АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/7607/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача
Нужненка Ю.І.,

представника третьої особи
Кікалова В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 і її представника ОСОБА_3 та
апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 15 квітня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Банк «Таврика», третя
особа: Фонд гарантування вкладів
фізичних осіб про визнання незаконними
дій та визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ПАТ «Банк «Таврика»,
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика»
Соловйової Н.А., третя особа: Фонд
гарантування вкладів фізичних осіб, в
якому просила:

- визнати дій ПАТ «Банк «Таврика» в
частині відмови їй у поверненні суми
вкладу по договору банківського вкладу
«Ощадний плюс» з видачею купонного
ощадного (депозитного) сертифікату на
пред'явника НОМЕР_3, який закінчив
термін дії до введення тимчасової
адміністрації, а саме до 21 грудня 2012
року, незаконними;

- визнати недійсним та таким, що
укладений під впливом обману, договір
банківського вкладу «Ощадний плюс» з
видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника НОМЕР_3;

- визнати строковим договором
банківського рахунку (простого
депозитного банківського вкладу), як
укладеного між позивачем та
відповідачем, відповідно до
зарахованих позивачем коштів у сумі 25000
грн. до банку;

- визнати рішення уповноваженої особи
на ліквідацію банку щодо не включення
її до списку вкладників банку, які
мають право на відшкодування коштів за
вкладами Фондом гарантування вкладів
фізичних осіб, не чинним;

- поновити строк на внесення
відповідних змін стосовно включення її
до списку вкладників банку, вважаючи
його не пропущеним;

- зобов'язати уповноважену особу Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика» внести
відповідні зміни стосовно включення її
до списку вкладників банку;

- зобов'язати уповноважену особу Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика»
передати до Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб список з включенням її до
списку вкладників банку, які мають
право на відшкодування коштів за
вкладами Фондом гарантування вкладів
фізичних осіб;

- визнати недійсною її письмову заяву
стосовно включення до реєстру
кредиторів банку та зобов'язати
уповноважену особу Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб на ліквідацію
ПАТ «Банк «Таврика» внести зміни до
реєстру вимог кредиторів банку та
виключити позивача із черги
задоволення вимог кредиторів банку, як
такі що підпадають під право на
відшкодування коштів за вкладами
Фондом гарантування вкладів фізичних
осіб до 200000 грн.

Під час розгляду справи ухвалою
Шевченківського районного суду м.
Києва від 06.03.2014, провадження у справі в
частині позовних вимог до
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика»
Соловйової H.A. закрито, у зв'язку з тим,
що дані вимоги не підлягають розгляду в
судах в порядку цивільного
судочинства.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач вказувала, що 21.06.2012 між нею та
ПАТ «Банк «Таврика» було укладено
договір банківського вкладу «Ощадний
плюс» з видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника НОМЕР_3, відповідно до п. 1.1.
якого, банк здійснює розміщення
сертифікату строком зберігання до
19.12.2012. Предметом даного Договору є
здійснення вкладником переказу
грошової суми у готівковій або
безготівковій формі, а банк, відповідно
до п. 2.1. Договору, за використання
коштів, розміщених на рахунку для
обліку розміщених ощадних (депозитних)
сертифікатів вкладника, щомісячно
нараховує проценти на суму вкладу з
розрахунку 22,5 % річних. 19.12.2012 позивач
подала письмову заяву (вимогу) про
закінчення дії Договору, та
повернення/зарахуванням грошових
коштів на розрахунковий рахунок з
подальшою видачею в готівковій формі
або переказу в безготівковій формі за
розпорядженням на інший рахунок. Однак,
на багаторазові усні та письмові
звернення позивача, відповідач
безпідставно відмовився від виконання
умов Договору щодо виконання
зобов'язання по закінченні дії
Договору та поверненню вкладу
позивачу.

Крім того, позивач вважає, що при
укладенні Договору, відповідач ввів її
в оману, оскільки позивач не отримала
належної інформації щодо банківського
вкладу, ПАТ «Банк «Таврика»
скористався необізнаністю позивача, в
його діях вбачається наявний умисел,
направлений на введення позивача в
оману, а тому, вважає, що в даному
випадку повинні бути застосовані
наслідки ст. 230 ЦК України, у зв'язку з
чим просить визнати Договір, укладений
між нею та ПАТ «Банк «Таврика»,
недійсним. Також, позивач, як наслідок
визнання недійсним договору, просить
визнати строковим договором
банківського рахунку/простого
депозитного банківського вкладу, як
укладеного між позивачем та банком,
відповідно до зарахованих позивачем
коштів у сумі 25000 грн. до ПАТ «Банк
«Таврика».

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 15.04.2014 позов
задоволено частково - визнано дії ПАТ
«Банк «Таврика» в частині відмови
ОСОБА_2 у поверненні суми вкладу по
договору банківського вкладу «Ощадний
плюс» з видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника НОМЕР_3, який закінчив
термін дії до введення тимчасової
адміністрації, а саме до 21 грудня 2012
року, незаконними.

В задоволенні іншої частини заявлених
вимог відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Банк «Таврика» на
користь державного бюджету судовий
збір в розмірі 114 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі позивачка та її
представник, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просять рішення
скасувати в частині не задоволених
вимог позивача та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі. Вважають, що суд
першої інстанції в рішенні на дав
належну оцінку доводам позивача, які
слугували підставою для позовних вимог
та не навів жодних правових підстав для
не прийняття доказів, внаслідок чого
ухвалив рішення, яке не відповідає
вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України.

В апеляційній скарзі відповідач також
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про відмову в задоволенні позову в
повному обсязі. Зазначає, що суд
визнаючи дії банку незаконними не
звернув увагу на те, що банк не вправі
був повертати кошти, оскільки Комісією
з питань нагляду та регулювання
діяльності банків Національного банку
України було прийнято рішення від
23.11.2012 № 906 про зупинення до 24.12.2012
здійснення окремих видів операцій ПАТ
«Банк «Таврика», зокрема здійснення
операцій з цінними паперами, в тому
числі обмін, а відтак останній діяв
правомірно. Також суд першої інстанції
стягуючи з банку в дохід держави
судовий збір залишив поза увагою вимог
ч. 1 п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий
збір» та ч. 2 ст. 88 ЦПК України, у
відповідності з якими судовий збір
повинен компенсуватись за рахунок
держави, оскільки обидві сторони
звільненні від сплати судового збору.

Позивач та її представник в судовому
засіданні підтримали власну
апеляційну скаргу з викладених в ній
підстав та просили її задовольнити,
натомість заперечували проти
задоволення апеляційної скарги
відповідача і просили її відхилити за
безпідставністю.

Представник відповідача та
представник третьої особи підтримали
апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Таврика»
та просили її задовольнити з підстав
викладених в ній, а також відмовити в
задоволенні апеляційної скарги
позивача у зв'язку з її
необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційних скарг,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню, а апеляційну скаргу ПАТ
«Банк «Таврика» слід задовольнити, з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду не в повній
мірі відповідає вказаним вимогам
процесуального закону.

Так, визнаючи незаконними дії банку суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки позивачка звернулась до банку
з заявою про повернення банківського
вкладу до введення в дію тимчасової
адміністрації, то у відповідача були
відсутні законні підстави для відмови
у поверненні банківського вкладу.
Разом з цим, відмовляючи в задоволенні
вимог про визнання недійсним та таким,
що укладений під впливом обману,
договору банківського вкладу та
визнання строковим договором
банківського рахунку (простого
депозитного банківського вкладу), як
укладеного між сторонами, відповідно
до зарахованих позивачем коштів до
банку, суд першої інстанції виходив з
безпідставності, необґрунтованості та
недоведеності заявлених вимог.

З висновком суду про наявність підстав
для визнання незаконними дії
відповідача колегія суддів погодитись
не може, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що 21.06.2012 між ОСОБА_2 та ПАТ
«Банк «Таврика» було укладено договір
банківського вкладу «Ощадний плюс» з
видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника НОМЕР_3, відповідно до п. 1.1.
якого, банк здійснює розміщення
сертифікату строком зберігання до
19.12.2012 (а.с. 37).

Відповідно до п. 1.2. Договору, вкладник
21.06.2012 року вносить (переказує) грошові
кошти у готівковій або безготівковій
формі відповідно до чинного
законодавства України, а банк залучає
на відкритий вкладнику рахунок для
обліку розміщених ощадних (депозитних)
сертифікатів НОМЕР_2, особовий рахунок
НОМЕР_1 суму вкладу, у розмірі 25000 грн.

Відповідно до п. 1.3. Договору, банк на
суму внесених (переказаних) в
готівковій або безготівковій формі
грошових коштів видає відповідно до
акту прийому-передачі Вкладнику
купонний ощадний сертифікат на
пред'явника.

Відповідно до акта прийому-передачі
від 21.06.2012, ОСОБА_2 прийняла, а АТ «Банк
«Таврика» передав ощадний сертифікат
АТ «Банк «Таврика» (а.с. 38).

19.12.2012 ОСОБА_2 звернулась до відповідача
з вимогою виплатити банківський
строковий вклад відповідно до
укладеного між позивачем та
відповідачем Договору, оскільки згідно
умов Договору, строк погашення вкладу
закінчився 19.12.2012 року (а.с. 40), проте
банк вклад не повернув.

З заяви позивача від 24.04.2013, вбачається,
що позивачка зверталася до
Уповноваженої особи ФГВФО на
ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика»
Соловйової H.A. з вимогою визнати її
кредитором (а.с. 58).

Відповідно до листів Уповноваженої
особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк
«Таврика» Соловйової H.A., направлених
на адресу позивача, датованих 11.07.2013
(а.с. 42,43), позивачу було надано
відповідь, відповідно до якої вимога
позивача включена до реєстру
акцептованих вимог кредиторів та
підлягає задоволенню в сумі 6327,53 грн. та
в сумі 27770,88 грн. відповідно до 4
черговості, що відповідає ч. 1 ст. 52
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до Рішення № 33 від 20.12.2013,
прийнятого Виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб, з
21.12.2012 розпочато здійснення
ліквідаційної процедури ПАТ «Банк
«Таврика».

Відповідно до Постанови Правління НБУ
№ 548 від 20.12.2012 відповідача було
віднесено до категорії
неплатоспроможних, а Постановою
Правління НБУ № 97 від 20.03.2013 у
відповідача було відкликано
банківську ліцензію.

Встановивши вищевказані фактичні
обставини справи, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що оскільки у
відповідача було відкликано
банківську ліцензію 20.03.2013, а позивачка
звернулася до банку 19.12.2012, то позовні
вимоги в частині визнання дій банку
щодо неповернення їй вкладу
незаконними, підлягають задоволенню,
так як позивач звернулася до введення в
дію тимчасової адміністрації.

Дійшовши вказаного висновку судом
першої інстанції залишено без
відповідного правового аналізу ту
обставину, що 23.11.2012 Комісією з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків НБУ за результатами
позапланової перевірки банківської
установи, яка проводилася в період з
22.11.2012, було прийнято рішення № 906 про
зупинення до 24.12.2012 здійснення окремих
видів операцій ПАТ «Банк «Таврика»,
зокрема здійснення операцій з цінними
паперами (крім операцій з цінними
паперами, що рефінансуються
Національним банком України), в тому
числі, обмін (а.с. 140-142).

Статтею 1065 ЦК України визначено, що
ощадний (депозитний) сертифікат
підтверджує суму вкладу, внесеного у
банк, і права вкладника (володільця
сертифіката) на одержання зі спливом
встановленого строку суми вкладу та
процентів, встановлених сертифікатом,
у банку, який його видав.

Статтею 13 Закону України «Про цінні
папери та фондовий ринок» визначено що
ощадний (депозитний) сертифікат -
цінний папір, який підтверджує суму
вкладу, внесеного у банк, і права
вкладника (власника сертифіката) на
одержання зі спливом встановленого
строку суми вкладу та процентів,
встановлених сертифікатом, у банку,
який його видав.

Таким чином до 24.12.2012 ПАТ «Банк
«Таврика» не вправі було, з огляду на
наявність постанови Комісії з питань
нагляду та регулювання діяльності
банків НБУ, повертати позивачу кошти,
за ощадними депозитними вкладами при
пред'явленні їх до банку, тобто
відповідач діяв на відповідній
правовій підставі, що робить
неможливим висновок про
неправомірність дій банку щодо
неповернення позивачу вкладу.

Також заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги відповідача про те,
що суд невірно вирішив питання
розподілу судових витрат.

Так, п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
судовий збір» встановлено, що від
сплати судового збору звільняється
уповноважена особа Фонду гарантування
вкладів фізичних осіб - у справах,
пов'язаних із здійсненням тимчасової
адміністрації та ліквідації банку.

Позивач також звільнений від сплати
судового збору у відповідності з
вимогами ст. 22 Закону України «Про
захист прав споживачів» та п. 7 ч. 1 ст. 5
Закону України «Про судовий збір».

Отже, в силу вимог закону сторони
звільнені від сплати судового збору, а
тому у відповідності з вимогами ч. 2 ст.
88 ЦПК України судові витрати
компенсуються за рахунок держави.

Що стосується відмови в задоволенні
вимог про визнання недійсним та таким,
що укладений під впливом обману,
договору банківського вкладу та
визнання строковим договором
банківського рахунку (простого
депозитного банківського вкладу), як
укладеного між сторонами, відповідно
до зарахованих позивачем коштів до
банку, то суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що таки
вимоги є безпідставними,
необґрунтованими та недоведеними
належними і допустимими доказами.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК
України якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Частиною 1 ст. 229 ЦК України визначено,
що істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як роз'яснив Пленум ВСУ в п. 20 Постанови
№ 9 від 06.11.2009 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

З урахуванням вказаних положень
закону, суд першої інстанції
обґрунтовано вказав, що посилання
позивачів на те, що договір укладений
внаслідок обману шляхом розміщення
реклами, в якій зазначено, що виключно у
«Банку Таврика» депозитні вклади
захищені не тільки Законом України
«Про фонд гарантування вкладів
населення», а й вишуканими ювелірними
виробами Київського Ювелірного
Заводу» й на те, що на доданих до
матеріалів справи рекламних буклетах
не зазначено, що вклади з видачею
ощадного/депозитного/ сертифікату на
пред'явника підпадають під гарантії
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб, не можуть розцінюватись як обман,
оскільки відсутні належні та допустимі
докази як самого факту обману, так і
умислу в діях відповідача.

Також суд правомірно відмовив в
задоволенні вимог про визнання
строковим договором банківського
рахунку (простого депозитного
банківського вкладу), як укладеного між
сторонами, відповідно до зарахованих
позивачем коштів до банку, оскільки
укладений між сторонами договір
містить всі суттєві умови, передбачені
законом та погоджені сторонами, а тому
правові підстави для визнання
укладеного між сторонами договору,
договором простого депозитного вкладу,
відсутні.

З огляду на вищевикладене, доводи
апеляційної скарги позивача та його
представника про те, що суд першої
інстанції в рішенні на дав належну
оцінку доводам позивача, які слугували
підставою для позовних вимог та не
навів жодних правових підстав для не
прийняття доказів, внаслідок чого
ухвалив рішення, яке не відповідає
вимогам ст.ст. 212-214 ЦПК України, є
безпідставними і необґрунтованими,
оскільки під час апеляційного розгляду
справи не виявлено порушень судом
першої інстанції норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення суду в частині
відмови в задоволенні вимог про
визнання недійсним та таким, що
укладений під впливом обману, договору
банківського вкладу та визнання
строковим договором банківського
рахунку (простого депозитного
банківського вкладу), як укладеного між
сторонами, відповідно до зарахованих
позивачем коштів до банку.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд відповідно
до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити рішення по суті
позовних вимог.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що у зв'язку з неповним
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та невідповідністю
висновків суду обставинам справи,
рішення суду підлягає скасуванню лише
в частині визнання незаконними дій ПАТ
«Банк «Таврика» та розподілу судових
витрат, з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні даної позовної вимоги. В
іншій частині рішення суду є законним
та обґрунтованим і підстави для його
скасування відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 15 квітня 2014 року в
частині визнання незаконними дій
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Таврика» та розподілу судових
витрат - скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
«Банк «Таврика» про визнання дій
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Таврика» в частині відмови
ОСОБА_2 у поверненні суми вкладу по
договору банківського вкладу «Ощадний
плюс» з видачею купонного ощадного
(депозитного) сертифікату на
пред'явника НОМЕР_3, який закінчив
термін дії до введення тимчасової
адміністрації, а саме до 21 грудня 2012
року, незаконними - відмовити.

Судові витрати компенсувати за рахунок
коштів державного бюджету.

В іншій частині рішення суду - залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді