№ 201/6539/14 ц
провадження 2/201/1850/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6,
треті особи Товариство з обмеженою
відповідальністю «Енергія» і
реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області про звільнення і визнання
повноважень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 22 травня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6
про звільнення і визнання повноважень,
позовні вимоги не змінювалися і не
уточнювалися. Позивач в своєму позові і
з представником посилалися на те, що на
підставі наказу № 1 від 01 липня 1998 року
позивач був призначений на посаду
директора ТОВ «Енергія», в березні 2014
року він прийняв рішення звільнитися
за власним бажанням і 03 березня
направив засновникам цього товариства
(відповідачі) письмову заяву про це,
частина відповідачів отримала заяву, а
частина - ні, відповіді і рішення про
його звільнення він не отримав;
звільнення директора належить до
компетенції власника товариства, він
надіслав заяву власнику, який дав згоду
на звільнення, але від решти
відповідачів відповіді він так і не
отримав. Не вирішення вказаного
питання вважає порушенням його
трудових прав, таке не звільнення є
безпідставним і не законним. Вважає не
звільнення і подальше не визнання
відповідачами порушень закону при
цьому протиправним через численні
порушення відповідачем закону та
порядку звільнення і просив звільнити
його з посади директора за власним
бажанням з 04 березня 2014 року і визнати
припинення його повноважень за власним
бажанням з 04 березня 2014 року,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явилися, про день та час
розгляду справи повідомлялися
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили, фактично, на думку суду,
не заперечують проти розгляду справи
без їх участі. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності вказаних
відповідачів відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

Представник третіх осіб ТОВ «Енергія»
і реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області в судове засідання не
з'явилися, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином,
про причини неявки суду не повідомили,
фактично, на думку суду, не заперечують
проти розгляду справи без їх участі.
Суд вважає можливим розгляд справи за
відсутності представників вказаних
третіх осіб відповідно до ст. 169 ЦПК
України.

З'ясувавши позицію і думку сторін та
третіх осіб, дослідивши добуті та
надані докази, перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовну заяву не
обгрунтованою і не підлягаючою
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено,
що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу №
1 від 01 липня 1998 року позивач був
призначений на посаду директора ТОВ
«Енергія», в березні 2014 року він
прийняв рішення звільнитися за власним
бажанням і 03 березня 2014 року направив
засновникам цього товариства
(відповідачі) письмову заяву про
звільнення за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗПП України, частина
відповідачів отримала заяву, а частина
- ні, відповіді і рішення про його
звільнення він не отримав; звільнення
директора належить до компетенції
власника товариства, він надіслав
заяву власнику (ОСОБА_7.), який дав згоду
на звільнення, але від решти
відповідачів відповіді він так і не
отримав. Не вирішення вказаного
питання позивач вважає порушенням його
трудових прав, таке не звільнення є
безпідставним і не законним. Вважає
таке не вирішення його питання, не
звільнення з посади і подальше не
визнання відповідачами цих порушень
закону при цьому протиправним через
численні порушення відповідачем
закону та порядку звільнення і просив
звільнити його з посади директора за
власним бажанням з 04 березня 2014 року і
визнати припинення його повноважень за
власним бажанням з 04 березня 2014 року. В
добровільному порядку спір так і не
вирішено, позивач вимушений був
звертатися з позовом до суду, наполягає
на своїх вимогах.

Суд вважає позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню, виходячи з
наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Статтями 3, 21, 43, 55 Конституції України
передбачено, що людина, її життя і
здоров'я, честь і гідність,
недоторканість і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії
визначають зміст і спрямованість
діяльності держави. Права людини є
невідчужуваними та непорушними. Кожен
має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення. Права і свободи людини
захищаються судом.

Згідно ч. 1 ст. 159 ЦК України та ст. 32
Закону України «Про акціонерні
товариства» загальні збори є вищим
органом акціонерного товариства.

В ст. 98 ЦК України передбачено, що
загальні збори учасників товариства
мають право приймати рішення з усіх
питань діяльності товариства, у тому
числі і з тих, що передані загальними
зборами до компетенції виконавчого
органу. Аналогічна норма міститься в
ст. ЗЗ Закону України «Про акціонерні
товариства», згідно якої загальні
збори можуть вирішувати будь-які
питання діяльності акціонерного
товариства.

Згідно норм ч. З ст. 52 Закону України
«Про акціонерні товариства» питання,
що належать до виключної компетенції
наглядової ради акціонерного
товариства, не можуть вирішуватися
іншими органами товариства, крім
загальних зборів, за винятком випадків,
встановлених цим Законом.

Частиною 3 ст. 21 КЗпП України визначено,
що особливою формою трудового договору
є контракт, у якому строк його дії,
права і обов'язки і відповідальність
сторін (у тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Згідно Статуту ТОВ «Енергія» прийом
працівників на роботу до Товариства,
компетенція та умови праці директора
визначаються контрактом.

В судовому засіданні встановлено, що 01
липня 1998 року ТОВ «Енергія» уклало
контракт з позивачем ОСОБА_1, цей
контракт безстроковий і його
розірвання можливе лише за згодою
сторін, за ініціативою наймача і за
ініціативою керівника; інших підстав
розірвання контракту немає. Звільнення
з посади директора товариства належить
до виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства.

Відповідно до ч. 5 ст. 61 Закону України
«Про господарські товариства», про
проведення загальних зборів
товариства учасники повідомляються
передбаченим статутом способом з
зазначенням часу і місця проведення
зборів та порядку денного.
Повідомлення повинно бути зроблено не
менш як за 30 днів до скликання
загальних зборів. Будь-хто з учасників
товариства вправі вимагати розгляду
питання на загальних зборах учасників
за умови, що воно було ним поставлено
не пізніш як за 25 днів до початку
зборів. Не пізніш як за 7 днів до
скликання загальних зборів учасникам
товариства повинна бути надана
можливість ознайомитися з
документами, внесеними до порядку
денного зборів. З питань, не включених
до порядку денного, рішення можуть
прийматися тільки за згодою всіх
учасників, присутніх на зборах.

Судом встановлено, що вказане
зроблене не було.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є розірвання трудового
договору з ініціативи працівника (ст.
ст. 38, 39 КЗпП України). На підставі ч. 1 ст.
38 КЗпП України працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ним
орган письмово за два тижні. Відповідно
до ч. 2 ст. 38 КЗпП України, якщо працівник
після закінчення строку попередження
про звільнення не залишив роботи і не
вимагає розірвання трудового договору
власник не вправі звільнити його за
поданою раніше заявою.

Відповідно до ч. 1 ст.21 КЗпП України
трудовий договір укладається між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом. У зв'язку з
цим і угода про припинення трудового
договору згідно з п.1 ч.1 ст.36, ст. ст. 38, 39
КЗпП України укладається між
сторонами трудового договору, якими є
працівник і власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган, а рішення про
розірвання трудового договору
приймається власником або органом
управління підприємства, установи,
організації, який наділений такими
повноваженнями.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов
висновку, що звільнення з посади
директора товариства також належить до
виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства. Приймаючи
до уваги, що вирішення судом питання
про розірвання трудового договору не
передбачено діючим законодавством, суд
вважає за необхідне відмови у
задоволенні позовних вимог.

Суд приймає до уваги також і те, що
згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Згідно
ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Вказане свідчить, що вимога про
звільнення з роботи не підлягає
задоволенню, дія контракту з позивачем
здійснюється з дотриманням норм
чинного законодавства України і
підстави для його розірвання позивачем
не вказані, вимоги про це не заявлені,
отже факт порушення відповідачем прав,
свобод чи інтересів позивача не
знайшов свого підтвердження, жодних
правових підстав для задоволення
позову судом не встановлено

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Суду не надано доказів того,
що неправомірними, злочинними діями
відповідачів чи третіх осіб,
пов'язаними з неналежним виконанням
взятих на себе обов'язків позивачу
було завдано ушкодження здоров'я,
майнової чи іншої шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями
відповідачів чи третіх осіб і
підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідачі фактично
заперечують будь-які домовленості і
зобов'язання стосовно позивача по
незаконним (з точки зору позивача) діям
відносно нього, предмета спору, а
позивач цього не довів, твердження
позивача про наявність будь-яких інших
зобов'язань або неправомірності
стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги пояснення
позивача на підтвердження свого
позову, оскільки вони спростовуються
вищевикладеним і об'єктивно нічим не
підтверджуються, всі правовідносини
сторін, а особливо трудові, свідчать
про відповідність дій відповідачів в
питанні оформлення трудових відносин з
позивачем трудовому законодавству;
записи в трудовій книжці проведено
відповідно до наказів стосовно
позивача. Суд вважає безпідставними
вимоги позивача про звільнення та
встановлення часу повноважень,
неправильність дій відповідачів при
його не звільненні, оскільки вони не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні: порушень законодавства з
боку відповідачів стосовно порядку
(термін дії правовідносин, порядок їх
продовження, погодження, перевірка та
ін..) та підстав (норми закону) роботи і
звільнення, правильності оформлення і
ведення трудової книжки, не надання чи
недостовірності інформації,
неправомірності дій чи бездіяльності
не встановлено.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і
ОСОБА_6 про звільнення і визнання
повноважень відмовити.

Таким чином обставини позовних вимог
не знайшли свого об'єктивного
підтвердження вході судового
засідання, вимоги не обгрунтовані і в
їх задоволенні необхідно відмовити в
повному обсязі.

В зв'язку з тим, що позивач звільнений
від сплати судового збору по цій
категорії справ, а позовні вимоги не
задоволені, судові витрати в вигляді
судового збору необхідно віднести за
рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст.
ст. 36, 38, 39, 116, 221, 232, 233, 235 КЗпП України, ст.
ст. 15, 16, 22, 98, 159 ЦК України, ст. ст. ЗЗ, 52, 55
Закону України «Про акціонерні
товариства», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6
про звільнення і визнання повноважень
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -