Номер провадження 2/289/443/14
Справа № 289/759/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.08.2014
м.Радомишль

Радомишльський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого Свінцицький Л. В.

при секретарі-Білошицькій І.Ю.,

з участю позивача-Чублукова С.М. його
представника-Топольницького В. І.

представника банку-Сарати С.Б.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в Радомишльському районному
суді Житомирської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ
'руский стандарт' про захист прав
споживача, про визнання пункту
кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ПАТ « Банк Руский Стандарт» в
якому просив визнати недійсним пунк
Умов надання та обслуговування
кредитів ТОВ « Банк Руский Стандарт»,
укладених між ПАТ «Банк Руский
Стандарт» та ОСОБА_1.

На думку позивача п. 7.1. Умов , що має
редакцію « Банк має право відступити
повністю або частково свої права
вимоги за договором, договором застави
третій особі, при цьому банк має право
розкривати такій особі, а також його
агентам та іншим уповноваженим особам
необхідну для здійснення такого
відступлення інформацію про
кредит/заборгованість Клієнта за
Товар, що знаходиться в заставі, а також
надавати такім особам відповідні
документи, в тому числі Анкету, заяву та
ці умови» порушує його права, як
споживача фінансових послуг, так як в
цьому пункті фактично прописано
договір факторингу, який суперечить
вимогам ст. 1079 ЦК України, оскільки
фактором може бути банк або інша
фінансова установа. Крім того п. 7.1. Умов
суперечить ст. 1076 ЦК України, та ст. 60
Закону України « Про банки та
банківську діяльність» та Закону
України « Про захист персональних
даних", оскільки фактично передбачає
передачу персональних даних
позичальника третій особі без
отримання на те обов»язкової згоди
позичальника.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримав позовні вимоги з
викладених підстав, просив їх
задовольнити повністю.

Представник ПАТ «Банк Руский
Стандарт»»-позовні вимоги позивача не
визнав.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, всебічно та
повно з'ясувавши обставини справи в
межах доводів сторін та позовних вимог,
дослідивши письмові докази, прийшов до
висновку про відмову в задоволені
позову виходячи з наступного.

Заявою № 76326968 від 30.05.2008 року ОСОБА_1
запропонував ТОВ « Банк Руский
Стандарт» , правонаступником якого є
ПАТ « Банк Руский Стандарт» укласти
кредитний договір на умовах викладених
в заяві та Умовах надання та
обслуговування кредитів банку, які
разом складають Договір. Згідно з
розділом 2 інформаційного блоку заяви
ОСОБА_1 була надана сума кредиту в
розмірі 59812,20 грн., яку банк зарахував на
його рахунок.

28 грудня 2010 року між ПАТ « Банк Руский
Стандарт» та ТОВ « Агенство зі збору
боргів» був укладений договір уступки
права вимоги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).
До нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Статтею 1077 ЦК України за договором
факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника) . Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором. Зобов'язання фактора за
договором факторингу може передбачати
надання клієнтові послуг, пов'язаних із
грошовою вимогою, право якої він
відступає.

Положеннями ст. 1079 ЦК України
регламентовано, що сторонами у
договорі факторингу є фактор і клієнт.
Клієнтом у договорі факторингу може
бути фізична або юридична особа, яка є
суб'єктом підприємницької діяльності.
Фактором може бути банк або інша
фінансова установа, яка відповідно до
закону має право здійснювати
факторингові операції.

Крім того, позивач вважає, що
відповідачами при укладанні Договору
було порушено вимоги чинного
законодавства України - ст. 60,62 Закону
України «Про банки та банківську
діяльність», оскільки ПАТ «Банк Руский
Стандарт» після укладання договору мав
зберігати відомості про банківські
рахунки, не розголошувати її, проте
такі дані, що містять банківську
таємницю, були розголошені.

Суд при цьому враховує, що відповідно
до ч. 1 ст. 107 6 ЦК України банк гарантує
таємницю банківського рахунка,
операцій за рахунком і відомостей про
клієнта. Відомості про операції та
рахунки можуть бути надані тільки
самим клієнтам або їхнім
представникам. Іншим особам, у тому
числі органам державної влади, їхнім
посадовим і службовим особам, такі
відомості можуть бути надані виключно
у випадках та в порядку, встановлених
законом про банки і банківську
діяльність.

Згідно положень ч. 1 ст. 60 Закону України
«Про банки та банківську діяльність»
інформація щодо діяльності та
фінансового стану клієнта, яка стала
відомою банку у процесі обслуговування
клієнта та взаємовідносин з ним чи
третім особам при наданні послуг банку,
є банківською таємницею.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 61
вказаного Закону банк має право
надавати інформацію, яка містить
банківську таємницю, приватним особам
та організаціям для забезпечення
виконання ними своїх функцій або
надання послуг банку відповідно до
укладених між такими особами
(організаціями) та банком договорів, у
тому числі про відступлення права
вимоги до клієнта, за умови, що
передбачені договорами функції та/або
послуги стосуються діяльності банку,
яку він здійснює відповідно до статті 47
цього Закону.

Причиною спору між сторонами, на думку
позивача, також стало порушення з боку
відповідачів права ОСОБА_1 на
нерозголошення персональних даних.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
захист персональних даних»
персональними даними є відомості чи
сукупність відомостей про фізичну
особу, яка ідентифікована або може бути
конкретно ідентифікована.

За змістом ст. 11 Закону України «Про
захист персональних даних», підставами
виникнення права на використання
персональних даних є: 1) згода суб'єкта
персональних даних на обробку його
персональних даних; 2) дозвіл на обробку
персональних даних, наданий володільцю
бази персональних даних відповідно до
закону виключно для здійснення його
повноважень.

Обробка персональних даних, відповідно
до ч. 5, б ст. 6 Закону України «Про захист
персональних даних», здійснюється за
згодою суб'єкта персональних даних, або
у випадках, передбачених законами
України, у порядку, встановленому
законодавством. Обробка даних про
фізичну особу без її згоди не
допускається, крім випадків,
визначених Законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

У даному випадку під Законами
розуміються всі інші Закони, які
надають право на обробку персональних
даних із зазначенням чіткого переліку
таких даних.

Надання клієнтом - позичальником
(боржником) банку інформації та
документів, що містять персональні
дані, визначено Законом України «Про
банки і банківську діяльність».
Законом України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні», Законом
України «Про запобігання та протидію
легалізації (відмиванню) доходів,
одержаних злочинним шляхом, або
фінансуванню тероризму», при цьому
банк має мету надати клієнту
банківську/фінансову послугу,
відповідно клієнт здійснює всі
Необхідні дії для отримання такої
послуги, отже банк не має на меті своєї
діяльності збір та обробку
персональних даних клієнта у розумінні
положень Закону України «Про захист
персональних даних».

В обґрунтування правових підстав
позову ОСОБА_1 в своїй позовній
заяві посилається на Закон України «
Про захист персональних даних», як на
норми прямої дії, однак така позиція є
помилковою, оскільки за своїм способом
застосування вказані норми є
відсилочними до спеціальних норм.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК
України, кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок,
зокрема передання ним своїх прав іншій
особі за правочином (відступлення
права вимоги);

Статтею 513 ЦК України, визначено, що
правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредиторові.

Із ст. 514 ЦК України, вбачається, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України,
саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК У країни договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

За таких обставин, судом не встановлено
підстав для пункту визнання правочину
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною
заявою до ПАТ « Банк Руский Стандарт» в
якому просив визнати недійсним пунк
Умов надання та обслуговування
кредитів ТОВ « Банк Руский Стандарт»,
укладених між ПАТ «Банк Руский
Стандарт» та ОСОБА_1.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 60,
61 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ст.ст. 203, 215, 516,
1076- 1079 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «
Банк Руский Стандарт» про визнання
підпункту 7.1 кредитного договору
недійсним - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Житомирської
області через Радомишльський районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя Радомишльського
Л. В. Свінцицький районного
суду