Справа №461/7781/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року Галицький районний
суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької
Л.М.,

при секретарі - Скочиляс І.М.,

з участю представників

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення процентів за
користування грошима, збереженими без
достатньої правової підстави,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про
стягнення процентів за користування
грошима, збереженими без достатньої
правової підстави.

В обґрунтування позову покликається на
те, що з моменту вступу в законну силу
рішення Стрийського міського суду
Львівської області від 21.10.2002 року, яким
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошові кошти за завдані ДТП збитки в
загальному розмірі 11091,80 грн.,
відповідачем не виконується по
сьогоднішній день і він безпідставно
користується цими збереженими грошима.
Оскільки питання про стягнення
основного боргу (шкоди) в розмірі 11091,80
грн. уже вирішено рішенням Стрийського
міського суду Львівської області від
21.10.2002 року, то він заявив позов лише про
стягнення процентів за користування
цими грошима збереженими ОСОБА_4 без
достатньої правової підстави
(безпідставне збагачення) за період з
21.11.2002р. по день звернення до суду в
розмірі 10078,57грн. згідно розрахунку
наведеного в позовній заяві. Вважає, що
відповідач умисне понад 11-ть років
користується безпідставно збереженими
належними йому грошовими коштами в
сумі 11091,80 грн., які згідно рішення суду,
зобов'язаний був йому сплатити ще в
листопаді 2002 року. Тому за користування
цими грошима слід стягнути з
відповідача проценти за весь час
безпідставного збереження. Просить
стягнути з відповідача на його користь
проценти за користування грошима
збереженими без достатньої правової
підстави за період з 21.11.2002р. по 25.06.2013
року у розмірі 10078,57 грн., та судові
витрати.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав у повному
обсязі з підстав, викладених у фабулі
позову. Крім того, подав клопотання, в
якому просить стягнути з відповідача
проценти за користування грошима,
збереженими без достатньої правової
підстави у розмірі 10 852,09 грн., та судові
витрати.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала з
підстав, зазначених у письмових
запереченнях ( а.с.23-25). Додатково
пояснила, що рішенням Стрийського
міського суду Львівської області від
21.10.2002 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
стягнуто 11091,80 грн. шкоди, завданої
внаслідок ДТП. відтак, правовідношення
сторін є деліктним. Таким чином,
зобов'язання ОСОБА_4 виникло внаслідок
заподіяння шкоди не може вважатись
грошовим. Відшкодування шкоди - це
відповідальність, а не боргове
зобов'язання, на шкоду не повинні
нараховуватись проценти за
користування чужими грошовими коштами.
Нарахування процентів на суму шкоди є
фактично подвійною відповідальністю.
Покликалася на лист Вищого
спеціалізованого суду України від
16.01.2013р. №10-74/0/4-13 про деякі питання
застосування ст.625 ЦК України.
Положення ч.1 ст. 1048 ЦК України регулює
правовідносини позики та процентів за
користування такою позикою. Натомість
правовідносини, що складаються при
набутті та збереженні коштів набутих
без достатньої правової підстави не є
договірними, а тому ст. 1212, 1214 та ст. 1048
ЦК України регулюють різні за змістом
цивільно-правові відносини, що
виключає можливість застосування
положення 1048 ЦК України. Як приклад
наводить позицію в рішенні Вищого
спеціалізованого суду. Зазначає, що
позивач намагається безпідставно
стягнути відсотки з суми, яку, на його
переконання, відповідач йому винен.
Просить суд відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи всебічно і повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, суд
приходить до висновку, що позов слід
задоволити з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, з
моменту вступу в законну силу рішення
Стрийського міського суду Львівської
області від 21.10.2002 року, з 21.11.2002р., яким
стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошові кошти за завдані ДТП збитки в
загальному розмірі 11091,80 грн.,
відповідачем не виконується і він
понад 11-ть років користується
безпідставно збереженими належними
позивачу грошовими коштами в сумі 11091,80
грн., які згідно рішення суду,
зобов'язаний був йому сплатити ще в
листопаді 2002 року.

Відповідно до ч.2 ст. 1214 ЦК України, у
разі безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (ст. 536
цього Кодексу).

Згідно ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України, якщо
цивільні відносини не врегульовані цим
Кодексом, іншими актами цивільного
законодавства або договором, вони
регулюються тими правовими нормами
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, що регулюють подібні за
змістом цивільні відносини (аналогія
закону).

Судом встановлено, що між сторонами
відсутні договірні правовідносини і
розмір процентів не встановлено.

Беручи до уваги судову практику і
аналогію закону, суд вважає що для
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами слід
застосувати ст. 1048 ЦК України,
відповідно до якої, якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що безпідставне
збереження відповідачем грошей
належних до сплати позивачу згідно
рішення суду, підтверджується
належними доказами. Натомість
відповідач вказує на відсутність
доказів безпідставного одержання ним
11091.80 грн., належних позивачу, що не
відповідає предмету позову, оскільки у
разі передачі грошей позивачем -
відповідачу мало б місце безпідставне
набуття чужих грошових коштів, а не
безпідставне їх збереження.

Суд не бере до уваги припущення
відповідача щодо відсутності
заборгованості, тобто безпідставного
збереження грошових коштів в сумі 11091,80
грн. та користування ними, оскільки
відповідачем в порушення вимог ст. 60
ЦПК України не надано жодного
належного доказу сплати цих грошей.
Наявність не виконаного грошового
зобов'язання (безпідставного
збереження), покладеного на
відповідача рішенням суду в сумі 11091,80
грн. встановлено на підставі листа №
25599 від 09.12.2013р. Галицького ВДВС МУЮ м.
Львова та витягу з Єдиного державного
реєстру виконавчих проваджень станом
на 10.06.2014р.

Крім того підтверджено судовими
рішеннями, що вступили в законну силу, а
саме: Ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 23 вересня 2013
року про законність ухвали Галицького
районному суду м. Львова від 09.08.2011р. про
обмеження у праві виїзду боржника
ОСОБА_4 за межі України у зв'язку з
ухиленням від виконання грошового
зобов'язання, покладеного судом в сумі
11091,80 грн. - до його виконання.

Ухвалами Стрийського міськрайонного
суду від 09.07.2013р. та від 13 січня 2014р. про
неправомірну бездіяльність Галицького
ВДВС, якими встановлено, що із боржника
не стягнуто жодної суми та на момент їх
ухвалення заборгованість становить
11091,80 грн.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд вважає хибною є позиція, що
зобов'язання відповідача, яке виникло
внаслідок заподіяння шкоди (деліктне
зобов'язання) на підставі рішення суду,
нібито не може вважатись грошовим. Таке
твердження не відповідає нормам
цивільного законодавства та правовому
висновку Постанови Верховного Суду
України від 05.12.2011р. № 3-125 цс 11 «Частина 5
статті 11 ЦК України прямо передбачає
можливість виникнення грошового
зобов'язання на підставі судового
рішення. Рішення суду, яким
підтверджено право позивача на
отримання грошових коштів, є грошовим
зобов'язанням, відповідно до якого
право позивача вимагати сплати
грошових коштів відповідає
кореспондуючий обов'язок відповідача
по їх сплаті». При цьому, грошове
зобов'язання не є окремим видом
зобов'язання, а лише способом виконання
зобов'язання по відшкодуванню шкоди.
Тривале, понад 11-ть років невиконання
відповідачем встановленого судом
грошового зобов'язання вказує на
неправомірне користування
безпідставно збереженими належними до
сплати позивачу грошовими коштами в
сумі 11091,80 грн. Наявність у відповідача
невиконаного основного зобов'язання є
підставою для стягнення додаткових
нарахувань, а саме процентів за
безпідставне користування чужими
грошовими коштами в сумі 10 078,57 грн.

Крім того, суд не приймає до уваги
твердження відповідача про те, що на
невиконане грошове зобов'язання
(безпідставне збереження) не повинні
нараховуватись проценти за
користування чужими грошовими коштами,
що теж нібито є відповідальністю, з
посиланням на правову позицію
висловлену Вищим спеціалізованим
судом України в листі від 16.01.2013р.
№10-74/0/4-13 «Про деякі питання
застосування ст. 625 ЦК України»,
оскільки суд вважає, що до
правовідносин, які виникли між
позивачем і відповідачем внаслідок
безпідставного збереження та
користування чужими грошовими коштами
підлягають застосуванню норми ст. 536 ЦК
України, а не ст. 625 ЦК України.

Застосування до цих правовідносин норм
ст.536 ЦК України випливає з правової
позиції постанови Верховного Суду
України від 06 червня 2012 р. у справі
№6-49цс12.: «Проценти за користування
чужими грошима відповідно до ст.536 ЦК
України та спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності
згідно ч.2 ст.625 ЦПК України є різними
правовими інститутами, обмеження
можливості одночасного застосування
яких законом не встановлено. Проценти є
правовим наслідком безпідставного
користування чужими грошовими коштами
або безпідставного збагачення лише у
випадку, коли відсутня достатня
правова підстава для набуття чи
збереження грошових коштів, тобто у
випадках недоговірних зобов'язань».

При цьому, реалізація кондикційної
вимоги (безпідставне збагачення) не
може розглядатися як захід
відповідальності, оскільки, на відміну
від реалізації деліктної вимоги, не
призводить до майнових втрат для
правопорушника.

Безпідставно збережені чужі грошові
кошти - це кошти, щодо яких є право
вимоги потерпілого і які збережені у
результаті як власної поведінки
відповідача, так і інших осіб чи
внаслідок події, без достатньої
правової підстави, за відсутності
договірних зобов'язань.

Проценти є правовим наслідком
безпідставного користування чужими
грошовими коштами або безпідставного
збагачення лише у випадку, коли
відсутня достатня правова підстава для
збереження грошових коштів, тобто у
випадках недоговірних зобов'язань.Ці
кошти нараховуються до повного
виконання грошового зобов'язання, а
наявність судового рішення, відкриття
виконавчого провадження та стадія
виконання судового рішення в
примусовому порядку не виключає цього.

Зобов'язання із безпідставного
збагачення відноситься до охоронних,
недоговірних за юридичною природою.

При порушенні цивільних правовідносин
не можна застосовувати кондикційний
позов (позов із безпідставного
збагачення), якщо вимоги можна
задовольнити іншими позовами.

Відповідач посилається також на
скасоване апеляційним судом рішення
Стрийського міськрайонного суду від
20.06.2012р., яке свідчить лише про те, що
позивач намагався вирішити питання
захисту своїх прав від знецінення
грошових коштів шляхом відшкодування
інфляційних втрат за весь час
прострочення цього грошового
зобов'язання в сумі 11091,80 грн. Підставою
для скасування рішення була правова
позиція висловлена Вищим
спеціалізованим судом України в листі
від 16.01.2013р. №10-74/0/4-13 «Про деякі питання
застосування ст. 625 ЦК України», яка
полягає в тому, що дія норм цієї статті
не поширюється на правовідносини, що
виникають із завданням шкоди.

Тому, суд ввжає, що за даних обставин,
єдиним можливим способом захисту прав
позивача є пред'явлення позову з
приводу правовідносин, що виникли між
позивачем і відповідачем внаслідок
безпідставного збереження та
користування чужими грошовими коштами
в порядку ст. 8, 1214, 536, 1048 ЦК України.

Кондикційні зобов'язання (зобов'язання
із безпідставного збагачення) є
додатковим засобом захисту цивільних
прав і застосовуються переважно разом
(субсидіарно) з іншими
цивільно-правовими засобами.
Кондикційний позов не може бути
пред'явлено замість деліктного, але
поряд з ним - цілком можливо. Відтак,
ОСОБА_3 після задоволення судом
деліктної вимоги про відшкодування
заподіяної йому шкоди в розмірі 11091,80
грн., висунув кондикційну вимогу про
стягнення з ОСОБА_4 процентів в сумі
10852,09 грн. за умисне користування
безпідставно збереженими належними
йому до сплати грошовими коштами.

Отже, відповідач ОСОБА_4 користується
грошима збереженими без достатньої
правової підстави, що є підставою для
застосування до спірних відносин
положень ч.2 ст.1214 ЦК України,
відповідно до якої у разі
безпідставного одержання чи
збереження грошей нараховуються
проценти за користування ними (ст.536 ЦК).

Твердження відповідача про
неможливість застосування положеннь
ст.1048 ЦК України до відносин щодо
збереження грошей без достатніх
правових підстав суд вважає
помилковим, оскільки по аналогії
закону ст.1048 ЦК України визначається
лише розмір, а не підстава оплати,
внаслідок того, що ст. 536 ЦК України не
містить конкретного розміру процента
встановленого законом.

Наведене відповідає також правовій
позиції, зазначеній у постанові
Верховного Суду України від 24 січня 2006
року: «Апеляційний суд дійшов вірного
висновку про застосування ст.1048 ЦК
України до спірних правовідносин в
частині нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами,
оскільки між сторонами відсутні
договірні правовідносини і розмір
проценту не встановлено».

При ухваленні рішення суд врахував, що
згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суди
зобов'язані привести свою практику у
відповідність із рішеннями Верховного
Суду України.

Також суд врахував те, що відповідно до
судової практики Європейського суду з
прав людини, користування боржником
грошовими коштами стягувача під час
виконавчого провадження порушує право
стягувача на користування своїм майном
відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод ( рішення
Європейського суду з прав людини від
11.01.2005 року по справі Дубенко проти
України).

А згідно ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень
та застосування практики
Європейського суду з прав людини» суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику суду як джерело
права.

За час користування відповідачем
безпідставно збереженими грошовими
коштами, належними до сплати позивачу
облікова ставка Національним банком
України неодноразово змінювалась.

Згідно розрахунку, наданого позивачем
17.06.2014 року, вбачається, що розмір
процентів за користування
відповідачем безпідставно збереженими
грошовими коштами належними до сплати
позивачу становить 10852,09 грн.

Таким чином, враховуючи вищенаведене,
суд приходить до висновку, що з ОСОБА_4 в
корить ОСОБА_3 слід стягнути проценти
за користування грошима, збереженими
без достатньої правової підстави у
розмірі 10 852,09 гривень, та судові
витрати.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК
України; ст. 536, 1048, 1214 ЦК України, суд -

в и р і ш
и в :

позов ОСОБА_3 - задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, який
проживає за адресою: АДРЕСА_2) на
користь ОСОБА_3 ( ідентифікаційний
номер НОМЕР_2, зареєстрований та
проживає за адресою: АДРЕСА_1) проценти
за користування грошима, збереженими
без достатньої правової підстави у
розмірі 10 852,09 ( десять тисяч вісімсот
п'ятдесят дві грн. 09 коп.) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 229,40 гривень.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Львівської області протягом 10-ти днів з
дня його проголошення.

Суддя
Л.М.Городецька