УХВАЛА

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Полтавської області від 13 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 5 травня 2013 року близько 00 год 15
хв. у с. Погарщина Лохвицького району
Полтавської області ОСОБА_4, керуючи
автомобілем ВАЗ 2108, реєстраційний
номер НОМЕР_1, рухаючись з перевищенням
швидкості по зустрічній смузі без
ввімкненого світла в темну пору доби,
здійснив наїзд на нього та ОСОБА_5 і з
місця дорожньо-транспортної пригоди
(далі - ДТП) відповідач зник, не надавши
допомоги. Зазначав, що внаслідок ДТП
він отримав чисельні ушкодження
здоров'я у вигляді політравми та
перебував на стаціонарному лікуванні в
Лохвицькій центральній районній
лікарні з 5 по 8 травня 2013 року, після
чого його було доставлено для
подальшого стаціонарного лікування та
хірургічного втручання до
ортопедично-травматологічного
відділення Полтавської обласної
клінічної лікарні ім. Скліфосовського,
де він перебував до 27 травня 2013
року, йому були проведені дві
хірургічні операції. Вказані
лікувальні заходи потребували значних
матеріальних затрат. 8 травня 2013 року
відповідач передав його батьку, ОСОБА_6,
1 тис. доларів США, що еквівалентно 8 137
грн 47 коп. На даний час залишається
невідшкодованою завдана йому шкода у
розмірі 2 972 грн 12 коп., яку позивач
просив стягнути з відповідача на його
користь.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 18 листопада 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 275 грн 17 коп.
на відшкодування завданої шкоди.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 13 січня 2014 року
рішення районного суду скасовано та
ухвалено нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач, як власник джерела
підвищеної небезпеки, яким заподіяна
шкода позивачу, несе відповідальність
по відшкодуванню такої шкоди, а
підстави для звільнення його від
відповідальності, передбачені ч. 5 ст.
1187 ЦК України, відсутні.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи в позові, апеляційний суд
виходив із того, що вина ОСОБА_4 у ДТП на
час розгляду справи не доведена,
оскільки обставини взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки
встановлюються Лохвицьким РВ ГУМВС
України в Полтавській області, тому
підстав для стягнення з відповідача
майнової шкоди немає.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що 5 травня 2013 року
близько 00 год. 15 хв. у с.
Погорщина Лохвицького району
Полтавської області за участю сторін у
справі сталася ДТП, унаслідок якої
ОСОБА_3 отримав ушкодження здоров'я у
вигляді політравми та тривалий час
лікувався.

Власником автомобіля ВАЗ-2108,
реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_4,
який факт ДТП не заперечував.

Згідно розписки від 8 травня 2013 року
батько позивача - ОСОБА_6 отримав від
ОСОБА_4 1 тис. доларів США у рахунок
лікування ОСОБА_3 внаслідок ДТП.

Відповідно до положень ст. 1166 ЦК
України єдиною підставою для
цивільно-правової відповідальності за
завдання шкоди є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, котра її
завдала, причинний зв'язок між ними, а
також вину заподіювача шкоди.

Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: 1) шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою, 2) за
наявності вини лише особи, які завдано
шкоди, вона їй не відшкодовується; 3)
за наявності вини всіх осіб, діяльністю
яких було завдано шкоди, розмір
відшкодування визначається у
відповідній частці залежно від
обставин, що мають істотне значення.

У постанові слідчого СВ Лохвицького
РВУ МВС України в Полтавській області
від 28 листопада 2013 року про відмову у
задоволенні клопотання, постановленої
в кримінальному провадженні,
зазначено, що на даний час досудовим
слідством встановлено лише те, що 5
травня 2013 року близько 01
год. 00 хв. у с. Погарщина Лохвицького
району Полтавської області,
ОСОБА_4, керуючи автомобілем ВАЗ-2108,
реєстраційний номер НОМЕР_1 передньою
частиною допустив наїзд на мопед Альфа
без реєстраційного номеру, під
керуванням ОСОБА_3, в результаті чого
останній разом з пасажиром отримали
середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Також у вказаній постанові зазначено,
що на даний час проводиться ряд
експертиз з приводу встановлення
об'єктивних даних щодо механізму
вчинення даної ДТП, зокрема,
досліджується питання участі мопеду в
ДТП як джерела підвищеної небезпеки.

У абз. 4 п. 4 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, що
відсутність складу злочину, наприклад,
у разі відмови у порушенні
кримінальної справи, закриття
кримінальної справи за правилами КПК
України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами КПК України 2012 року не
означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
судом у цивільній справі у порядку,
передбаченому ЦПК України.

Отже, цивільно-правова
відповідальність за пред'явленим
позовом доводиться за правилами
цивільного судочинства і відсутність
вини у кримінальному провадженні не
означає відсутність вини у цивільному
праві.

Крім того, у листі слідчого слідчого
відділу Лохвицького РВ ГУМВС України в
Полтавській області від 16 жовтня 2013
року не зазначено, що мопед ОСОБА_3
використовувався як транспортний
засіб. Позивач зазначав, що він був
зламаний, а, отже, не міг бути джерелом
підвищеної небезпеки та учасником
дорожнього руху.

Апеляційний суд на вказане уваги не
звернув, не з'ясував, чи може бути мопед,
належний відповідачу, джерелом
підвищеної небезпеки внаслідок його
пошкодження та чи був він учасником ДТП
та прийшов до передчасного висновку
про те, що ОСОБА_3 було завдано шкоду
внаслідок взаємодії кількох джерел
підвищеної небезпеки.

Встановлення зазначених юридично
важливих обставин є важливим для
правильного вирішення спору, так як від
цього залежить вірне застосування
норми права, зокрема про те, чи
відповідає відповідач без вини чи з
інших підстав (тобто ст. 1166 і ч. 5 ст. 1187
ЦК України чи ст. 1188 ЦК України).

Таким чином, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України на зазначені вище положення
закону і обставини справи уваги не
звернув, не врахував, що за відсутності
преюдиційного доказу вини відповідача,
посилання позивача на вину відповідача
та заперечення відповідача щодо цього
підлягають перевірці судом на
загальних підставах, та дійшов
передчасного висновку про
недоведеність вини відповідача у ДТП.

При цьому суди не врахували, що
непритягнення з будь-яких причин до
адміністративної відповідальності за
порушення Правил дорожнього руху
України (зокрема і у зв'язку із
закінченням строків притягнення до
відповідальності) не свідчить про
відсутність підстав для
цивільно-правової відповідальності за
завдану шкоду.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 13 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

М.Є. Червинська

В.А. Черненко