банківського вкладу та відшкодування
моральної шкоди. В подальшому позивач
уточнила позовні вимоги просила
стягнути з відповідача на її користь
проценти на суму вкладу за весь період
коштами, 3% річних за кожен рік
прострочення виплати з урахуванням
індексу інфляції у розмірі 29410,67 грн.,
матеріальну шкоду у розмірі 5000 грн. та
5000 грн. моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням частково
задоволено позов ОСОБА_2 Стягнуто з ПАТ
КБ «Надра» на користь ОСОБА_2 проценти
за користування коштами банківського
вкладу в розмірі 1444,55 Євро, що
еквівалентно до національної валюти
становить 15572,25 грн., 3% річних за
прострочення виконання грошового
зобов'язання в розмірі 493,11 Євро, що
еквівалентно до національної валюти
становить 5315,72 грн. та інфляційні
нарахування за прострочення виконання
грошової зобов'язання у розмірі 3322 грн.,
а всього 24209,97 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржило ПАТ КБ «Надра»,
просить його скасувати в частині
задоволених позовних вимог і ухвалити
в цій частині нове рішення про відмову
в задоволенні цих позовних вимог.
Зазначає про невідповідність
висновків суду першої інстанції
фактичним обставинам справи, порушення
норм процесуального права і
неправильне застосування норм
матеріального права. Зокрема,
посилається на те, що зобов'язання
відповідача щодо повернення
банківського вкладу позивачу були
виконані банком 31.09.2009 р. в обумовленому
сторонами порядку, однак суд помилково
вважав, що зобов'язання відповідачем
виконано 01.11.2013 р. і неправильно
застосував положення ч. 2 ст. 625 ЦК
України, що стало підставою для
стягнення 3% річних і інфляційних
нарахувань. Крім того, судом не
враховано, що договір банківського
вкладу був укладений у валюті Євро,
показники інфляції у валюті Євро
позивач не надала, а тому конвертування
валюти зобов'язання в гривню і
нарахування інфляції є неприпустимим
відповідно до Наказу державного
комітету статистики від 14.11.2006 р. № 519.
Також зазначає, що судом першої
інстанції не враховано висновків
Верховного суду України, викладених у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення, де у постанові Верховного
суду України від 29.05.2013 р. вказано, що
Банк «Надра» повернув депозитні кошти
на поточні рахунки лише 31.12.2009 р. чим
прострочив виконання грошового
зобов»язання, а тому вважає, що
зобов'язання за договором вкладу
виконується повернення депозитних
коштів на поточний рахунок, а дати
виплати коштів позивачу з поточного
рахунку жодного значення для
правильного вирішення справи не мають.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_3 на підтримання скарги, ОСОБА_2 на
її заперечення, перевіривши матеріали
справи, межі і доводи апеляційної
скарги колегія суддів приходить до
висновку про наявність підстав для
часткового її задоволення з огляду на
викладені мотиви.

Встановлено, що 01.11.2008 р. між ОСОБА_2 та
Банком був укладений договір
банківського вкладу строком на 12
місяців. Відповідно до цього договору
позивач внесла на депозитний рахунок
кошти у розмірі 2760 євро.

Судом також вставлено, що відповідач
кошти не повернув і з дня закінчення
договору не нараховував і не сплачував
проценти за внесені депозитні кошти,
якими фактично користувався.

Згідно із п. 2.2 договору строкового
банківського вкладу від 01.11.2008 р. строк
дії вкладу - 12 місяців від дати внесення
вкладу на відповідний рахунок, тобто
до 01.11.2009 р.

Згідно із п.п. 3.4.4. та 3.4.5. цього договору
банк зобов'язаний повернути вкладнику
суму вкладу і проценти нараховані на
неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

За змістом ч. 1 ст. 1058 цього ж Закону за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Частиною 5 ст. 1061 ЦК України проценти на
банківський вклад нараховуються від
дня, наступного за днем надходження
вкладу у банк, до дня, який передує його
поверненню вкладникові або списанню з
рахунка вкладника з інших підстав.

Судом вірно встановлено, що позивач
звернулася із заявою про повернення
банківського вкладу у день закінчення
строку дії договору, однак кошти їй не
були повернуті, а отже відповідач не
виконав взяті на себе зобов'язання у
встановлені строки.

Разом із тим, 31.12.2009 р. банк перерахував
кошти на поточний рахунок ОСОБА_2, проте
користуватися ними вона не могла, у
зв'язку з цим звернулася до суду першої
інстанції про повернення банківського
вкладу, процентів за користування ним
та інфляційних коштів.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції Банк повернув позивачці
банківський вклад лише 01.11.2013 р.

Отже факт неповернення їй коштів
банківського вкладу 31.12.2009 р.
підтверджується матеріалами справи, а
також підтверджено факт неодержання
вкладу не з вини ОСОБА_2

Відповідно до ст. 599 ЦК України
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Так як відповідач фактично
користувався коштами позивачки по
03.10.2013 р., і у зв'язку з тим здійснював
незаконну діяльність щодо її коштів, то
позовні вимоги про стягнення процентів
за користування коштами за період з
01.11.2009 р. по 03.10.2013 р. є обґрунтованими, а
відтак висновок суду про стягнення
процентів за користування коштами за
цей період у розмірі 1444,55 євро, що
еквівалентно до національної валюти
15572,25 грн. є вірним і відповідає нормам
матеріального права.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Висновок суду першої інстанції про
стягнення 3% річних від простроченої
суми за період з 01.11.2009 р. по 03.10.2013 р. є
вірним оскільки Банк хоч і перерахував
кошти на поточний рахунок позивачки,
проте фактично вона отримала такі лише
01.11.2013 р., тобто через 5 років.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня.

Згідно із Наказом Державного комітету
статистики від 14.11.2006 р. № 519 «Про
затвердження методологічних положень
щодо організації статистичного
спостереження за змінами цін (тарифів)
на споживчі товари (послуги) і
розрахунку індексу споживчих цін»
інфляція - знецінювання грошей і
безготівкових коштів, що
супроводжується ростом цін на товари і
послуги.

Оскільки Державним комітетом
статистики індекси інфляції
вказуються у гривні і законним
платіжним засобом є гривня, а
банківський вклад був у іноземній
валюті євро, то стягнення інфляції у
гривні суперечить чинному
законодавству.

Задовольняючи позов в частині
стягнення інфляційних нарахувань за
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке було у іноземній
валюті, дійшов невірного висновку про
їх стягнення і не врахував вимог
чинного законодавства.

За таких обставин колегія суддів
доходить висновку, що рішення суду в
частині стягнення інфляційних
нарахувань є незаконним і підлягає
скасуванню та ухвалення в цій частині
нового рішення про відмову в позові.

Разом із тим, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову в
задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди,
оскільки договором банківського
вкладу не передбачено відшкодування
моральної шкоди внаслідок невиконання
цього договору.

Ураховуючи вищенаведене, колегія
суддів, доходить висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
порушенням норм матеріального права в
частині задоволення позовних вимог про
стягнення інфляційних нарахувань, а
тому в цій частині рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові, а в решті рішення
ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
в цій частині слід залишити без змін..

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, ч. 1 п. 4 ст. 309, 317
ЦПК України, колегія суддів

в и р і
ш и л а:

апеляційну скаргу акціонерного
товариства комерційного банку «Надра»
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 4 лютого 2014 року в
частині стягнення інфляційних
нарахувань за прострочення виконання
грошового зобов'язання у розмірі 3322
грн. скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :

Судді: