Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Касьяна О.П.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного
підприємства «Грандфінресурс» про
розірвання договору, стягнення
грошових коштів та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» на рішення
Тернівського районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 18
липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 12
березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Приватного
підприємства «Грандфінресурс» (далі -
ПП «Грандфінресурс») про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину і стягнення коштів на
підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України.

Під час розгляду справи у липні 2013 року
ОСОБА_3 вимоги позову уточнив та
остаточно просив: розірвати укладений
17 листопада 2012 року між ним та
відповідачем договір № 215866 на підставі
ст. 653 ЦК України;
стягнути з відповідача на свою користь
грошові кошти, які він сплатив
відповідачу на виконання умов
указаного договору, у сумі 2 271 грн 87
коп.; стягнути з відповідача на свою
користь 2 500 грн на відшкодування
моральної шкоди, а також 1 500 грн витрат
на правову допомогу.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що предметом вказаного договору є
надання позики, після сплати позивачем
відповідачу грошових коштів у вигляді
одноразового комісійного внеску та
щомісячного адміністративного
платежу, проте цим договором не
встановлено конкретний термін надання
позивачу як учаснику програми «Альянс
Україна» позики. Крім того, процедура
прийняття адміністратором рішення про
передачу товару (надання позики) не
визначена належним чином, є непрозорою.
За таких обставин, на думку позивача,
умови договору не спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені цим договором, а
діяльність ПП
«Грандфінресурс» в рамках умов
програми «Альянс Україна» вводить його
як споживача в оману, оскільки ця
програма формується виключно за
рахунок коштів учасників програми без
залучення коштів
ПП «Грандфінресурс». Після здійснення
позивачем першого грошового внеску він
мав надію отримати обумовлену
договором позику, чого не відбулося.
Зазначене вище дає підстави позивачу
вимагати розірвання цього договору та
повернення йому коштів. Водночас в
уточненій позовній заяві позивач
зазначив, що вважає указаний договір
нікчемним внаслідок того, що його
недійсність передбачена законом,
зокрема Законом України «Про захист
прав споживачів».

Рішенням Тернівського районного суду
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 18 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12
березня 2014 року, позов
задоволено частково.

Розірвано договір від 17 листопада 2012
року № 215866, укладений між ПП
«Грандфінресурс» в особі Бойченко І.С.
та ОСОБА_3

Стягнуто з ПП «Грандфінресурс» на
користь ОСОБА_3 сплачені ним на
виконання умов указаного договору
грошові кошти у сумі 2
248 грн 70 коп., витрати на банківські
послуги у сумі 23 грн 17 коп., витрати за
надання правової допомоги у сумі 573 грн
50 коп., а всього - 2 845 грн 37 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити у повному обсязі,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте судові рішення першої й
апеляційної інстанцій зазначеним
вимогам закону не відповідають,
виходячи з наступного.

Розриваючи укладений між сторонами у
справі договір від 17
листопада 2012 року № 215866, суд першої
інстанції керувався
ст. 651 ЦК України та, виходячи зі змісту
цього договору, дійшов висновку про те,
що діяльність відповідача, яка
направлена на формування групи
клієнтів, за рахунок коштів яких
здійснюється передача права на купівлю
товару (отримання у позику певної суми
коштів) одному з учасників групи, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи, залучених до умов
діяльності системи, без залучення
власних коштів, має ознаки нечесної
підприємницької практики, яка вводить
споживача в оману, що згідно
з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» заборонено.

Проте такий висновок суду зроблено у
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального права та порушенням
норм процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Одним з прикладів
нікчемного правочину є правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики (ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів». Саме на вказану норму
посилався позивач при зверненні до
суду.

В уточненій позовній заяві позивач,
посилаючи на нікчемність укладеного
між ним та відповідачем договору,
просив його розірвати на підставі ст. 653
ЦК України (а. с. 32).

Аналогічне розяснення наведено у п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», а саме: відповідно до
статей 215 та 216 ЦК суди розглядають
справи за позовами: про визнання
оспорюваного правочину недійсним і
застосування наслідків його
недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду в разі
наявності відповідного спору. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. У цьому разі в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.

Суд першої інстанції на порушення
вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв
всебічному та повному з'ясуванню
обставин справи, не уточнив позовних
вимог, не попередив про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, зокрема щодо уточнення позовних
вимог в частині щодо розірвання
договору або визнання його недійсним,
враховуючи, що це взаємовиключні
вимоги, не встановив правової природи
заявленого позову, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Зокрема, дійшовши висновку про те, що
умови указаного вище договору мають
ознаки нечесної підприємницької
практики, яка вводить споживача в
оману, що згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»
заборонено, а відповідно до ч. 6 ст. 19
цього Закону є підставою для визнання
таких правочинів недійсними, суд
помилково застосував до спірних
правовідносин ст. 651 ЦК України, яка
передбачає підстави розірвання
договору, які у цьому спорі не
досліджувалися й не встановлювалися.

Хоча вимогу про розірвання договору в
уточненій позовній заяві (а.
с. 31-33) і заявляв позивач, проте суд
залишив поза увагою зазначену
позивачем підставу, якою він
обґрунтовував цю вимогу, за наявності й
доведеності якої закон передбачає інші
правові наслідки.

Таким чином, суд неправильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, припустився помилки в
застосуванні матеріального та
процесуального закону, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
суду першої інстанції без змін, на
зазначені порушення уваги не звернув,
не перевірив як доводів апеляційної
скарги, так і законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору
згідно з вимогами ст. ст. 303, 304,
315 ЦПК України.

Слід звернути увагу суду при новому
розгляді справи на правову позицію
Верховного Суду України, висловлену у
постанові від 11
вересня 2013 року у справі № 6-40 цс 13.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України
неправильно визначилися з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, порушили норми
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі судові
рішення - скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених
ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного
підприємства «Грандфінресурс»
задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 18 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 12 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик