Ухвала іменем україни 09 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Порше Лізинг
Україна» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 09 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «Порше Лізинг
Україна» (далі - ТОВ «Порше Лізинг
Україна») звернулося до суду із позовом
до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості.

В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що 13
жовтня 2011 року між ТОВ «Порше Лізинг
Україна» та ОСОБА_6 було укладено
договір про фінансовий лізинг № 00003706,
згідно з умовами якого ТОВ «Порше
Лізинг Україна» зобов'язалось надати у
розпорядження ОСОБА_6 об'єкт лізингу і
сплатити згідно із графіком покриття
витрат та виплати лізингових платежів
в сумі 38 424,25 доларів США, не враховуючи
авансового платежу в сумі, що дорівнює
еквіваленту 6 780,75 доларів США.

Зазначає, що ОСОБА_7
виступила поручителем за вказаним
договором згідно із умовами договору
поруки від 01 листопада 2011 року.

24 жовтня 2011 року ТОВ
«Порше Лізинг Україна» передало ОСОБА_6
об'єкт лізингу - автомобіль VW Passat, 2,0 I TD.

Зазначає, що починаючи
з лютого 2012 року ОСОБА_6 не виконує
зобов'язання за договором фінансового
лізингу, частково не сплативши платіж
за лютий 2012 року та не сплатили
лізингові платежі за березень - травень
2012 року.

ТОВ «Порше Лізинг
Україна» відмовилося від договору і
висунуло вимогу про сплату ОСОБА_6
заборгованості за договором, а також
про повернення об'єкта лізингу, про що
його було повідомлено листом.

Станом на 11 липня 2013
року за ОСОБА_6 рахується
заборгованість в сумі 25 893 грн 36 коп.

Крім цього, ним мають
бути сплачені збитки, понесені ТОВ
«Порше Лізинг Україна», в сумі 448 879 грн
03 коп.; штраф в сумі 1 047 грн 83 коп.; пеня в
сумі з 228 грн 60 коп.; 3 % річних в сумі 968
грн 59 коп.; проценти за користування
чужими грошовими коштами в сумі 2 416 грн
09 коп. Зазначені суми та судові витрати
позивач просить стягнути солідарно із
ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 09 січня 2014 року позов ТОВ
«Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості
задоволено частково.

Стягнуто солідарно з
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ТОВ «Порше
Лізинг Україна» основну суму
заборгованості за договором
фінансового лізингу № 00003706 від 13
жовтня 2011 року у сумі 25 893 грн 36 коп.,
штраф у сумі 1 047 грн 83 коп., пеню у сумі 3
228 грн 60 коп., 3 % річних у сумі 968 грн 59
коп. У решті позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного
суду Чернівецької області від 20
березня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано в частині відмови
в задоволенні позовних вимог про
стягнення солідарно ОСОБА_6 та ОСОБА_7
на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна»
збитків в сумі 448 879 грн 03 коп., процентів
за користування чужими грошовими
коштами в сумі 2 416 грн 09 коп., ухвалено у
справі нове рішення, яким позов ТОВ
«Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 про стягнення збитків в сумі 448
879 грн 03 коп., процентів за користування
чужими грошовими коштами в сумі 2 416 грн
09 коп. задовольнити. Стягнуто солідарно
з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ТОВ
«Порше Лізинг Україна» збитки в сумі 448
879 грн 03 коп., проценти за користування
чужими грошовими коштами в сумі 2 416 грн
09 коп. у решті рішення суду залишено без
змін. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного суду
в частині солідарної відповідальності
відповідачів, ухвалити у справі нове
рішення, яким у задоволенні позову до
ОСОБА_7 відмовити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення суду першої та
апеляційної інстанцій не відповідають.

Суд першої інстанції,
частково задовольнивши позовні вимоги,
керуючись положеннями ст. ст. 526, 530, 553,
554, 612, 625 ЦК України та ст. 10 Закону
України «Про фінансовий лізинг»,
виходив із того, що відповідачі взяті
на себе зобов'язання за договором
фінансового лізингу належним чином не
виконали, в результаті чого утворилась
заборгованість, яка підлягає стягненню
з відповідачів у солідарному порядку.
Суд відмовив у задоволенні позову в
частині стягнення збитків у розмірі 432
879 грн 03 коп. (упущена вигода) за
недоведеністю вимог в цій частині.

Апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення
збитків та ухваливши нове рішення, яким
збитки у розмірі 432 879 грн 03 коп.
солідарно стягнув з відповідачів,
виходив із того, що у зв'язку з
неналежним виконання відповідачами
своїх зобов'язань за договором
фінансового лізингу договір було
припинено, в результаті чого позивач
зазнав збитків у вигляді упущеної
вигоди. При цьому суд не застосував до
спірних правовідносин ч.
4 ст. 559 ЦК України, посилаючись на те, що
строк виконання основного зобов'язання
встановлено до 15 вересня 2016 року, а
порука діє до повного виконання
боржником своїх зобов'язань за
договором фінансового лізингу.

Проте з такими
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що
13 жовтня 2011 року між ТОВ «Порше Лізинг
Україна» та ОСОБА_6 було укладено
договір про фінансовий лізинг № 00003706,
згідно з умовами якого ТОВ «Порше
Лізинг Україна» придбаває об'єкт
лізингу та передає його відповідачеві
у розпорядження строком на 60
місяців, протягом яких останній
зобов'язався сплачувати лізингові
платежі у розмірі, що вставлений у
додатку 1 до договору про фінансовий
лізинг, не враховуючи авансового
платежу в сумі, що дорівнює еквіваленту
6 780,75 доларів США (а. с. 17-27, 28-31).

На забезпечення
виконання зобов'язань за договором 01
листопада 2011 року між ТОВ «Порше Лізинг
Україна» та ОСОБА_7 було укладено
договір поруки (а. с. 49-51).

Відповідно до акта
прийому-предачі від 24 жовтня 2011 року
ТОВ «Порше Лізинг Україна» передадло
ОСОБА_6 об'єкт лізингу автомобіль VW Passat,
2,0 I ТО.

Відповідно до п. 6.1
договору про фінансовий лізинг
експлуатації об'єкта лізингу ОСОБА_6
щомісяця має сплачувати ТОВ «Порше
Лізинг Україна» лізингові платежі
відповідно до графіку покриття витрат
та виплати лізингових платежів, що
становить невід'ємну частину цього
контракту. Щомісячний лізинговий
платіж включає в себе: суму, яка
відшкодовує частину вартості об'єкта
лізингу, проценти, комісії, покриття
витрат, пов'язаних з оплатою послуг та
відшкодуваннями, що підлягають виплаті
у строки та на умовах, передбачених цим
контрактом.

Згідно з п. 8.2 договору
про фінансовий лізинг у випадку
прострочення сплати платежу до ОСОБА_6
буде застосовано відповідні санкції:
пеня у розмірі 10 % річних від вчасно
невиплаченої суми за кожен день
затримки до моменту повної виплати
платежу, штрафні санкції за вимоги щодо
сплати, надіслані ТОВ «Порше Лізинг
Україна»: еквівалент 15 доларів США за
першу вимогу, еквівалент 20 доларів США
за другу вимогу, еквівалент 25
доларів США за третю вимогу,
компенсація будь-яких витрат,
понесених ТОВ «Порше Лізинг Україна»
та/або винагороди, включаючи, окрім
іншого, гонорари юристам. Судові та
позасудові витрати,
нараховані/виплачені з метою
відшкодування сум, не виплачених
ОСОБА_6 відповідно до контракту.

З матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_6 допустив
прострочення щомісячних платежів, у
зв'язку з чим лізингодавець 03 липня 2012
року направив першу платіжну вимогу, 18
липня 2012 року та 04 травня 2012 року,
відповідно, другу та третю платіжні
вимоги (а. с. 89-91).

04 травня 2012 року на
адресу ОСОБА_7 також було направлено
вимогу про сплату заборгованості за
договором, повернення об'єкта лізингу
та повідомлення про відмову від
договору, поручителю запропоновано
погасити всю суму заборгованості у
розмірі 26 941 грн 19 коп. протягом трьох
робочих днів з дня отримання вимоги,
забезпечити повернення об'єкта лізингу
у строк до 14 травня 2012 року (а. с. 99-100).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 7 Закону
України «Про фінансовий лізинг»
лізингодавець має право відмовитися
від договору лізингу та вимагати
повернення предмета лізингу від
лізингоодержувача у безспірному
порядку на підставі виконавчого напису
нотаріуса, якщо лізингоодержувач не
сплатив лізинговий платіж частково або
у повному обсязі та прострочення
сплати становить більше 30 днів.
Стягнення за виконавчим написом
нотаріуса провадиться в порядку,
встановленому Законом України «Про
виконавче провадження». Відмова від
договору лізингу є вчиненою з моменту,
коли інша сторона довідалася або могла
довідатися про таку відмову.

Таким чином
лізингодавець скористався своїм
правом, передбаченим п. 8.3.2,
відповідно до якого ТОВ «Порше Лізинг
Україна» має право розірвати
контракт/відмовитися від контракту,
витребувати об'єкт лізингу, якщо
прострочення платежу триває більше ніж
30 днів.

Відповідно до п. 1
розділу «Умови поруки» договору про
фінансовий лізинг та п. 3 договору
поруки поручитель несе солідарну
відповідальність за виконання всіх
зобов'язань лізингоодержувача .

Пунктом 12 розділу
«Умови поруки» договору передбачено,
що умови щодо поруки набирають
чинності з моменту їхнього підписання
ТОВ «Порше Лізинг Україна» та
поручителем та залишаються чинними до
повного виконання зобов'язань
лізингоодержувача, передбаченим
пунктом 12 цього контракту (а. с. 44).

Пунктом 12.3 договору
про надання фінансового лізингу
передбачено, що контракт набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами та чинний до повного
виконання сторонами своїх зобов'язань
(а. с. 41).

Відповідно до договору
поруки сторони узгодили між собою
серед інших і такі умови поруки:
поручитель у повному обсязі
відшкодовує всі платежі, що підлягають
сплаті відповідно до контракту
протягом 10 робочих днів з моменту
отримання відповідного письмового
повідомлення, як зазначено у п. п. 7 та 12,
8 контракту (а. с. 49).

Згідно з п. 5 договору
поруки передбачено, що питання, не
обумовлені в даному договорі поруки,
регулюються ст. ст. 553-559 ЦК України (а. с.
49).

Згідно з положеннями ч.
4 ст. 559 ЦК України порука припиняється
після закінчення строку, встановленого
в договорі поруки, у разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Таким чином, суд першої
інстанції, з висновком якого в цій
частині погодився і апеляційний суд,
установивши, що договором поруки не
визначено строк, після закінчення
якого порука припиняється, оскільки
умовами цього договору встановлено, що
він діє до повного припинення всіх
зобов'язань боржника за договором
фінансового лізингу, та що
лізингодавець протягом шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання, який був
змінений ним відповідно до п. 8.3.2,
договору про фінансовий лізинг, не
пред'явив протягом шести місяців
вимоги до поручителя про виконання
зобов'язання, дійшов передчасного
висновку про те, що до спірних
правовідносин не може бути застосовано
положення ч. 4 ст. 559 ЦК України
(правова позиція Верховного Суду
України, викладена в постанові від 29
січня 2014 року у справі № 6-155цс13).

Таким чином, суди у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не визначилися з характером спірних
правовідносин та нормою матеріального
права, що їх регулює, з урахуванням
встановлених у справі обставин не
обговорили питання щодо того, чи є
порука в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України
припиненою.

За таких обставин ухвалені судові
рішення в частині виду
відповідальності ОСОБА_7 не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 09 січня 2014 року та рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 20 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська