Провадження № 2/537/286/2014
Справа № 537/308/14-ц
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.06.2014 року Крюківський районний суд
міста Кременчука Полтавської області в
складі головуючої судді Зоріної Д.О.,
при секретарі Чернявській А.Л.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місці
Кременчуці Полтавської області
цивільну справу за позовом фізичної
особи ОСОБА_1 до фізичної особи ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сімєю та визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Крюківського
районного суду міста Кременчука
Полтавської області з позовною заявою
до ОСОБА_2, в якій просила постановити
рішення яким встановити факт спільного
проживання однією сімєю в період з 25
грудня 2001 року по грудень 2008 року з
відповідачем та їх дітьми: ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнати самовільно
зведений та неприйнятий в експлуатацію
будинок з господарськими будівлями
розташований за адресою : АДРЕСА_2
обєктом права сумісної власності
позивачки та відповідача ОСОБА_2

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
вона спільно проживала з ОСОБА_2 однією
сімєю разом з її сином та дітьми
відповідача за адресою: АДРЕСА_1 з 25
грудня 2000 року по грудень 2008 року,
зазначаючи при цьому, що вони мали
спільний побут, взаємні права та
обов'язки, дбали один про одного та
дітей, але відносини не реєстрували.
Під час спільного життя вони вирішили
поліпшити свої житлові умови за для
чого 9 червня 2005 року вони спільно
придбали земельну ділянку розташовану
по АДРЕСА_2, площею 0,065га право
власності на яку оформлено у
встановленому законом порядку по ?
частині за ОСОБА_6 та ОСОБА_2За період з
2006 по 2009 рік вони за спільні кошти
самочинно проводили будівництво
будинку, бані та підключення
комунікацій, а саме газу,
електроенергії води, на даний час
домоволодіння в експлуатацію не
введено. Оскільки, після закінчення
будівництва відповідач став чинити їй
перешкоди для проживання в збудованому
будинку, одноосібно користуватися
земельною ділянкою та спільно
побудованим житловим будинком,
позивачка вимушена була звернутися до
суду за захистом порушеного права і
внаслідок чого, просила суд
постановити рішення яким встановити
факт спільного проживання однією сімєю
з відповідачем в період з грудня 2001
року по грудень 2008 року, і посилаючи на
зазначені вище обставини, визнати
спірне домоволодіння об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримали, посилаючись на
зазначені вище обставини.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_8 вважають, що позовні вимоги
ОСОБА_6 незаконними та
необґрунтованими, і такими що не
підлягають задоволенню, одночасно в
судовому засіданні відповідач
частково підтвердив, зазначений
позивачкою факт, що він дійсно деякий
час спільно проживав з позивачкою в
квартирі, що належила його матері
ОСОБА_9, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1. Як зазначив відповідач, 9
червня 2005 року він за свої особисті
кошти придбав у ОСОБА_10 земельну
ділянку площею 0,065 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_2 вартістю 32546,85 коп.,
яку в рівних частках оформив на себе та
ОСОБА_6, мотивуючи в судовому засіданні
свої дії, тим, що мав з останньою на той
час сексуальні стосунки. Після
припинення спільного проживання з
ОСОБА_6, він з 2006 року став мешкати
однією сімєю як чоловік та дружина з
ОСОБА_11.(дошлюбне прізвище ОСОБА_11) з
якою 27 листопада 2009 року уклав шлюб та
самостійно на своїй часті земельної
ділянки, побудував за свої власні кошти
і кошти своєї дружини ОСОБА_11 житловий
будинок, де вони зараз разом і
проживають.

Третя особи з самостійними вимогами -
ОСОБА_11 позов не визнала, з тих підстав,
що зазначене вище спірне домоволодіння
є їх спільною сумісною власністю з
відповідачем, оскільки було побудовано
за час їх спільного проживання з ОСОБА_2
однією сімєю, при цьому пояснила
наступне: з травня 2006 року вона стала
проживати у фактичних шлюбних
стосунках з ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1,
що є власністю матері відповідача
ОСОБА_9., уточнивши при цьому, що шлюб з
останнім був зареєстрований 27
листопада 2009 року. Як зазначила третя
особа, весною 2007 року вони разом з
ОСОБА_2 розпочали будівництво спірного
домоволодіння за спільні кошти, в тому
числі і ті, що вона отримала від продажу
своєї квартири в травні 2006 року; в
спірне домоволодіння вони разом з
відповідачем переїхали проживати лише
в травні 2010 року після продажу
квартири матері останнього,
розташованої по вулиці лейтенанта
Дніпрова в місці Кременчуці та з
підстав закінчення будівельних робіт і
як наслідок можливості проживання в
спірному будинку, розташованому по
вулиці АДРЕСА_2

Суд, вислухавши пояснення сторін та
свідків, вивчивши та проаналізувавши
матеріали справи, приходить до
наступних висновків.

Відповідно до вимог частини 1 статті
21 Сімейного Кодексу України шлюбом є
сімейний союз жінки та чоловіка,
зареєстрований у державному органі
реєстрації актів цивільного стану.

Як встановлено судом, 4 грудня 2001 року
шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_12
був розірваний, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу,
виданими 4 грудня 2001 року відділом РАЦС
Крюківського районного управління
юстиції міста Кременчука Полтавської
області, за актовим записом № 401.

29 червня 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
придбали земельну ділянку площею 0,065 га
розташовану за адресою: АДРЕСА_2, для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд (присадібна
ділянка), що підтверджується договором
купівлі продажу земельної ділянки від
19 червня 2005 року, посвідченого
приватним нотаріусом Кременчуцького
міського нотаріального округу ОСОБА_13,
зареєстрованого в реєстрі за № 9951.

Як вбачається зі змісту, досліджених в
судовому засіданні державних актів на
право власності на земельну ділянку,
виданих Кременчуцьким міським
управлінням земельних ресурсів 14
вересня 2005 року, сторонам по справі, а
саме ОСОБА_6 та ОСОБА_2 належить на праві
власності по ? частини цієї ділянки.

Сторонами в суді не оспорюється той
факт, що на час звернення позивачки до
суду із зазначеним вище позовом, на
вказаній вище земельній ділянці
побудований будинок з господарськими
будівлями, спорудами та лазнею, які на
даний час, є самочинно побудованою
спорудою, оскільки належним чином не
введений в експлуатацію, як це
потребують норми чинного
законодавства.

27 листопада 2009 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_11 було укладено шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб,
виданим 27 листопада 2009 року
Крюківським відділом РАЦС
Кременчуцького міського управління
юстиції Полтавської області, актовий
запис № 515.

Відповідно до частини 1 статті 60 ПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 статті статті 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Допитані в судовому засіданні свідки з
боку обох сторін, фактично підтвердили
зазначений позивачкою факт сумісного
проживання з відповідачем однією
сім'єю починаючи з вказаного останньою
періоду часу, а саме з 25 грудня 2001 року,
після розірвання шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_12
24 грудня 2001 року.

Однак, враховуючи суперечливі покази
свідків щодо періоду з якого саме
ОСОБА_6 припинила спільне проживання з
ОСОБА_2, суд при вирішуючи питання щодо
доведеності в судовому засіданні факту
спільного проживання сторін однією
сімєю у визначений позивачкою період
часу, приймає до уваги надані сторонами
письмові докази в їх сукупності між
собою, а саме:

- договір купівлі продажу земельної
ділянки від 19 червня 2005 року, зі змісту
якого вбачається, що співвласниками
спірної ділянки є позивач ОСОБА_6 та
відповідач ОСОБА_2 (а.с. 104 т.1);

- постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи від 10
лютого 2010 року, яка відповідно до вимог
чинного кримінально-процесуального
законодавства, на час вирішення спору у
суді є такою що набрала законної сили,
зі змісту якої вбачаються обставини
співмешкання сторін за період часу
тривалістю вісім з половиною років (а.с.
14 т.1);

- протокол обшуку квартири
АДРЕСА_1, складений 15 вересня 2007 року
яким задокументовано проведення
обшуку в зазначеній вище квартирі в
присутності ОСОБА_1, її сина та дочки
відповідача - ОСОБА_4 щодо виявлення та
вилучення у спальній кімнаті
зазначених вище осіб документів;

- дорученням матері відповідача
ОСОБА_9. виданий матері позивача ОСОБА_1
- ОСОБА_14 5 жовтня 2007 року, якою ОСОБА_9
уповноважує останню вчинити дії з
продажу квартири розташованої за
адресою: АДРЕСА_3;

Окрім того, при встановлені судом
періоду часу сумісного проживання
сторін, суд приймає до уваги покази
свідка ОСОБА_15 в частині сумісного
відвідування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як
подружжя, весілля її доньки в серпні 2008
року, з тих підстав, що в судовому
засіданні відповідач ОСОБА_2
підтвердив зазначений свідком факт,
одночасно зазначивши, що був там
присутній лише в якості водія за
запрошенням нареченої, сам факт
подальшого святкування весілля в кафе
не може підтвердити, з тих підстав, що
не пам'ятає усі події того дня, в зв'язку
з великим проміжком часу.

Суд приймає до уваги як належний, в
розумінні вимог цивільно
процесуального законодавства, доказ і
фотокартки, надані позивачкою на
підтвердження факту сумісного
проживання з відповідачем однією сімєю
в зазначеній останній період часу,
оскільки останні, на думку суду,
підтверджують не лише факт, спільного
відпочинку сторін, як на цьому
наполягає відповідач та третя особа, а
і в сукупності з іншими наведеними вище
доказами, свідчать про проживання
ОСОБА_1 однією сімєю з відповідачем
ОСОБА_2

Вирішуючи спір по суті, суд враховує
норми статті 3 Сімейного Кодексу
України, яка вказує, що сім"ю складають
особи, які проживають разом, мають
спільні права та обов'язки.

Європейській суд з прав людини
зауважив, що відносини де-факто, як
відносини, що ґрунтуються на шлюбі,
можуть вважатися сімейним життям, а
тому мають право на захист, незважаючи
на те, що їх звя"зок поза шлюбом.

Відповідно до вимог пункту 5 частини 1
статті 256 ЦПК України суд розглядає
справи про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
оцінюючи, належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок у
їх сукупності та те, що встановлення
факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2
однією сім'єю необхідно для визначення
домоволодіння об'єктом спільної
сумісної власності, суд дійшов до
висновку, що досліджені у судовому
засіданні докази підтверджують факт
проживання однією сім'єю як чоловіка та
жінки, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 грудня 2001
року по грудень 2008 року.

Однак, вирішуючи справу по суті, суд,
вважає, що вимоги позивача в частині
встановлення факту проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_2 однією сім'єю починаючи з 25
грудня 2001 року не підлягають
задоволенню, з тих підстав, що по-перше:
встановлення факту проживання ОСОБА_1
та ОСОБА_2 однією сім'єю з 2001 року не має
для позивача юридичних наслідків,
оскільки, як встановлено судом,
земельна ділянка, як і будівництво
спірного домоволодіння було розпочато
у 2005 році; і по-друге: на зазначеній вище
період часу, за якій позивачка просить
встановити юридичний факт, норми
Сімейного Кодексу України не
поширюються.

Отже, суд вважає доведеним факт
знаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
фактичних шлюбних відносинах з 1 січня
2004 року по грудень 2008 року, у зв'язку з
чим в цій частині позовних вимог позов
підлягає задоволенню.

Щодо розгляду по суті вимоги ОСОБА_1 в
частині визнання спірного
домоволодіння об'єктом права спільної
сумісної власності позивачки та
відповідача ОСОБА_2, суд виходить з
наступного.

Статтею 74 зазначеного вище Закону
визначено, що жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюється
положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що стаття 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна,придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази, а
саме: ведення спільного господарства,
наявність у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Відповідно до статті 60 Сімейного
Кодексу України майно, набуте під час
шлюбу, належить чоловікові і жінці на
праві спільної сумісної власності.

Із роз'яснень, викладених у пункті 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вбачається,
що при застосуванні вимог статті 74
Сімейного Кодексу України, що регулює
поділ майна осіб, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно враховувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь якому іншому шлюбі і
між ними склалися усталені відносини,
притаманні подружжю.

Тобто, аналіз указаних норм дає
підстави для висновку, що встановлення
факту проживання жінки та чоловіка
однією сім"єю без реєстрації шлюбу є
підставою для визнання набутого ними
за час спільного проживання майна -
об'єктом спільної сумісної власності, в
звязку з чим суд і приходить до
висновку, що вимоги ОСОБА_1 в частині
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності позивачки та
відповідача ОСОБА_2 самовільно
зведеного та неприйнятого в
експлуатацію будинку з господарськими
будівлями розташованого за адресою :
АДРЕСА_2 - підлягають задоволенню.

Доводи відповідача та третьої особи
ОСОБА_11 щодо проживання останніх
однією сімєю як чоловік та дружина з
травня 2006 року по 27 листопада 2009 року,
суд не приймає до уваги оскільки
по-перше: сторонами не надано суду
беззаперечних доказів, що ОСОБА_11 до
реєстрації шлюбу з відповідачем
перебувала з ним у фактичних шлюбних
відносинах; а по-друге: відсутність
зазначеного вище факту вже встановлена
судовим рішенням Крюківського
районного суду міста Кременчука від 27
червня 2013 року, яким в задоволенні
позовних вимог зазначених вище осіб
було відмовлено за недоведеністю.

Також, не заслуговують на увагу доводи
відповідача, про те, що спірна земельна
ділянка була придбана за особисті
кошти ОСОБА_2, оскільки відповідачем не
надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження зазначеної
вище обставини.

Твердження відповідача в тій частині,
що в період 2006-2007 року будівельні
роботи по будівництву будинку, ще не
були закінчені, спростовуються
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами, а саме:
будівельним паспортом від 20 листопада
2007 року про підведення газу до будинку,
робочим проектом газифікації будинку
за 2007 рік, листом "ПОЕ" про підключення
електричної енергії від 17 листопада 2006
року, актом № 457 від 25 листопада 2007 року
перевірки і прочистки димових каналів,
що свідчать про проведення в будинку
вказаних робіт в період 2007 року
включно.

Окрім того, надана на підтвердження
свої пояснень відповідачем ОСОБА_2 та
третьою особою ОСОБА_11, кошторисна
документація на придбання будівельних
матеріалів, а саме чеки, квитанції,
акти, не є беззаперечним доказом того,
що вказані будівельні матеріали були
використані відповідачем саме для
будівництва спірного домоволодіння.

Керуючись статтями 10,60,79,88,212-215 ЦПК
України, статтями 3, 60, 61,74 Сімейного
Кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов фізичної особи, ОСОБА_1, до
фізичної особи, ОСОБА_2, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності -
задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім'єю як
чоловік та дружина в період з 01 січня 2004
року по грудень 2008 року.

Визнати самовільно зведений та
неприйнятий в експлуатацію будинок з
господарськими будівлями, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 -
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в
розмірі 51 грн. 00 коп. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення в
розмірі 120 грн. 00 коп., сплачені
позивачем при подачі позовної заяви до
суду.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів після отримання копії
цього рішення.

Суддя:
Д.О.Зоріна

-