Справа №583/134/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Олійник О. В.Номер
провадження 22-ц/788/996/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Таран С. А., Собини О. І.,

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 15 квітня 2014
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про припинення права особи на
частку у спільному майні, визнання
права власності та

за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про реальний поділ майна, -

в с т а н
о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з даним позовом і після уточнення
вимог просила припинити право
відповідача ОСОБА_3 на 1/2 частку у
спільному майні, а саме: на 1/2 частину
автомобіля Renault Kangoo 1,5, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, належного
їм обом на праві спільної часткової
власності, з визнанням за нею права
власності на весь автомобіль, а вона, у
свою чергу, зобов'язується
компенсувати відповідачці вартість її
частки у спірному майні, посилаючись на
те, що вказаний транспортний засіб
являє собою неподільну річ, спільне
володіння і користування ним є
неможливим, враховуючи при цьому, що
таке припинення права відповідача на
частку у спільному майні не завдасть
істотної шкоди її інтересам, так як
остання не користується спірним
автомобілем.

Крім того, вказуючи, що відповідачка
перешкоджає їй користуватись спірним
автомобілем та перереєструвати на неї
право власності, позивачка просила суд
зобов'язати ОСОБА_3 не чинити їй
перешкод у користуванні цим
транспортним засобом, передати їй
комплект ключів від вказаного
автомобіля та свідоцтво про реєстрацію
цього рухомого майна.

26 лютого 2014 року ОСОБА_3 пред'явила до
ОСОБА_4 зустрічний позов, в якому
просила в порядку поділу майна, яке є
спільною частковою власністю, виділити
їй у власність автомобіль Renault Kangoo 1,5, 2005
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, стягнувши з неї на користь
ОСОБА_4 вартість 1/2 частини спірного
майна, що вона гарантувала виконати, та
припинити право спільної часткової
власності на даний автомобіль.

08 квітня 2014 року представник позивача
за первісним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_5
подав заяву про залишення без розгляду
позовну вимогу в частині зобов'язання
ОСОБА_3 не чинити позивачці перешкод у
користуванні спірним автомобілем.

Ухвалою Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 14 квітня 2014
року залишено без розгляду позовні
вимоги ОСОБА_4 в частині зобов'язання
ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у
користуванні автомобілем Renault Kangoo 1,5, 2005
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 15 квітня 2014
року задоволено позовні вимоги ОСОБА_4.

Виділено ОСОБА_4 у власність автомобіль
«Renault Kangoo 1,5 DCП4С», 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Припинено право власності на частку
ОСОБА_3 у спільному майні, а саме: на 1/2
частину автомобіля «Renault Kangoo 1,5 DCП4С», 2005
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
27837,24 грн. компенсації вартості 1/2
частки автомобіля, звернувши стягнення
на кошти в сумі 27837,24 грн., внесені 05
березня 2014 року ОСОБА_4 на депозит
Охтирського міськрайонного суду
Сумської області, депозитний рахунок
ТУ ДСА України в Сумській області №
0459.

Зобов'язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_4
комплект ключів від легкового
автомобіля «Renault Kangoo», 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1 та
свідоцтво про реєстрацію даного
транспортного засобу.

Відмовлено у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3.

Повернуто ОСОБА_3 грошові кошти в сумі
27837,24 грн., внесені нею 14 квітня 2014 року
на депозит Охтирського міськрайонного
суду Сумської області, депозитний
рахунок ТУ ДСА України в Сумській
області № 0459.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати в сумі 521,97 грн. судового
збору, 350 грн. витрат на проведення
судової експертизи та 400 грн. витрат на
правову допомогу.

Вказане рішення суду відповідач за
первісним позовом оскаржила в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення та неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким задовольнити її
зустрічні позовні вимоги в повному
обсязі, а у задоволенні первісних
позовних вимог відмовити.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що судом при ухваленні
рішення не надано оцінки тим
обставинам, що саме відповідачка має
пріоритетне право на визнання за нею
права власності на спірний автомобіль,
оскільки даний транспортний засіб
знаходиться у неї вдома, так як був
придбаний за час її спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, батьком
позивача ОСОБА_4, який був колишнім
власником автомобіля, і за їх спільні
кошти.

Крім того, як стверджує відповідач, суд
першої інстанції неправомірно
застосував норми ст.365 ЦК України до
встановлених у справі правовідносин,
так як підстав для цього не було,
враховуючи, що не доведена наявність
усіх чотирьох обставин для припинення
права відповідачки на частку у
спільному майні.

Зокрема, вона посилається на те, що суд
першої інстанції не врахував, що частка
ОСОБА_3 у спірному майні є значною, так
як становить 1/2 частину, і припинення
права власності на автомобіль завдасть
їй істотної шкоди, оскільки вона
вкладала кошти у його придбання та
технічне переобладнання, розраховуючи,
що цей транспортний засіб колись
перейде у спадщину до її дочки.

Що стосується висновку суду першої
інстанції про пріоритетність прав
позивача ОСОБА_4 на весь автомобіль, то
як наголошується в апеляційній скарзі,
він є помилковим, так як саме вона
доглядає та утримує транспортний
засіб. Також відповідачка зазначає, що
хоча вона і не має права на керування
спірним автомобілем, однак ОСОБА_4
також не має водійських прав. А те, що
чоловік позивачки має право керувати
транспортними засобами ще не є
підставою для визнання за останньою
права власності на спірне майно,
оскільки позивач успадкувала право
власності на частку в ньому після
смерті батька, а вона, як його фактична
дружина, приймала участь у придбанні
автомобіля. До того ж, чоловік
позивачки не має ніякого відношення до
спірного автомобіля.

Ще відповідачка посилається на
необґрунтований розмір стягнутих з неї
витрат на правову допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3 і її представника
ОСОБА_7 про задоволення апеляційної
скарги, пояснення представника
позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про
залишення рішення суду без змін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
автомобіль «Renault Kangoo 1,5 DСП4С» 2005 року
випуску, державний номер НОМЕР_1, на
даний час вважається зареєстрованим за
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7, 56).

Рішенням Апеляційного суду Сумської
області від 21 травня 2013 року визнано за
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на
автомобіль «Renault Kangoo 1,5 DСП4С» 2005 року
випуску, державний номер НОМЕР_1, по 1/2
частині за кожною (а.с.4-6).

Відповідно до висновку судової
автотоварознавчої експертизи № 004 від
03 березня 2014 року ринкова вартість
автомобіля «Renault Kangoo 1,5 DСП4С» 2005 року
випуску, державний номер НОМЕР_2 станом
на день обстеження становить 55674,48 грн.
(а.с.41-43, 44-46).

Для гарантування компенсації вартості
частки особи у спільному майні, як
ОСОБА_4 05 березня 2014 року внесла на
депозитний рахунок суду гроші в сумі
27837,24 грн. (а.с.97), так і ОСОБА_3 14 квітня 2014
року внесла таку ж суму коштів на
депозитний рахунок суду (а.с.106).

Задовольняючи первісний позов щодо
виділення спірного автомобіля у
власність саме ОСОБА_4 і припинення
права ОСОБА_3 на частку у цьому майні з
компенсацією їй половини вартості її
частки, а також відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
хоча частки сторін у праві спільної
часткової власності є рівними (по 1/2
частині у кожної з них), проте вони не
можуть бути виділені в натурі, річ є
неподільною, спільне користування
спірним автомобілем через неприязні
стосунки між сторонами є неможливим, до
того ж, таке припинення не завдасть
істотної шкоди відповідачу ОСОБА_3, у
зв'язку з чим надав перевагу доказам
ОСОБА_4 стосовно задоволення її вимог.

Колегія суддів погоджується з
висновками місцевого суду про
відсутність підстав для задоволення
зустрічного позову, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим кодексом.

Положеннями ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17 липня 1997 року,
передбачено, що кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Як передбачено ст.365 ЦК України, право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України
за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Указаний вище висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
16 січня 2012 року № 6-81ск11 і відповідно до
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику та членам
його сім'ї, вирішується в кожному
окремому випадку з урахуванням
обставин справи та особливостей
об'єкта, який є спільним майном.

Як вбачається з матеріалів справи,
частки сторін у праві спільної
часткової власності на спірне рухоме
майно є рівними, спірний автомобіль є
річчю неподільною і частки сторін не
можуть бути виділені в натурі.
Матеріалами справи доведено, що
спільне володіння і користування
сторонами спірним майном є неможливим,
що вбачається з відповідних листів
Центру надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортих засобів
з обслуговування м. Охтирка,
Охтирського, Великописарівського та
Тростянецького районів,
підпорядкованого УДАІ УМВС України в
Сумській області (а.с.9, 98), так як кожна з
них переслідує свої цілі у вирішенні
питання стосовно належності
автомобіля.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що припинення права власності
відповідачки ОСОБА_3 на 1/2 частку у
спірному майні не завдасть істотної
шкоди її інтересам, враховуючи, що вона
хотіла продати цей автомобіль, а
виручені кошти поділити з позивачкою, у
зв'язку з чим зверталась до відповідних
органів щодо продажу майна (а.с.92-96),
чого вона сама не заперечувала в суді.

В той же час позивач бажає залишити в
себе спірний транспортний засіб, як
нагадування про свого померлого батька
ОСОБА_6, не дивлячись на те, що в її сім'ї
є інші автомобілі.

Також за життя ОСОБА_6 не заперечував,
щоб його автомобілем користувалися
чоловік його внучки ОСОБА_8 і сама
внучка ОСОБА_9, у зв'язку з чим видав
довіреність на їх ім'я (а.с.61, 62).

Таким чином, враховуючи, що судом
першої інстанції встановлено
наявність обставин, передбачених
пунктами 1 - 3 частини першої статті 365 ЦК
України, а також приймаючи до уваги, що
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам відповідачки ОСОБА_3,
яка отримає компенсацію вартості своєї
частки у праві спільної власності, чого
вона сама бажала, пропонуючи продати
автомобіль і поділити з позивачкою
його вартість, тому висновок суду про
припинення права ОСОБА_3 на частку у
спірному автомобілі та, відповідно,
визнання за позивачкою ОСОБА_4 права
власності на все спільне майно є
правильним, а доводи апеляційної
скарги з цього приводу колегія суддів
не враховує, оскільки вони є
помилковими.

Колегія суддів також звертає увагу на
те, що підставою для задоволення
первісного позову є дотримання
позивачкою умови стосовно
попереднього внесення вартості її
частки у спільному майні на депозитний
рахунок суду, так як виконання нею цієї
умови узгоджується з практикою
Європейського суду з прав людини.

Зокрема, рішенням Європейського суду з
прав людини від 21 грудня 2010 року (набуло
статусу остаточного 21 березня 2011 року)
у справі «Андрій Руденко проти
України» (заява № 35041/05) установлено
наявність порушення ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод,
ратифікованого Законом України від 17
липня 1997 року, а саме: незаконного
позбавлення вказаної особи майна у
зв'язку з порушенням правил щодо
попереднього депонування суми
відшкодування, що може призвести до
негативних економічних наслідків для
цієї особи, оскільки вимога
попереднього платежу є не просто
технічною складовою процедури
відчуження майна, яка встановлена
законом, а основною вимогою, на якій
повинно ґрунтуватися рішення суду про
позбавлення особи майна без її згоди.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що саме ОСОБА_3 має переваги на
виділення їй у власність спірного
автомобіля не заслуговують на увагу
колегії суддів, так як наведені нею
обставини щодо цього не є
переконливими.

Тому, враховуючи, що і транспортний
засіб, і ключі від нього, і свідоцтво
про його реєстрацію знаходяться у
відповідачки, рішення суду про те, що
вона зобов'язана передати позивачці
комплект ключів і свідоцтво про
реєстрацію автомобіля є правильним.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що відповідачка в належному стані
утримує автомобіль, разом з нею
проживає зять, який має право на
керування транспортними засобами, вона
приймала участь у придбанні цього
майна, проживаючи однією сім'єю з
померлим батьком позивачки ОСОБА_6, у
зв'язку з чим автомобіль має залишитись
у неї, колегія суддів ставиться
критично, так як вони не є тими
переконливими даними, які б слугували
підставою для задоволення саме її
позову, враховуючи, що в результаті
задоволення первісного позову вона
отримає вартість її частки у спільному
транспортному засобі, так, як би і від
продажу цього майна, з приводу чого
вона давала об'яви.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому
числі і щодо необґрунтованого розміру
стягнення витрат на правову допомогу,
що не відповідає дійсності, висновків
місцевого суду також не спростовують і
не містять посилань на такі порушення
норм матеріального та процесуального
права, які б слугували підставою для
зміни чи скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає, отже, апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 15 квітня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -