П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року

м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук
Л.І.,Сеніна Ю.Л., Гуменюка В.І.,Патрюка
М.В.,Сімоненко В.М.,- Лященко
Н.П.,Романюка Я.М., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Інноваційно-промисловий банк» до
ОСОБА_10 про розірвання кредитного
договору та стягнення заборгованості
за заявами ОСОБА_10 та її представника,
ОСОБА_11, про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

4 липня 2012 року публічне акціонерне
товариство «Інноваційно-промисловий
банк» (далі - ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк»)
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_10
про розірвання кредитного договору та
стягнення заборгованості.

Зазначало, що 3 липня 2008 року між банком
і ОСОБА_10 було укладено кредитний
договір № 26-08-2, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит у
сумі 36 тис. доларів США зі сплатою 15 %
річних та кінцевим терміном повернення
не пізніше ніж 3 липня 2009 року.

Частково відсотки за користування
кредитом і тіло кредиту відповідачка
повернула, заборгованість складає 131
тис. грн 63 коп., яку позивач і просив
стягнути.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24 жовтня
2013 року, позов ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк»
задоволено: розірвано кредитний
договір № 26-08-2 від 3 липня 2008 року з
усіма доповненнями та змінами,
укладений між ПАТ
«Інноваційно-промисловий банк» та
ОСОБА_10; стягнуто з ОСОБА_10 на користь
ПАТ «Інноваційно-промисловий банк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 131 тис. грн 63 коп., яка складається
із заборгованості за кредитом у сумі 87
651 грн 24 коп. та заборгованості за
відсотками в сумі 43 349 грн 39 коп.;
вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 листопада 2013
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження у справі на
підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України.

У поданих до Верховного Суду України
заявах про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 листопада 2013 року ОСОБА_10 та
її представник, ОСОБА_11, порушують
питання про скасування зазначених
судових рішень і направлення справи на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції з підстави, передбаченої п. 1
ч. 1 ст. 355 ЦПК України, - неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, а
саме: ст. ст. 256, 257 та чч. 1, 5 ст. 261 ЦК
України.

Для прикладу наявності зазначеної
підстави подання заяв про перегляд
судового рішення ОСОБА_10 та її
представник, ОСОБА_11, посилаються на
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 червня 2012
року, від 16 січня 2013 року, від 13
листопада 2013 року та постанову
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 року.

ОСОБА_10 та її представник, ОСОБА_11,
указують на те, що правові висновки
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ про застосування норм
матеріального права, покладені в
основу судового рішення у справі, яка
переглядається, не є однаковими з
висновками, зробленими судами
касаційної інстанції в наданих для
прикладу судових рішеннях, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
наведені в заяві доводи, Судова палата
у цивільних справах Верховного Суду
України вважає, що заява про перегляд
оскаржуваних судових рішень підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у цивільних справах
виключно з підстав і в порядку,
встановлених цим Кодексом.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
підставою для подання заяви про
перегляд судових рішень у цивільних
справах є неоднакове застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що 3 липня 2008 року між
банком і ОСОБА_10 було укладено
кредитний договір № 26-08-2, відповідно до
умов якого банк надав позичальнику
кредит у сумі 36 тис. доларів США зі
сплатою 15 % річних і кінцевим терміном
повернення не пізніше ніж 3 липня 2009
року.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачкою своїх зобов'язань
утворилась заборгованість за
кредитним договором у розмірі 131 тис.
грн 63 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ПАТ «Інноваційно-промисловий
банк», суд першої інстанції, з
висновками якого погодились суди
апеляційної та касаційної інстанцій,
виходив із того, що у зв'язку з
неналежним виконанням умов кредитного
договору у відповідачки виникла
заборгованість, яка підлягає стягненню
на користь банку, а доводи ОСОБА_10 про
пропущення банком строку позовної
давності є безпідставними, оскільки
перебіг строку позовної давності слід
обраховувати з дня, наступного за днем
спливу строку виконання зобов'язань за
кредитним договором, а тому перебіг
строку починається 4 липня 2009 року та
закінчується 4 липня 2012 року.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 червня 2012
року, від 16 січня 2013 року, від 13
листопада 2013 року, постановлених у
справах з подібних правовідносин, на
які як на приклади неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права посилаються у
своїй заяві заявниця та її представник,
суд касаційної інстанції дійшов
висновку про сплив строку позовної
давності в аналогічних спорах у
відповідні місяць та число останнього
року строку.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права.

Постанова Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року, що додана
заявниками, не є прикладом
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
оскільки в контексті гл. 3 розд. V ЦПК
України не є рішенням суду касаційної
інстанції.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції зазначених норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Певний період часу, початок якого
визначений календарною датою або
подією, починається з наступного дня
після вказаної дати або дня події, які,
в свою чергу, до цього строку не
включаються.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права. За
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Позовна давність відповідно до ч. 1 ст.
260 ЦК України обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими ст. ст. 253-255
цього Кодексу.

Строк як часова категорія
характеризується не тільки початковим,
а й кінцевим моментом.

Відповідно до ч. 1 ст. 254 ЦК України
строк, обчислюваний роками, спливає у
відповідні місяць і число останнього
року цього строку, а коли він
обчислюється місяцями, то у відповідне
число останнього місяця строку.

Отже трирічний строк позовної давності
у спорі, що виник між сторонами,
обчислюється з 4 липня 2009 року і
закінчується 3 липня 2012 року.

У зв'язку з викладеним висновок суду
про закінчення строку позовної
давності 4 липня 2012 року не ґрунтується
на законі.

Керуючись п. 1 ст. 355, п. 1 ч. 1 ст. 360-3, ч. 1 ст.
360-4 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а :

Заяви ОСОБА_10 та її представника
ОСОБА_11 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий А.Г. ЯремаСудді:
Л.І. Григор'єва М.В. ПатрюкВ.І.
Гуменюк Я.М. РоманюкН.П. ЛященкоЮ.Л.
СенінЛ.І. Охрімчук В.М. Сімоненко