У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 14 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив
встановити факт його проживання однією
сім'єю з ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_2 по день
його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що в будинку АДРЕСА_1
проживало подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
племінником якої він був.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_6

З часу її смерті він повністю почав
піклуватися про ОСОБА_5, оскільки
власних дітей вони не мали, інших
родичів, крім нього, у подружжя також не
було, а за станом здоров'я ОСОБА_5 не міг
за собою доглядати.

Позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5 помер, після смерті якого
відкрилась спадщина у вигляді двох
земельних ділянок та житлового
будинку, за якими він продовжує
доглядати.

Оскільки він не має родинних відносин з
ОСОБА_5, які б надали йому право на
спадкування майна після його смерті,
він змушений звернутися до суду.

Крім того, вказав, що від нотаріуса йому
стало відомо, що на спадщину після
померлого ОСОБА_5 заявила своє право
відповідачка, яка назвалася його
племінницею, проте жодного доказу на
підтвердження родинних відносин з
померлим не надала.

У зв'язку з вищевикладеним просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Новомиколаївського районного
суду Запорізької області від 26
листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Встановлено, що ОСОБА_3 проживав однією
сім'єю з ОСОБА_5 з ІНФОРМАЦІЯ_2
по день смерті останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 14 січня 2014 року
апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_7 задоволено, рішення
Новомиколаївського районного суду
Запорізької області від 26
листопада 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, дійшов висновку про доведеність
заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, виходив із
того, що заявлений ОСОБА_3 позов не
відповідає способу захисту,
визначеному ст. 16 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про
судову практику у справах про
спадкування», справи про спадкування
розглядаються судами за правилами
позовного провадження, якщо особа
звертається до суду з вимогою про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, які можуть вплинути на
спадкові права й обов'язки інших осіб
та (або) за наявності інших спадкоємців
і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування
залежить від доведення певних фактів,
особа може звернутися в суд із заявою
про встановлення цих фактів, яка, у разі
відсутності спору, розглядається за
правилами окремого провадження.
Зокрема, у такому порядку суди повинні
розглядати заяви про встановлення
родинних відносин із спадкодавцем,
проживання з ним однією сім'єю,
постійного проживання разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, прийняття спадщини, яка
відкрилася до 01 січня 2004 року, тощо.

Якщо під час розгляду справи у порядку
окремого провадження з'ясується, що
має місце спір про право, суд на
підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України залишає
заяву без розгляду та роз'яснює
заявникові, що він має право
звернутися до суду з позовом на
загальних підставах.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, вищевикладеного не
врахував та не звернув уваги на те, що
позивач вже звертався до суду із заявою
в порядку окремого провадження про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, яку було залишено без розгляду
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 14 серпня 2013 року, та
роз'яснено заявнику, що він має право
звернутися до суду з позовом на
загальних підставах.

Отже, висновки апеляційного суду про
те, що позивачем обраний неправильний
спосіб захисту порушеного права, не
ґрунтуються на законі.

Крім того, суд апеляційної інстанції,
пославшись на те, що позивачем обраний
неналежний спосіб захисту своїх прав,
не вирішив спір по суті та на порушення
положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України не
перевірив законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права
мають суттєве значення для правильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду апеляційної інстанції із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 14 січня 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 14 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк