Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Васильківського міськрайонного суду
Київської області від 17 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 2 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
мотивуючи вимоги тим, що 8 січня 2008 року
між банком та відповідачем було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кошти у
розмірі 4 599 грн зі сплатою 0,12 %
річних з кінцевим терміном повернення 8
листопада 2008 року. Кредитний договір
становить собою заяву позичальника,
Умови надання кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) й Тарифи
банку.

Посилаючись на те, що внаслідок
порушення відповідачем строку та
порядку погашення кредиту станом на 5
червня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 27 966, 02 грн, яка
складається із заборгованості за тілом
кредиту у розмірі 4 599 грн, за
процентами - 2, 55 грн, за комісією за
користування кредитом - 4 173, 12 грн, пені -
21 595, 83 грн та штрафу - 500 грн (фіксована
частина) й 500 грн (процентна складова),
банк просив стягнути указану суму із
боржника.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 2 грудня 2013 року, у задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції, ухвалу
апеляційного суду та передати справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

У справі встановлено, що 8 січня 2008 року
між банком та відповідачем було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кошти у
розмірі 4 599 грн зі сплатою 0,12 % річних з
кінцевим терміном повернення 8
листопада 2008 року.

У заяві позичальника на отримання
кредиту зазначено, що ця заява разом із
запропонованими банком Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») й
Тарифами складає кредитно-заставний
договір (а. с. 5).

На підтвердження зміни загальної
тривалості позовної давності за
укладеним із відповідачем договором
ПАТ КБ «ПриватБанк» надав текст Умов та
Правил надання банківських послуг, за
п. п. 1.7.31 яких строк позовної давності з
встановлено у 50 років.

Суд першої інстанції, із висновками
якого погодився апеляційний суд,
дійшов висновку про те, що надані
банком Умови та Правила надання
банківських послуг не свідчать про
укладення між сторонами договору про
збільшення позовної давності, оскільки
їх текст не містить підпису ОСОБА_3 на
підтвердження його ознайомлення та
погодження із ними як умовами
кредитування.

Повністю із такими висновками
погодитися не можна.

Враховуючи те, що у заяві на отримання
кредиту позичальник засвідчив своїм
підписом факт ознайомлення із Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») як
частиною кредитного договору,
положення цих умов складають зміст
кредитних правовідносин між сторонами
відповідно до ст. 1054 ЦК України.

У заві позичальника зазначено, що
ОСОБА_3 зобов'язується повернути суму
кредиту, відсотки, винагороду
відповідно до заяви та Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»). При
порушенні позичальником зобов'язань із
погашення кредиту позичальник сплачує
пеню, розмір якої визначений п. 5.1. Умов,
за кожен день прострочення виконання.
Підстави зміни розміру процентної
ставки визначено п. 3.3. Умов.

Разом з тим, на підтвердження своїх
вимог банк посилається на Умови та
Правила надання банківських послуг,
посилання на яке у заяві від 8 січня
2008 року відсутнє. Наданий банком
текст цього документу не
прошнурований, викладений не
послідовно та не містить п. п. 3.3., 5.1., про
які зазначено у заяві на отримання
кредиту. Крім того, указані Умови та
Правила надання банківських послуг
опубліковано банком після укладення
кредитного договору між сторонами у
справі, що вбачається із тексту Умов та
Правил про їх затвердження ПАТ КБ
«ПриватБанк» відповідно ліцензії НБУ
№ 22 від 29 липня 2009 року.

Таким чином, судами не встановлено, які
Умови надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») складають
кредитно-заставний договір між ПАТ КБ
«ПриватБанк» і ОСОБА_3 та чи домовилися
сторони кредитного договору
відповідно до змісту цих Умов про
збільшення позовної давності за
вимогами із повернення кредиту та
платежів за ним.

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право у примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу (постанова Верховного Суду
України від 6 листопада 2013 року №
6-116цс13).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові, якщо про це
заявлено стороною у спорі (ч. 4 ст. 267 ЦК
України).

Застосувавши наслідки пропуску строку
позовної давності, суд першої
інстанції посилався на положення п. 7 ч.
11 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, зазначаючи про те, що у
зв'язку із цим позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

У своїх висновках Верховний Суд
України (постанова від 20 листопада
2013 року № 6-126цс13) зазначає, що п. 7 ч. 11
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку із
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

За таких обставин, позовна вимога про
повернення споживчого кредиту
обмежується судом строком позовної
давності лише за обставин, які
передбачені ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України,
- коли про це заявлено стороною у спорі
або коли наведені позивачем причини
пропуску строку визнано судом
неповажними.

Суд першої інстанції, дійшовши
висновку про звернення позивача до
суду поза межами строку позовної
давності, відмовив у позові з цих
підстав за власною ініціативою, що не
передбачено нормами цивільного
кодексу.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
судами норм процесуального права та
неправильного застосування норм
матеріального права не встановлено
істотні для правильного вирішення
справи обставини, ухвалені у справі
рішення підлягають скасуванню із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції згідно ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 2 грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко