Справа № 717/617/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

5 червня 2014 року Кельменецький
районний суд Чернівецької області в
складі:

головуючого - судді:
Телешмана О.В.,

при секретарі:
Попельницькій С.С.,

з участю:

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Кельменці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про тлумачення змісту правочину
, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача ОСОБА_2 подав до
суду позовну заяву, в якій просить :

винести рішення про тлумачення змісту
правочину, а саме, заяви громадянина
ОСОБА_1 від 6 листопада 2013 року,
справжність підпису якого засвідчено
приватним нотаріусом Кельменецького
районного нотаріального округу ОСОБА_4,
про заперечення вивезення громадянкою
ОСОБА_3 в Італію його малолітнього сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмову від
наданої згоди від 28 листопада 2012 року
про виїзд дитини в Італію в супроводі
громадянки ОСОБА_3, в аспекті положень
ст. 214 ЦК України

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1
судові витрати по сплаті судового
збору в сумі 243 гри. 60 коп.

Позивач ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги
і подав до суду заяву, в якій просить :
винести рішення про тлумачення змісту
правочину, а саме, його заяви - ОСОБА_1
від 15 квітня 2014 року, справжність
підпису якого засвідчено приватним
нотаріусом Кельменєцького районного
нотаріального округу ОСОБА_4, про
заперечення вивезення громадянкою
ОСОБА_3 в Італію його малолітнього сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмову від
наданої згоди від 4 грудня 2012 року про
виїзд дитини до Італійської Республіки
в супроводі громадянки ОСОБА_3, в
аспекті положень ст. 214 ЦК України

Відповідачка викликалася до суду в
порядку, встановленому ч.3 ст.76 ЦПК
України, проте в судове засідання не
з'явилася.

Позов заявлений з тих підстав, що
позивачу є незрозумілим положення його
заяв від 6 листопада 2013 року та від 15
квітня 2014 року про заперечення
вивезення громадянкою ОСОБА_3 в
Республіку Італія його малолітнього
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмову від
наданої згоди від 28 листопада 2012 року
та від 04.12.2012 року про виїзд дитини в
Республіку Італія в супроводі
громадянки ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_1 пояснив, що він давав
дозвіл на виїзд дитини за кордон на
постійне місце проживання в Італію, але
з відповідачкою в нього була
домовленість, що такий виїзд буде лише
на літні канікули та в інші періоди, а
жити дитина мала в Україні. Потім
позивачка з дитиною повернулася і
дитина мала поганий психологічний
стан, була схвильована. Але
відповідачка без його відома 06.11.2013
року вивезла сина за межі України, тому
він вирішив, що більше не буде давати
дозвіл на вивезення дитини за кордон.
Тому він відмовився від дачі своєї
згоди на вивезення дитини за кордон,
оформивши відповідні заяви в
нотаріуса. Йому дані його заяви
зрозумілі, що він відмовився від
наданої згоди на виїзд дитини за кордон
на постійне місце проживання. На момент
надання згоди вони з відповідачкою
перебували в шлюбі, тому він хотів, щоб
діти мали можливість проживати в
Італії, оформити там відповідні
документи. Але, коли дитина перший раз
повернулася з відповідачкою і боялася,
що його мама знову забере, то він
вирішив не відпускати дитину, але
відповідачка обманом вивезла дитину за
межі України. Щоб повернути дитину він
подав заяви про відмову від наданих
попередньо згод на виїзд дитини, щоб
повернути дитину. Якщо він відмовився
від наданих згод, то дитина не може
проживати за кордоном.

Представник позивача ОСОБА_2 пояснив,
що відповідачка ОСОБА_3 незаконно
утримує дитину за кордоном. Дитина
малолітня і її фактично силоміць
вивезли до Італійської Республіки.
Дитина перебуває в стані морального
пригнічення. Коли дитина повернулася в
Україну, то не хотіла знову їхати з
мамою. Таким чином, порушуються права
дитини та права позивача на
спілкування з дитиною та її виховання.
Ми зверталися до Міністерства юстиції
України і нам пояснили, що підстави для
повернення дитини є, але ця процедура
спроститься, коли буде закріплена
судовим рішенням про тлумачення змісту
правочину - відмови від надання згоди
на виїзд дитини. Відповідачка на
контакт не йде, тому добровільно
врегулювати дане питання неможливо.
Відповідно до ст..202 ЦК України заяви
позивача ОСОБА_1 про відмову від
надання згоди на виїзд дитини є
односторонніми правочинами, які
тягнуть за собою юридичні наслідки.
Позивачу не зрозуміло зміст правочину -
відмови від наданої згоди на виїзд
дитини за межі України та не зрозумілі
юридичні наслідки такої відмови, а
також чи є право утримувати дитину за
кордоном та чи припинилося це право з
моменту анулювання позивачем дозволів
на виїзд дитини за межі України. Крім
того, при посвідченні нотаріусами
підписів позивача на заявах про
надання дозволу на виїзд дітей
нотаріус порушив Інструкцію про
порядок вчинення нотаріальних дій.
Нотаріус не роз'яснив позивачу суть
вчинюваних ним правочинів - заяв про
надання дозволу на виїзд дітей за межі
України на постійне місце проживання.

Судом досліджено такі інші докази:
копія свідоцтва про народження ОСОБА_5
серії НОМЕР_1, копія повторного
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, копія
спільної заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від
28.11.2012 року, щодо не заперечення проти
виїзду їх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_5 за
кордон на постійне місце проживання в
державу Італія, копія заяви ОСОБА_1 від
06.11.2012 року, щодо заперечення на
вивезення за кордон в Італію на
постійне проживання його сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1, копія спільної заяви
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 04.12.2012 року про
надання дозволу на виїзд на постійне
місце проживання за межі України до
Італійської Республіки їхнім дітям
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, копія заяви ОСОБА_1
від 15.04.2014 року, щодо заперечення на
виїзд за межі України до Італійської
Республіки на постійне місце
проживання його сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмови від даної ним
згоди на виїзд ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на
виїзд за межі України до Італійської
Республіки на постійне місце
проживання, викладеної в його заяві від
4 грудня 2012 року, підпис на якій
засвідчено нотаріально.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_3 12.02.1998 року
зареєстрували шлюб. Під час шлюбу у
подружжя народився син - ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідачка ОСОБА_3
проживає в Італії. В зв'язку з цим 28.12.2012
року позивач та відповідачка склали
спільну заяву, підписи на якій
посвідчені нотаріусом, якою
підтвердили, що їм відомо про намір
виїхати на постійне місце проживання в
Італію ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі
відповідачки ОСОБА_3 Також в заяві
зазначено, що заявники не заперечували
проти виїзду їхніх дітей ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 за
кордон на постійне місце проживання в
державу Італія та на виготовлення
відповідних документів для виїзду за
кордон. 4 грудня 2012 року позивач та
відповідачка склали спільну заяву про
надання дозволу на виїзд на постійне
місце проживання за межі України до
Італійської Республіки їхнім дітям
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 у
супроводі відповідачки ОСОБА_3 Після
чого, неповнолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
виїхав з відповідачкою ОСОБА_3 в
Республіку Італія на підставі вказаних
вище заяв. 6 листопада 2013 року позивач
ОСОБА_1 оформив заяву, підпис на якій
посвідчений приватним нотаріусом, в
якій зазначив, що заперечує на
вивезення за кордон в Італію на
постійне місце проживання його сина
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмовився від
даної ним згоди на виїзд на постійне
місце проживання за кордон в Італію
його сина ОСОБА_5, яка викладена у заяві,
підпис на якій засвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_4 Кельменецького
районного нотаріального округу 28.11.2012
року за реєстровим № 1328,1329. 15 квітня 2014
року позивач ОСОБА_1 оформив заяву,
посвідчену приватним нотаріусом, в
якій зазначив, що заперечує на виїзд
його сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на
постійне місце проживання за межі
України до Італійської республіки та
відмовився від даної ним згоди на виїзд
на постійне місце проживання за межі
України до Італійської Республіки його
сина ОСОБА_5, яка викладена у заяві,
підпис на якій засвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_7 Чернівецького
міського нотаріального округу 04.12.2012
року за реєстровим № 2645,2646.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).
Одностороннім правочином є дія однієї
сторони, яка може бути представлена
однією або кількома особами.
Односторонній правочин може
створювати обов'язки лише для особи,
яка його вчинила. Односторонній
правочин може створювати обов'язки для
інших осіб лише у випадках,
встановлених законом, або за
домовленістю з цими особами. До
правовідносин, які виникли з
односторонніх правочинів,
застосовуються загальні положення про
зобов'язання та про договори, якщо це не
суперечить актам цивільного
законодавства або суті
одностороннього правочину.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 вчинив
28.11.2012 року та 04.12.2012 року правочини -
подав заяви: заявою від 28.11.2012 року
надав свою згоду на виїзд своїх дітей
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон на постійне
місце проживання в державу Італія в
супроводі відповідачки ОСОБА_3; заявою
від 04.12.2012 року надав дозвіл на виїзд на
постійне місце проживання за межі
України до Італійської Республіки його
дітям ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Після виїзду неповнолітнього ОСОБА_5 з
відповідачкою ОСОБА_3 в Республіку
Італія на підставі вказаних вище заяв,
позивач відмовився від вказаного вище
правичину шляхом вчинення іншого
правочину, зокрема, 6 листопада 2013 року
оформив заяву, підпис на якій
посвідчений приватним нотаріусом, в
якій зазначив, що заперечує на
вивезення за кордон в Італію на
постійне місце проживання його сина
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмовився від
даної ним згоди на виїзд на постійне
місце проживання за кордон в Італію
його сина ОСОБА_5, яка викладена у заяві,
підпис на якій засвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_4 Кельменецького
районного нотаріального округу 28.11.2012
року за реєстровим № 1328,1329, а також 15
квітня 2014 року оформив заяву,
посвідчену приватним нотаріусом, в
якій зазначив, що заперечує на виїзд
його сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на
постійне місце проживання за межі
України до Італійської республіки та
відмовився від даної ним згоди на виїзд
на постійне місце проживання за межі
України до Італійської Республіки його
сина ОСОБА_5, яка викладена у заяві,
підпис на якій засвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_7 Чернівецького
міського нотаріального округу 04.12.2012
року за реєстровим № 2645,2646.

Вказані вище обставини стверджується
доказами. Дослідженими судом в їх
сукупності.

Отже, між позивачем та відповідачем
виникли правовідносини з приводу місця
проживання дитини.

Відповідно до ст. 214 Ц України особа, яка
вчинила односторонній правочин, має
право відмовитися від нього, якщо інше
не встановлено законом. Якщо такою
відмовою від правочину порушено права
іншої особи, ці права підлягають
захисту.

Суд вважає, що позивач відмовився від
правичину шляхом вчинення іншого
правочину, про що він розуміє, так як в
судовому засіданні пояснив, що він в
нотаріуса спільно з позивачкою
оформляв заяви в яких не заперечував та
надавав дозвіл на вивезення та виїзд за
межі України в Італію на постійне місце
проживання його сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1, проте після розірвання
шлюбу з позивачкою, а також в зв'язку з
тим, що позивачка обіцяла, що діти
перебуватимуть в Італії лише
періодично, відмовився від даної ним
згоди на виїзд на постійне місце
проживання за межі України в Італію
його сина ОСОБА_5 і якщо він відмовився
від наданих згод, то дитина не може
проживати за кордоном

Відповідно до ст. 213 ЦК України зміст
правочину може бути витлумачений
стороною (сторонами). На вимогу однієї
або обох сторін суд може постановити
рішення про тлумачення змісту
правочину. При тлумаченні змісту
правочину беруться до уваги однакове
для всього змісту правочину значення
слів і понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів. Якщо буквальне значення слів
і понять, а також загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів не дає змоги з'ясувати зміст
окремих частин правочину, їхній зміст
встановлюється порівнянням
відповідної частини правочину зі
змістом інших його частин, усім його
змістом, намірами сторін. Якщо за
правилами, встановленими частиною
третьою цієї статті, немає можливості
визначити справжню волю особи, яка
вчинила правочин, до уваги беруться
мета правочину, зміст попередніх
переговорів, усталена практика
відносин між сторонами, звичаї
ділового обороту, подальша поведінка
сторін, текст типового договору та інші
обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення
змісту правочину можливе за наявності
спору, тобто коли сторони мають різне
уявлення щодо свого волевиявлення або
волевиявлення іншої сторони.
Тлумачення змісту правочину є правом, а
не обов'язком суду за умови наявності
спору.

Таким чином, суд вважає, що позивач
самостійно витлумачив зміст
правочинів і між ним та відповідачкою
відсутній спір щодо тлумачення
правочинів - заяв позивача від 6
листопада 2013 року про заперечення
вивезення громадянкою ОСОБА_3 в Італію
його малолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмову від наданої
згоди від 28 листопада 2012 року про виїзд
дитини в Італію в супроводі громадянки
ОСОБА_3 та від 15.04.2014 року, щодо
заперечення на виїзд за межі України до
Італійської Республіки на постійне
місце проживання його сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмови від даної ним
згоди на виїзд ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на
виїзд за межі України до Італійської
Республіки на постійне місце
проживання, викладеної в його заяві від
4 грудня 2012 року.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» при розгляді
спору суд може ухвалити рішення про
тлумачення змісту правочину на вимогу
однієї або обох сторін правочину чи їх
правонаступників в порядку позовного
провадження.

Суд відхиляє доводи представника
позивача про необхідність тлумачення
юридичних наслідків правочину, зокрема
чи є право утримувати дитину за
кордоном та чи припинилося це право з
моменту анулювання позивачем дозволів
на виїзд дитини за межі України,
оскільки відповідно до ст. 213 ЦК України
на вимогу однієї або обох сторін суд
може постановити рішення про
тлумачення змісту правочину, а не його
юридичних наслідків.

Викладене узгоджується з практикою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ( реєстрові номера 18246764,37432498).

Згідно ч.1. ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Представник позивача та позивач не
змінювали підставу або предмет позову.

В матеріалах справи відсутні, а позивач
та його представник в порушення ст.60
ЦПК України не надали суду належних та
допустимих доказів того, що заява
позивача від 6 листопада 2013 року про
заперечення вивезення громадянкою
ОСОБА_3 в Італію його малолітнього сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмову від
наданої згоди від 28 листопада 2012 року
про виїзд дитини в Італію в супроводі
громадянки ОСОБА_3, а також заява
позивача від 15.04.2014 року, щодо
заперечення на виїзд за межі України до
Італійської Республіки на постійне
місце проживання його сина ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відмови від даної ним
згоди на виїзд ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 на
виїзд за межі України до Італійської
Республіки на постійне місце
проживання, викладеної в його заяві від
4 грудня 2012 року є незрозумілими
позивачу та між ним і відповідачкою з
приводу даних заяв існує спір.

Враховуючи викладене, вище суд
вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
тлумачення змісту правочину не
підлягає задоволенню і в позові слід
відмовити повністю за безпідставністю,
тобто правові підстави для задоволення
позову ОСОБА_1 про тлумачення змісту
правочину відсутні, вимоги позивача не
обґрунтовані та не підтверджуються
належними доказами.

На підставі ст.ст. 202,213, 214 ЦК України,
керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 60,79, 88, 213, 214, 215
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного
суду Чернівецької області через
Кельменецький районний суд. Особи які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя