Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/2847/14
Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

18 червня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання майна об'єктом права спільної
сумісної власності та визнання права
власності на 8/25 частин спільного майна,
та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріальн6ого
округу ОСОБА_5 про визнання договору
дарування удаваним правочином, який
вчинений з метою приховання іншого
правочину - договору розділу майна
подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначала, що з 1997 року вона перебувала
в фактичних шлюбних відносинах з
відповідачем - ОСОБА_3, з яким вони
проживали однією сім'єю, вели спільне
господарство та мешкали за адресою
АДРЕСА_2.

14 липня 2000 року вони зареєстрували шлюб
у Заводському відділі реєстрації актів
громадянського стану, актовий запис №
149.

24 січня 2014 року шлюб було розірвано на
підставі рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя.

За час подружнього житія позивач та
відповідач добудували другий поверх,
житловою площею 33,5 кв. м. загальною
площею 58,8 кв.м. Крім того, в житловому
будинку замінено та встановлено
трубопровід холодного водопостачання,
системи опалення, каналізації,
електропроводка, внутрішні
оздоблювальні роботи ( укладання
кахелю, встановлення міжкімнатних
дверей, наклеювання шпалер, укладка
підлоги та інше). Вони збудували
капітальний сарай, позначений на плані
літерою «З», розміром 2, 65 х 4, 65 кв.м., чим
примножили вартість та якість
вищевказаного житлового будинку.

Також вважає, що має право на половину
житлового будинку, оскільки протягом
майже 16 років вона вкладала в цей
будинок свої кошти, свій труд, чим
примножила якість та цінність
вказаного житлового будинку.

Відповідач по справі весь період їх
спільного життя не мав постійної
роботи, перебував на обліку у центрі
зайнятості, пенсію не отримував,
займався риболовлею.

Вона працювала на ринку продавцем,
заробляла гроші, вкладала їх в
будівництво, в ремонт, вкладала свій
труд. Крім того, для будівництва та
капітального ремонту житлового
будинку витрачала кошти отримані після
продажу у 2003 році квартири АДРЕСА_1, яка
належала їй на праві часткової
власності, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 11.07.2003
року, посвідченим приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрованим в
реєстрі за № 2316.

Оскільки її мати ОСОБА_7 перейшла разом
з нею жити в спірний будинок, кошти від
продажу квартири позивач забрала собі
та вклала в реконструкцію будинку.

У березні 2006 році позивач взяла кредит
в сумі 2000 грн., у грудні 2006 році - в сумі 11
500 грн.,в травні 2008 році оформила
кредитну картку на суму 5000 грн. Усі ці
кошти вона витратила на будівництво та
капітальний ремонт спірного будинку. В
2006 році позивач позичала у знайомого
кошти для ремонту будинку в розмірі 12 120
грн., що еквівалентно на той час 2400
доларів США.

Тому, позивач вважає, що має право на
частину житлового будинку і за нею має
бути визнано право власності на 8/25
частин, що може бути рівноцінним іншої
частини першого поверху будинку, так як
4/25 частин цього поверху вже належить
позивачу на праві приватної власності.

На теперішній час порядок користування
спірним будинком склався таким чином,
що відповідач займає другий поверх, а
позивач займає перший поверх, а тому
визнання за нею право на 8/25 частин
будинку було б справедливою часткою
майна, що нажито в результаті спільної
праці та за спільні гроші членів
родини.

На даний час шлюбні відносини між
позивачем та відповідачем припинені,
відповідач має намір подати позов до
Заводського районного суду, про
розірвання шлюбу, тому у позивача
виникло питання щодо розподілу майна
подружжя.

Згодом уточнивши позовні вимоги та
посилаючись на зазначені обставини,
просила суд, визнати житловий будинок,
розташований з адресою: АДРЕСА_2,
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та визнати за нею право
власності на 8/25 частин вищезазначеного
будинку, як на частку майна, що нажито в
результаті спільної праці та спільні
гроші членів родини.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначав, що на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
23.12.1997 року він в порядку спадкування
отримав у власність житловий будинок
АДРЕСА_2, який залишив йому його батько,
ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказаний будинок складається з двох
поверхів. На момент смерті батька
другий поверх будинку був збудований,
але не мав внутрішнього оздоблення. Для
проведення будівельних внутрішніх
робіт другого поверху відповідач
використовував кошти, які отримав від
продажу в 1994 році своєї квартири за
адресою АДРЕСА_3. 14.07.2000 р. відповідач
зареєстрував шлюб з ОСОБА_4 З 2010 року
шлюбні відносини між відповідачем та
позивачем фактично припинені. У період
шлюбу було закінчено внутрішнє
оздоблення другого поверху будинку.
Весь час перебування в шлюбі з ОСОБА_4
відповідач постійно працював, мав
офіційне місце роботи, регулярний
заробіток. В період з 01.05.2005 року і до
02.09.2011 року він працював без офіційного
оформлення, але мав регулярний дохід.

Позивач ОСОБА_4 увесь час знаходження в
шлюбі офіційного та постійного місця
роботи ніколи не мала. Усі ремонтні
роботи другого поверху будинку
відповідач виконував самостійно, йому
також допомагала ОСОБА_4 На протязі 2009
року на другому поверсі будинку було
встановлено міжкімнатні
двері,санвузол (унітаз та душова
кабінка), водонагрівач, покладено
кахельну плитку та проведено
водопровідні труби.

Усі ці роботи за свої кошти виконали
квартиранти, які проживали у
відповідача на протязі 2009 - 2010 років:
ОСОБА_9, та його дружина ОСОБА_10, з якими
у відповідача була домовленість, що
вони проживають у нього, а за це
виконують ремонтні роботи. Ніякого
капітального ремонту першого поверху
на протязі 1997- 2010 р. сторонами не
проводилось. У 2004 році вони тільки
переклеювали шпалери.

На початку 2010 року , після того, як
шлюбні відносини між відповідачем та
ОСОБА_4 були фактично припинені, вони
домовились з ОСОБА_4 про поділ майна.
Оскільки ОСОБА_4 вкладала свій труд в
проведення ремонтних робіт другого
поверху, вони дійшли згоди , що цілком
справедливо буде розділити будинок і
виділити їй 1/4 частину (4/25) будинку.

Оскільки на той час діяв закон, що
нотаріус не мав права оформлювати та
посвідчувати договір поділу майна, а
саме будинку, який належав відповідачу
на праві особистої власності, тому
відповідач вимушений був замість
договору поділу майна оформити договір
дарування ОСОБА_4 4/25 частки спірного
будинку.

На думку відповідача, вони вимушені
були приховати вчинений ними правочин
поділу майна, уклавши договір
дарування.

На теперішній час ОСОБА_4, отримавши у
власність 4/25 частини будинку в
результаті їх домовленості про поділ
майна, подала позов до суду про поділ
того ж самого будинку , бажаючи
незаконно отримати ще частину будинку.

Відповідач вважає, що такі дії з боку
ОСОБА_4 є порушенням права власності
відповідача на будинок, який він
отримав в порядку спадкування за
заповітом. Про порушення своїх прав
відповідач дізнався в березні 2014 року,
а тому просить поновити строк позовної
давності для звернення до суду із
зустрічним позовом.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив суд визнати двосторонній
правочин, яким є договір дарування від
21.04.2010 року, за яким він подарував
ОСОБА_4 4/25 частки жилого будинку з
побутовими і господарськими будівлями
і спорудами, що знаходяться в АДРЕСА_2 -
удаваним правочином, вчиненим з метою
приховання іншого правочину, договору
розділу майна та поновити строк
позовної давності.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року позовну
заяву ОСОБА_4 задоволено, у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Визнано житловий будинок, розташований
за адресою: АДРЕСА_2 об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Визнано за ОСОБА_4, 1955 року народження,
право власності на 8/25 частин житлового
будинку АДРЕСА_2, як на частку майна, що
нажито в результаті спільної праці та
за спільні гроші членів родини.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
витрат на сплату судового збору у
розмірі 1711,54 грн.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4, зустрічні позовні вимоги
задовольнити в повному об'ємі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

За ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не повною мірою
відповідає таким вимогам.

Задовольняючи позов про визнання права
власності позивачки на частину
будинку та визнаючи будинок об'єктом
спільної власності подружжя, суд
першої інстанції побудував висновки на
припущеннях.

Так, за ст. 57 СК особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним до шлюбу а також майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування.

Таким чином, спірний будинок перейшов у
власність ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом 23.12.1007 року, тобто є його
особистою власністю.

За ст. 62 СК, на яку посилалася позивачка
ОСОБА_4 як на підставу своїх вимог, якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Натомість у разі застосування такої
норми, сторона, яка вважає, що набула
право власності на майно, збільшивши
його вартість, має довести розмір
вкладень та їх відповідність тій
частці від майна, на яку вона
претендує.

Заявляючи позов про визнання майна
об'єктом спільної сумісної власності
та вимагаючи визнання за нею права на
8/25 частин майна, позивачка зазначила,
що ця частка нею визначена лише
виходячи з фактично займаного нею
приміщення, на її думку вона буде
справедливою з огляду на те, що вона
приймала участь у оздобленні
приміщення, прибудовах та фактично
користується одним з поверхів будівлі.
Але жодними належними доказами не
підтверджено ані та обставина, що
займана позивачкою частина будинку
становить 8/25 часток від всього
домоволодіння, ані те, що розмір
вкладених нею коштів які зумовили
збільшення вартості будинку,
відповідає зазначеній частці.

При цьому на підтвердження суттєвого
збільшення вартості будинку, позивачка
послалася на те, що на час оформлення
відповідачем спадщини будинок
коштував дешевше ніж за оцінкою 2014 року
а також збільшилася його площа.

Такі доводи є припущеннями.

Для застосування передбачених ст. 62 СК
правил, збільшення вартості майна
повинно відбуватися якраз внаслідок
затрат подружжя, незалежно від інших
факторів (зокрема, тенденцій до
загального подорожчання конкретного
майна) і суттєвою ознакою повинно бути
істотне збільшення вартості майна як
об'єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також
визначена на час розгляду справи
вартість ремонтних робіт не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Всупереч вимогам статей 212 - 214 ЦПК
України суд першої інстанції не
звернув уваги, що експертним шляхом не
встановлено вартості житлового
будинку до проведеного поліпшення, а
також вартості житлового будинку після
проведених робіт, і чи є це істотним
збільшенням майна, крім того, суд не
надав оцінки і не дослідив докази на
підтвердження того, що поряд з роботами
у самому будинку, у садибі було
збудовано інші споруди, не зазначив в
рішенні, чи впливає вартість таких
проведених робіт на істотне збільшення
будинку у своїй вартості.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів і висновків експертів.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України
встановлено, що для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, суд призначає експертизу
за заявою осіб, які беруть участь у
справі.

Натомість позивачем на ставилося
питання про призначення відповідної
експертизи, незважаючи на тривалість
розгляду справи та забезпечення
позивачки послугами представника.

За ст. 10 ЦПК цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків
доказування і подання доказів регулює
ст. 60 ЦПК, за якою кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Посилання позивачки на те, що протягом
спільного життя вона укладала кредитні
договори та договори позики не може
бути підставою для висновку про
набуття нею права власності на
визначену нею частину жилого будинку.

Не визнаючи позов, відповідач зазначав,
що не заперечує участь позивачки у
дообладнанні та оздобленні будинку,
хоча другий поверх був побудований ще
до спільного життя з позивачкою. Не
заперечуючи проти участі позивачки у
ремонті та дообладнанні будинку,
відповідач разом з тим зазначав, що
така її участь не потягла збільшення
вартості будинку до такого ступеню, щоб
визнавати за нею право на 8/25 часток
будинку. Тим більше, він зазначає, що
враховуючи участь позивачки у
облаштуванні будинку він подарував їй
4/25 частини будинку.

Разом з тим, зустрічний позов
відповідача щодо визнання правочину
дарування недійсним суд правомірно
залишив без задоволення з урахуванням
пропуску строку позовної давності для
оспорення такого правочину, та в цій
частині рішення суду відповідає закону
та не підлягає скасуванню.

Враховуючи, що позивачкою не доведено
позовних вимог щодо визнання спірного
будинку об'єктом спільної власності та
визнання за нею права на 8/25 часток
будинку, позов в цій частині
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 14 травня 2014 року в цій
справі скасувати в частині задоволення
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності та визнання права власності
на 8/25 частин спільного майна, та
ухвалити в цій частині позовних вимог
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності та
визнання права власності на 8/25 частин
спільного майна - відмовити.

Решту судового рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: