АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6934/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Маймур Г. Я. Доповідач - Ремез В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Ремеза В.А.

суддів - Міхеєвої В.Ю., Свистунової О.В.

при секретарі - Єремейчук О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську,

цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2,

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 24 червня 2014р. за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог Товариства з
обмеженою відповідальністю
агропромисловий комплекс «Самара» про
визнання договору недійсним у частині,
визнання права власності на ? частку у
праві спільної часткової власності та
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_7, за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог ОСОБА_6 про визнання
договору про розподіл майна частково
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 24.06.2014р. ОСОБА_2 у
позові до ОСОБА_3 про визнання договору
недійсним у частині, визнання права
власності на ? частку у праві спільної
часткової власності, про визнання
договору купівлі-продажу будівлі
магазину, розташованого за адресою: м.
Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, укладеного
29.10.2004р. між ТОВ АПК «Самара» та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу, недійсним, та у
частині зазначення одним покупцем
ОСОБА_3 та визнання ОСОБА_2 співпокупцем
за договором купівлі-продажу вказаної
будівлі магазину, розташованого за
адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1,
укладеного 29.10.2004р. між ТОВ АПК «Самара»
та ОСОБА_3 і визнання за ОСОБА_2 права
власності на ? частку у праві спільної
часткової власності нежитлової
будівлі, магазину, за адресою: м.
Дніпропетровськ, АДРЕСА_1, а також за
позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_7 про визнання
договору про виділення із спільної
сумісної власності прав приватної
власності на майно, укладеного 03.03.2005р.
між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідченого
державним нотаріусом першої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори та визнання
недійсним договору про розподіл майна
на ? частку магазину, розташованого за
адресою: м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати, і ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
її позовні вимоги у повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення суду
незаконне, і висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.03.
ОСОБА_3 була зареєстрована як фізична
особа-підприємець і займалася
підприємницькою діяльністю. 01.04.2001р.
між ТОВ АПК «Самара» та ПП «Алтухова
Олена Володимирівна» було укладено
договір оренди приміщення магазину,
розташованого по АДРЕСА_1 у м.
Дніпропетровську.

29.10.2004р. між ТОВ АПК «Самара» та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
будівлі магазину, що знаходиться за
адресою м. Дніпропетровськ, АДРЕСА_1
який відповідно до витягу № 7211119 від
11.05.2005р. КП «Дніпропетровське міжміське
бюро технічної інвентаризації» про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, зареєстрований за відповідачем
по справі.

Відповідно до п.4 договору, 5 000грн. було
перераховано відповідачем на поточній
рахунок ТОВ АПК «Самара» при
підписанні договору, а залишок в сумі 25
000грн. ОСОБА_3 зобов'язалася
перерахувати до 31.03.2005р. Сума вартості
будівлі магазину була сплачена у
повному обсязі. Сторони по договору
засвідчили, що у тексті договору
зафіксовано усі істотні умови, що
стосуються купівлі-продажу будівлі
магазину і на звороті самого договору
керівником ТОВ АПК «Самара» зазначено,
що 31.03.2005р. відбулася повна сплата
вартості майна за договором.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити
Цивільному Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції встановив, що ОСОБА_2
звернувшись до суду з позовом про
визнання її співпокупцем за договором
купівлі-продажу будівлі магазину від
29.10.2004р., та про визнання за нею права
власності на ? частки у праві спільної
часткової власності на вказане
приміщення магазину, не надала жодного
доказу про сплату ТОВ АПК «Самара» або
ОСОБА_3 будь-якої суми при здійсненні
правочину купівлі-продажу, так само як
і не надала доказів, щодо спільної
діяльності з ОСОБА_3

Встановивши вказані обставини, суд
правильно прийшов до висновку про
відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних
вимог про визнання договору недійсним
у частині, визнання права власності на ?
частку у праві спільної часткової
власності та про визнання договору про
виділення із спільної сумісної
власності прав особистої власності на
майно, укладеного 03.03.2005р. між ОСОБА_7 та
ОСОБА_3, і колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим.

В той же час, зазначаючи в рішенні про
відмову позивачу у позові також у
зв'язку з пропуском строку звернення до
суду, суд першої інстанції не звернув
уваги на роз'яснення, які надані у п. 11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове
рішення у цивільній справі», про те, що,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього. Тому з
мотивувальної частини рішення
необхідно виключити посилання на
пропуск строку звернення до суду як на
самостійну підставу відмови ОСОБА_2 у
позові.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про
те, що рішення суду незаконне, і
висновки суду не відповідають
обставинам справи, необґрунтовані, і
зводяться лише до переоцінки доказів
по справі, та непогодженням з їх
оцінкою, тоді як колегія суддів вважає,
що розглядаючи справу, суд першої
інстанції оцінивши доказі по справі у
відповідності до вимог ст. 212 ЦПК
України обґрунтовано прийшов до
висновку про відмову позивачу в
задоволенні позовних вимог, оскільки
ОСОБА_2 не надала доказів на
підтвердження заявлених вимог, і
рішення суду відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України.

Таким чином рішення суду слід залишити
без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_2
підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308,315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 24 червня 2014р.
залишити без змін, виключивши з
мотивувальної частини рішення суду
висновки про пропуск ОСОБА_2 строку для
звернення до суду за захистом
порушеного права..

Ухвала апеляційного суду може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів, з моменту
проголошення.

Судді: