У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 05 червня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_5 на заочне рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 01 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 25 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Райффайзен банк Аваль» в
особі Харківської обласної дирекції
«Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ
«Райффайзен банк Аваль») звернулося до
суду з позовом, у якому просило
стягнути з ОСОБА_5 заборгованість:

- за кредитним договором від 21березня
2008 року №
01307-01-0258-08 у розмірі 51 076,64 дол. США, що
еквівалентно 408 255,58 грн;

- за кредитним договором від 02 квітня 2008
року № 01307-01-03220-08
у розмірі 76 697,15 дол. США, що
еквівалентно 613 040,34 грн;

- за кредитним договором від 12 травня
2008 року №
01407-01-0424-08 у розмірі 147521,89 дол. США, що
еквівалентно 1 179 141,89 грн.

В обґрунтування вимог позивач
посилався на те, що 17 травня 2005
року між банком та ОСОБА_5 було укладено
Генеральну кредитну угоду № 115 з
додатками до неї, згідно з якими було
збільшено кредит лімітування.

На виконання умов вищезазначеної угоди
між банком та ОСОБА_5 були
укладені кредитні договори від 21
березня 2008 року № 013X07-01-0258-08,
від 02 квітня 2008 року № 013 07-01-03220-08; від
12 травня 2008 року № 014N07-01-0424-08,
згідно з якими останній отримав кредит
у розмірі та валюті, визначеній
договором.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов кредитного договору
утворився заборгованість на
вищевказану суму з тривалою затримкою
у погашенні, яку банк просив стягнути.

Заочним рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
01 серпня 2013 року, залишеним без зміни
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 25 листопада 2013 року,
позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» суму
заборгованості за кредитним договором
від 21 березня 2008 року №
01307-01-0258-08 у розмірі 51 076,64 до. США, що
станом на 14 серпня 2012 року складає 408
255,58 грн; за кредитним договором від 02
квітня 2008 року № 01307-01-03220-08 у розмірі 76
697,15 дол. США, що складає 613 040,34 грн; за
кредитним договором від 12 травня 2008
року № 014V07-01-0424-08 у
розмірі 147521,89 дол. США, що складає
1 179 141,89 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі, поданій
представником ОСОБА_6, ОСОБА_7
просить скасувати рішення та ухвалу
судів попередніх інстанцій, ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
позичальник не виконує взятих на себе
зобов'язань за кредитними договорами,
має прострочену заборгованість, яка
повинна бути стягнута з нього.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів.

Так, для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до частин третьої і
четвертої статті 267 ЦК України позовна
давність застосовується лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
рішення. Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

У разі якщо відповідач подав
заперечення проти позову, пославшись
на сплив позовної давності, то
зазначена заява є підтвердженням того,
що відповідач зробив заяву про
застосування позовної давності.

Посилання в скарзі на те, що строк
позовної давності на звернення з даним
позовом закінчився не заслуговують на
увагу, оскільки матеріали справи не
містять заяви про його застосування.

Доводи скарги щодо неврахування судами
норм ст.11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно з яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, колегія також
відхиляє, оскільки у кредитному
договорі, укладеному між сторонами, не
зазначено, що ОСОБА_7 наданий кредит на
споживчі цілі.

Крім того, прикінцевими положеннями
даного закону передбачено, що дія
цього закону не поширюється на
кредитні договори, укладені до
набрання ним чинності, тобто до 16
жовтня 2011 року.

Не заслуговують на увагу й доводи
скарги щодо подвійного стягнення,
оскільки наявність виконавчого напису
нотаріуса про звернення стягнення на
предмет іпотеки, вчиненого за
невиконання кредитного договору, за
відсутності реального виконання
боржником свого зобов'язання та
виконання цього виконавчого напису, не
позбавляє кредитора права на звернення
до суду з позовом про стягнення
заборгованості.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суди першої та апеляційної
інстанцій з урахуванням встановлених
обставин справи обґрунтовано дійшли
висновку про задоволення позову.

Доводи скарги та матеріали
витребуваної справи не дають підстав
вважати, що судами при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно із частиною першою статті 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
вправі встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими, а тому доводи касаційної
скарги не можуть бути визнані як
підстава для призначення справи до
судового розгляду.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
судів не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_5 відхилити, заочне рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 01 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 25 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова