22-ц/795/834/2014 Головуючий у I інстанції
-Сапон А. В. Доповідач - Горобець Т.
В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого - судді Горобець Т.В.,

Суддів - Онищенко О.І.,
Шитченко Н.В.

При секретарі - Рудик І.І.,
Мартиновій А.В.,

за участі ОСОБА_1, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, її
представника - адвоката ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_1, його представника
адвоката ОСОБА_4, представника третьої
особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2
на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 20 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_2 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа:
Служба у справах дітей Деснянської
районної у м. Чернігові ради, про
вселення та встановлення порядку
користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И
В :

В апеляційній скарзі на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 20 лютого 2014 року, яким у
задоволенні позову відмовлено, ОСОБА_1,
що діє як законний представник в
інтересах малолітньої доньки ОСОБА_2,
просить зазначене рішення скасувати
та ухвалити рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі:

- вселити малолітню ОСОБА_9 та її -ОСОБА_1
- як законного представника
малолітньої, у квартиру АДРЕСА_1;

- встановити між співвласниками
квартири порядок користування нею, за
яким визначити, що малолітня ОСОБА_2-
співвласник ? частини квартири має
право користуватися кімнатою площею 17,0
м2 та балконом, а інший співвласник ?
частини - ОСОБА_1 користується у цій
квартирі кімнатою площею 11,4 м2 та
кладовою. Кухня, коридори і санвузол
залишаються у спільному користуванні
співвласників;

- зобов»язати ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_2
усунути перешкоди в користуванні
квартирою малолітній ОСОБА_2 шляхом
передачі ОСОБА_1, як законному
представнику малолітньої, дублікатів
ключів від вхідних дверей до квартири
АДРЕСА_1.

Доводами апеляційної скарги є
посилання на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права та
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначає, що відмовляючи у
позові, суд першої інстанції ,
незважаючи на те, що малолітня ОСОБА_2 є
співвласником ? частини спірної
квартири, порушив її право вільно
володіти, користуватись та
розпоряджатись своєю власністю,
гарантоване ст. 41 Конституції України
та ст.ст. 316,317,319,321,383 ЦК України .

Апелянт також вважає, що, позбавивши
таким рішенням ОСОБА_2 права
користуватись своєю часткою власності
у квартирі з підстав, що вона є
малолітньою, суд порушив ч.1 ст. 386 ЦК
України, відповідно до якої, держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб"єктів права власності.

Також, на думку апелянта, суд залишив
поза увагою положення ч.1 ст.3,27
Конвенції про права дитини від 20.11.1089
року, що набрала чинності для України
27.09.1991 року, відповідно до якої, у всіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини. Суд, на
думу апелянта, при ухваленні рішення не
врахував положення зазначеної
Конвенції, а також ст.8,11 Закону України
„Про охорону дитинства", якими
визнається право кожної дитини на
рівень життя, достатній для її
фізичного, розумового, духовного,
культурного, морального і соціального
розвитку, залишивши поза увагою, що
дитина з матір"ю проживають у
однокімнатній квартирі родичів,

де душ розраховано для користування на
п"ять сімей.

У судовому засіданні представник
малолітньої - ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали,
пославшись на обставини, викладені у
ній. ОСОБА_1 зазначила, що на виселенні з
квартири відповідачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_7, які проживають там правомірно,
не наполягає, згодна проживати з
дитиною у прохідній кімнаті.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_4 скаргу вважають
необґрунтованою та просять відхилити.
Стверджують, що право власності
малолітньої дитини на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 не оспорюється, їй
особисто жодних перешкод у
користуванні чи проживанні у цій
квартирі відповідачами не
створюється, при тому, що ОСОБА_1, як
другий законний представник дитини,
може повністю забезпечити їй
необхідний побут та догляд без матері.
Дитина має можливість у будь який час
бувати в квартирі, спілкуватись з
бабусею та дідусем, з якими у них
доброзичливі родинні стосунки, також,
дитина має гарні стосунки з батьком
ОСОБА_1, який створює для доньки всі
необхідні умови для її належного
виховання, розвитку, відпочинку,
проживання, зокрема, у квартирі за
місцем фактичного проживання батька
по вул. П"ятницькій, дитина має окрему
кімнату, обладнану всім необхідним,
часто залишається там для
тимчасового, на певний період,
проживання, спілкується там з друзями,
має свої особисті речі. Вселення
дитини та її матері, яка має неприязні
стосунки з відповідачами, не має ні
права власності, ні права користування
у спірній двокімнатній з суміжними
кімнатами квартирі, де на даний час
правомірно проживають бабуся та дідусь
малолітньої і має таке ж право
проживати інший співвласник, не
створить кращих ні побутових, ні
моральних умов для дитини, а крім того,
може погіршити гарні стосунки між
дитиною та відповідачами - її рідними
людьми.

Також, мати малолітньої, зареєстрована
і має право на проживання та житлову
площу у квартирі АДРЕСА_8, яка має ті ж
умови, що і спірна квартира.

Представник органу опіки та
піклування, підтримала апеляційну
скаргу та позицію позивача , проте,
зазначила, що проживання дитини у
спірній квартирі разом з обома
батьками, які розлучені і між якими
склались неприязні стосунки, є не
доцільним.

Малолітня ОСОБА_2, яка була заслухана
судом в присутності педагога -
представника органу опіки та
піклування, пояснила, що з
відповідачами, а саме, батьком ОСОБА_1,
та з бабусею і дідусем ОСОБА_1 і ОСОБА_7,
у неї добрі родинні стосунки. Фактично
вона після розлучення батьків проживає
з матір"ю у однокімнатній квартирі
родичів, проте, безперешкодно буває, як
у квартирі АДРЕСА_4, де фактично
проживає батько з того часу, як ще до
розлучення батьків їх сім"я обмінялась
для проживання квартирами з бабусею і
дідусем ОСОБА_1 і ОСОБА_7, також
безперешкодно буває і у спірній
квартирі, де на неї батько зареєстрував
право власності на ? частину цієї
квартири, та в якій на даний час
залишаються проживати з моменту обміну
бабуся та дідусь, хоча зазначила, що
дідусь останнім часом живе в селі. Крім
того пояснила, що їй відповідачами були
передані ключі від спірної квартири,
вона може сама безперешкодно потрапити
в квартиру, але поки що таким правом не
скористалась, хоче проживати в цій
квартирі разом з мамою, а удвох з
батьком постійно жити не хоче, вважає,
що зможуть проживати разом і з мамою
та батьком у спірній квартирі. Щодо
ставлення батька до неї, пояснила, що
він піклується про неї, вони часто
бувають разом, спілкуються, він забирає
її із школи, разом відпочивають, вона
періодично залишається у нього
проживати, батько створює їй всі
необхідні побутові умови, таму неї є
окрема кімната, її речі, меблі.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_1 у судове
засідання не з"явились, про час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином.

Заслухавши сторін, їх представників,
представника органу опіки та
піклування, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, перевіривши законність рішення
суду першої інстанції у межах,
визначених ст. 303 ЦПК України,
апеляційний суд приходить до висновку,
що скарга задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, який
ОСОБА_1 пред"явила в інтересах
малолітньої доньки ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
, в інтересах якої діє ОСОБА_1, не
наведено фактів та доказів порушення
жодним із відповідачів прав
малолітньої ОСОБА_2 як власника ?
частини спірної квартири, у судовому
засіданні таких фактів також
встановлено не було.

Навпаки, судом встановлено, що
відповідачами не заперечується і не
оспорюється право власності
малолітньої ОСОБА_2 на ? частину
спірної квартири і їй не чиняться
перешкоди у користуванні власністю та
квартирою вцілому.

Відмовляючи у позові про вселення
малолітньої ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_1
, 1/2 частина якої належить їй на праві
власності, суд виходив з того, що з
моменту розлучення подружжя ОСОБА_2 та
зміни місця проживання ОСОБА_1 і на
даний час з їх спільної згоди дитина
ОСОБА_2 проживає з матір"ю. Спору з ким з
батьків має проживати дитина, між
батьками не існує, дитина теж
зазначила, що бажає проживати з матір"ю.
Отже, з огляду на положення ч.3 ст. 29 та
ст. 160 СК України місцем проживання
дитини є місце проживання її матері.
Оскільки права проживання у спірній
квартирі мати малолітньої не має і
ніколи не мала, зареєстрована там не
була, там не проживає, жодних законних
підстав для вселення її разом з дитиною
у спірну квартиру, судом не
встановлено.

Крім того, суд першої інстанції,
виходячи з приписів ч.1 ст. 358 ЦК України,
зазначив, що позов не може бути
задоволений, оскільки право спільної
часткової власності здійснюється за
згодою співвласників, проте
співвласник ОСОБА_1 категорично
заперечує проти вселення сторонньої
для нього особи - колишньої дружини
ОСОБА_1 у спірну квартиру.

Вважаючи, що вимоги щодо встановлення
порядку користування спірною
квартирою між співвласниками є
похідними від вимог про вселення, які
задоволенню не підлягають, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні цих
вимог.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду, вважаючи, що вони
відповідають встановленим обставинам
справи та ґрунтуються на нормах права,
якими регулюються спірні
правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_6
перебували у шлюбі до 2009 року, мають
спільну доньку ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.
Батько дитини ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_2 є
співвласниками у рівних частках
двокімнатної із суміжними кімнатами
квартири АДРЕСА_5, загальною площею 46,1
м2. До розлучення родина ОСОБА_2 у 2008
році за домовленістю з батьками ОСОБА_1
- ОСОБА_11 та ОСОБА_1, обмінялись місцем
проживання з метою покращення умов
проживання сім"ї ОСОБА_1. Батьки (
відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1) стали
проживати у двокімнатній з суміжними
кімнатами квартирі АДРЕСА_1, а сім"я
ОСОБА_1 - у трикімнатній квартирі
батьків АДРЕСА_6. Спір щодо місця
проживання дитини після розлучення між
батьками відсутній, дитина за спільною
згодою батьків після їх розлучення
проживає з матір"ю. Встановлено, що
ОСОБА_1 , яка заявляє позов в інтересах
доньки ОСОБА_2, нарівні з своїми
батьками та братом має зареєстроване
право проживання та користування
двокімнатною квартирою АДРЕСА_8. Проте,
після розлучення у 2009 році стали з
донькою проживати не за місцем
реєстрації матері, а окремо безоплатно
у однокімнатній квартирі площею 9 м2
ізольованій квартирі родичів АДРЕСА_7,
де загальним на п"ять сімей є лише душ.
Тобто, такі умови для проживання дитини
обрала сама ОСОБА_1, як її законний
представник. Про неможливість
проживання з дитиною за місцем своєї
реєстрації жодних доказів суду не
надано.

Судом також встановлено, що
співвласниці ? частини спірної
квартири 13- літній ОСОБА_2 жоден з
відповідачів не чинять будь яких
перешкод користуватись та
розпоряджатись своєю власністю,
відповідачі лише заперечують проти
вселення в двокімнатну квартиру з
прохідними кімнатами сторонньої для
них особи - ОСОБА_1

Крім того, судом встановлено і не
заперечується сторонами, що у
відповідачів, зокрема, батька та
дитини, існують теплі родинні стосунки.
Батько турбується про дитину, надає
необхідну матеріальну допомогу на її
утримання, особисто , як законний
представник оплачує утримання та
комунальні послуги частини квартири,
що є власністю малолітньої доньки,
забезпечує належний побут дитині на
період, коли донька проживає з ним,
піклується та організовує відпочинок
дитини, який часто проводять разом,
отже він може забезпечити , як другий
законний представник, представництво
всіх інтересів 13 річної дитини, у тому
числі, і при бажанні дитини проживати у
спірній їх спільній квартирі.

Проте, окремо від матері, дитина
проживати бажання не виявляє, що було
враховано судом першої інстанції при
вирішенні спору.

Отже, доводи апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції, відмовивши у
позові, порушив норми матеріального
закону, зокрема, ст. 41 Конституції
України, ст.ст. 316,317,319,321,383, 386 ЦК України
, вимоги Конвенції з Про права дитини ,
а також Закону України „Про охорону
дитинства", якими гарантується захист
права власності , а також захист
інтересів дитини, на думку
апеляційного суду не заслуговують на
увагу, оскільки захисту підлягає
порушене право, але таких фактів судом
встановлено не було.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія
суддів апеляційного суду виходить,
крім зазначеного, і з того, що про
виселення відповідачів ОСОБА_7 та
ОСОБА_1 , які правомірно проживають за
спірною адресою, позов не заявлявся.
Отже, проживання дитини з матір"ю в
прохідній кімнаті у двокімнатній
квартирі, де проживають ще двоє літніх
людей , при тому, чужих для ОСОБА_1, на
думку апеляційного суду, спростовує
доводи щодо того, що позов заявлено
законним представником саме в
інтересах дитини, для покращення її
побутових умов, забезпечення
духовного, фізичного, морального,
культурного і соціального розвитку,
створення затишного сімейного
мікроклімату, збереження теплих
родинних стосунків з рідними бабусею
та дідусем, а також з батьком, які на
даний час між ними були збережені.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку, що суд першої інстанції у
обсязі, необхідному для вирішення
спору, встановив обставини справи,
вірно визначив характер спірних
правовідносин, закон, яким регулюються
ці правовідносини, дав належну оцінку
доказів у їх сукупності та ухвалив
законне і обґрунтоване рішення, яке не
суперечить інтересам малолітньої
ОСОБА_2

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду першої
інстанції без змін, якщо дійде
висновку, що рішення ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
інтересах малолітньої ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 20 лютого 2014 року залишити
без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: