Справа № 192/416/13-ц
Провадження № 2/192/16/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року Солонянський районний
суд Дніпропетровської області у
складі:

головуючої - судді
Омелюх В.М.,

при секретарі - Короті
Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в смт.Солоне
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«АКЦЕНТ-БАНК», фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання
кредитно-заставного договору, договору
купівлі-продажу недійсними, стягнення
коштів та моральної шкоди,

В С Т А Н О В
И В:

Позивач з урахуванням уточнень до
позовної заяви від 07 та 28 серпня 2013 року
звернувся до суду з позовом до
відповідачів про визнання недійсним
кредитно-заставного договору, договору
купівлі-продажу, стягнення коштів та
моральної шкоди, зазначивши на
обґрунтування своїх вимог, що 28 червня
2012 року до неї додому в АДРЕСА_1,
приїхали представники приватного
підприємця ОСОБА_3, які запропонували
встановити металопластикові вікна в
належному їй будинку, а оскільки у неї
не було необхідних коштів, то вони
повідомили їй про можливість оформити
кредитний договір з публічним
акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК»,
з яким у них існує відповідна
домовленість, на що вона погодилася. В
той же день в м. Дніпропетровську в
офісі відповідача ФОП ОСОБА_2 було
оформлено кредит, при цьому заява про
надання кредиту була викладена
мікроскопічним шрифтом, в зв'язку з чим
вона не могла її прочитати, але її
завірили, що в договорі все вірно. Коли
вже вдома, скориставшись
збільшувальними приладами, вона
прочитала надані їй документи, то
побачила, що це були заява позичальника
№А337RX77380039 від 28 червня 2012 року, в п.15
якої вказано, що вона є
кредитно-заставним договором; графік
погашення кредиту; довідка про умови
кредитування та суму вартості
споживчого кредиту. Згідно п.9 цього
договору зазначено, що кредит
надається позичальнику на наступні
цілі: а) оплати/часткової оплати товару
згідно з переліком (надалі «Товар»)
шляхом безготівкового перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
СПД ОСОБА_2 у цьому ж банку, а також
зазначено, що вікна/двері
металопластикові є заставним майном,
при цьому їх кількість не вказана, а
зазначена лише загальна вартість
предмету застави - 6594,00 гривень. ПАТ
«АКЦЕНТ-БАНК», укладаючи спірний
договір, не звернув увагу на те, що в неї
відсутні будь-які договірні відносини
з ФОП ОСОБА_2, що товар нею не отриманий
на момент укладення договору і не може
бути заставою, а з цього вбачається, що
банку було байдуже до того, чи отримає
вона зазначений товар.

Вважає, що укладений
кредитно-заставний договір є
багатосторонньою угодою, тому що ФОП
ОСОБА_2 також мала зобов'язання щодо
умов даного договору і саме вона мала
надати згоду на отримання грошей від
відповідача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК»,
оскільки вона з даною особою не мала
договірних відносин і їй було не
зрозуміло на підставі чого ця особа
отримала від банку кошти та згоду на
передачу товару в заставу на той
термін, поки він буде знаходить у неї,
при цьому в договорі не вказано права
та обов'язки ФОП ОСОБА_2 та його
відповідальність, внаслідок чого
зазначені положення договору
суперечать ч.4 п.5 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», згідно
якого до договору із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення про
несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, відповідно до яких
встановлюються дискримінаційні
стосовно споживача правила, так як її
фактично позбавили права самостійно
розпоряджатися кредитом,
перерахувавши його на рахунок ФОП
ОСОБА_2, і тим самим позбавили права
впливати на відносини щодо отримання
товару у встановлений термін.

З посиланням на ст.230 ЦК України вважає,
що кредитний договір був укладений з
нею шляхом обману щодо обставин, які
мають істотне значення та якими є
відсутність між нею та ФОП ОСОБА_2
договору поставки, при цьому на її
погляд обманом також є завіряння
представника банку щодо того, що такий
договір не потрібний.

Перед укладенням споживчого кредиту в
супереч п.в) та п.і) ч.2 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
банк їй не повідомив в письмовій формі
про наявні форми кредитування з
коротким описом відмінностей між ними,
в тому числі між зобов'язаннями
споживача, а також про переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування, а у виданій їй довідці
про умови кредитування А-Банку та
сукупну вартість споживчого кредиту
вказана інформація відсутня, що є
порушенням і вимог ст.6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг».

В п.16 договору зазначено її обов'язок
щодо отримання товару згідно з
рахунком - фактурою № від 28 червня
2012 року в повному обсязі, при цьому
також зазначено, що до заяви додається
копія супроводжувальних документів,
але вона їх не бачила, не отримувала та
вони не додані до кредитного договору,
що свідчить про обман зі сторони банку,
який скористався тим, що вона не мала
можливості прочитати укладений
договір із-за його мікроскопічного
виконання.

Нею, не дивлячись на те, що їй це
гарантували за розписками як ФОП
ОСОБА_2, так і ОСОБА_3, не було отримано
визначеного договором товару , а
вказане свідчить про те, що їй завідомо
ніхто не збирався поставляти вікна, а
банк цьому сприяв, оскільки в договорі
не зазначив, який саме товар має
поставлятися, в якій кількості та в
який термін, чи кредит надавався на
сплату повної вартості товару чи
часткової, не вказано в який термін має
бути перерахований кредит продавцеві,
в той же час в графіку погашення
кредиту чітко визначений термін його
погашення, що також на її думку
свідчить про обман зі сторони банку,
яким використано з даною метою
мікроскопічний шрифт для складання
договору та не вказано термін, на який
він укладається.

Вона звертала увагу представника банку
на те, що договір на виготовлення вікон
нею укладено не з ФОП ОСОБА_2, а з ПП
ОСОБА_3, але їй було повідомлено про те,
що так потрібно, все робиться
відповідно до закону, а ОСОБА_3 є
директором підприємства ФОП ОСОБА_2,
при цьому для підтвердження цих
обстави остання в присутності
представника банку поставила штамп ФОП
ОСОБА_2 на договорі з ПП ОСОБА_4, в
результаті чого внаслідок обману ФОП
ОСОБА_2 користується кредитними
коштами, а вона, не отримавши товару,
змушена виплачувати кредит, сплативши
на день звернення з позовом до суду на
виконання умов кредитного договору
щодо повернення кредиту 1919 гривень 07
копійок.

Вважала, що кредитний договір
суперечить нормам Закону України «Про
захист прав споживачів», оскільки
банком, під час укладання договору, не
було виконано переддоговірну роботу та
не було повідомлено позивача у
письмовій формі про умови надання
кредиту, не було надано в повному
обсязі інформації про умови
кредитування, а текст договору
виконано мікроскопічним шрифтом, що
ускладнює його прочитання та
унеможливлює його прочитання без
збільшувальних приладів, що свідчить
про введення однією стороною іншою
сторони в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, в зв'язку з чим
є підстави для визнання укладеного
правочину недійсним відповідно до
положень ст.230 ЦК України, так як при
укладені договору був відсутній
договір між нею та ФОП ОСОБА_2, який мав
би регулювати умови поставки товару,
строки поставки, його кількість,
якість, ціну, за яку він продається, при
цьому обманом є і повідомлення їй
представником банку, що такий договір
не потрібний, внаслідок чого вважала,
що відповідно до ч.2 ст.230 ЦК України з
відповідача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» на її
користь необхідно стягнути спричинені
їй збитки в подвійному розмірі в сумі
3838 гривень 14 копійок та моральну шкоду
в сумі 5000 гривень, оскільки внаслідок
таких дій відповідача їй спричинено
душевні страждання, порушено її права
як споживача, оскільки банк вимагав
сплату коштів за не отриманий нею
товар, їй приходилось багато їздити до
відповідачів, щоб з'ясувати, що її
обманули, вона змушена була звертатися
до правоохоронних органів, що
завдавало їй душевних мук та
потребувало додаткових витрат, так як
відповідачі знаходяться в іншому
населеному пункті, а для неї кожна
копійка має значення, оскільки вона
пенсіонерка та отримує незначну
пенсію.

Прохала з посиланням на положення
статті 215 ЦК України визнати правочин
недійсним, оскільки зміст спірного
кредитного договору суперечить актам
цивільного законодавства, а також
вимогам ч.12 ст.10, ст.15 Закону України
«Про захист прав споживачів» щодо
обов'язку виконавця після укладення
договору повідомити споживача, що
послуги, зважаючи на їх ціну та
характеристики або інші обставини,
явно не задовольнятимуть інтереси
споживача; щодо обов'язку надання
своєчасної, повної та достовірної
інформації про продукцію та виробника,
внаслідок чого згідно ч.6 ст. 19
зазначеного Закону правочини
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними, про що також свідчить і
відсутність в тексті кредитного
договору умов, які регулюють внесення
змін (доповнень) та припинення його дії,
що на думку позивача є суттєвими
умовами договору у відповідності до ст.
628 ЦК України та в цілому суперечить ст.6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», внаслідок чого
положення п.12-п.14 кредитного договору
можна трактувати досить широко та не на
користь позичальника, що не дає вибору
для позичальника щодо відстоювання
своїх інтересів в разі порушення інших
зобов'язань перед банком, які не
стосуються цього договору, само по
собі є дискримінацією, тобто таким, що
всупереч принципу добросовісності та
має наслідком істотний дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
споживачу, який був поставлений в
момент підписання договору в невигідне
та таке, що порушує його права,
становище, а банк в односторонньому
порядку даним договором залишив за
собою право в будь-який час вирішувати
чи будуть йти кошти на погашення
заборгованості по даному договору чи
на погашення якихось інших зобов'язань
перед банком, які не стосуються
спірного договору, в зв'язку з чим
позивач опинився в умовах, які не
можливо виконати.

Вважала, що в супереч положенням ст. 203
ЦК України, які є підставою для
визнання правочину недійсним, її
волевиявлення при укладенні
кредитного договору не було вільним та
не відповідало її внутрішній волі,
оскільки договір на виготовлення та
встановлення вікон був укладений нею з
ПП ОСОБА_3, а банк змусив її укласти
кредитний договір на користь ФОП
ОСОБА_2, внаслідок чого договір не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків та не слугував
можливості отримати товар - вікна, які
банк взяв у заставу, незважаючи на їх
відсутність; договір не містить жодних
умов, які регулювали б
відповідальність з боку банку за
невиконання або неналежне виконання
умов договору, але при цьому містить
цілий перелік відповідальності з боку
споживача, що свідчить про
несправедливість умов спірного
договору та його невідповідність ч.5 п.3
ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів» та п.9 ч.1 ст.6 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
оскільки саме банк як професійний
учасник на ринку фінансових послуг та
сторона за договором розробляє умови
договору та пропонує його клієнту, в
зв'язку з чим на ньому лежить і основний
обов'язок по дотриманню законності
договору, при цьому банк не повинен
підміняти принцип свободи договору
принципом вседозволеності.

Прохала визнати недійсним і усний
договір купівлі-продажу продукції у
фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в
зв'язку з недодержанням вимог закону
щодо письмової форми правочину,
відповідно до положень ст.ст.203, 208 ЦК
України, оскільки такий договір мав би
укладатися в письмовій формі, тому що
до діяльності ФОП застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб (ст. 51 ЦК України), а також тому, що
вартість товару значно вище 20-кратного
розміру неподаткового мінімуму
доходів громадян, про що було
достовірно відомо представнику банку,
яким з нею був укладено кредитний
договір та який ввів її в оману,
стверджуючи, що з документами, які є
підставою для укладення
кредитно-заставного договору все в
порядку, а також просила стягнути на
користь ПАТ «Акцент-Банк» кредитні
кошти в розмірі 6 594 гривні з ФОП ОСОБА_2,
на адресу якого ці кошти були
перераховані.

Позивач та її представник в
судовому засіданні 08 квітня 2014 року
позовні вимоги підтримали з підстав та
обставин зазначених в уточненій
позовні заяві від 28 серпня 2013 року та
просили їх задовольнити в повному
обсязі. Пояснили, що укладений з ПАТ
«АКЦЕНТ-БАНК» кредитний договір, який
був укладений представником банку у
вихідний (святковий) день, є недійсним,
так як суперечить як Закону України
«Про захист прав споживачів», так і
волевиявленню позивачки та положенням
ст.203 та ст.230 ЦК України, оскільки був
укладений під впливом обману зі
сторони представника банку, внаслідок
чого зобов'язаний повернути їй на
виконання цього договору грошові кошти
в подвійному розмірі та спричинену
моральну шкоду. Прохали також визнати
недійсним укладений усний договір з
ФОП ОСОБА_2, оскільки його форма не
відповідала вимогам закону, а отримані
даним відповідачем кошти стягнути на
користь банку.

Крім цього, позивачка ОСОБА_1
пояснила суду, що вона мала бажання
встановити в належному їй будинку
металопластикові вікна, а оскільки не
мала на це грошових коштів, то
погодилась на оформлення кредиту з ПАТ
«АКЦЕНТ-БАНК», при цьому розуміла, що
кредитні кошти необхідно повертати у
визначені договором строки та розмірі.
Не оспорювала того факту, що заява на
видачу кредиту, графік погашення
кредиту, довідка про умови
кредитування А-Банку та сукупну
вартість споживчого кредиту вона
підписала особисто, при цьому на період
підписання цих документів, їй було
відомо, що грошові кошти за її заявою
перераховуються не на користь ПП
ОСОБА_3, з яким у нею було укладено
письмовий договір на встановлення
металопластикових вікон, а на користь
СПД ОСОБА_2, про що зазначено в самій
заяві, але це не стало підставою для
відмови її від укладення спірного
кредитного договору, при цьому грошові
кошти їй на руки не видавались, а були
перераховані на користь вказаного
відповідача. Ознайомившись дома з
текстом зазначених документів, вона не
зверталась до банку щодо розірвання
договору чи зміни його умов, та на
виконання умов кредитного договору
здійснювала платежі по поверненню
кредиту. Оскільки виконання робіт не
було проведено, стала звертися до ПП
ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_2 з приводу виконання
умов договору щодо виготовлення та
встановлення вікон, при цьому ці особи
видали їй письмові розписки, що вказані
роботи будуть виконані, а так як ці
роботи не були виконані і відповідно до
даних розписок, то змушена була
звернутися до міліції та з даним
позовом до суду.

Представник відповідача - ПАТ
«АКЦЕНТ-БАНК» в судовому засіданні
позов не визнав, просив відмовити в
його задоволенні, при цьому пояснив,
надавши і письмові заперечення на
позовну заяву, що позивачка
добровільно звернулась до банку для
укладання кредитного договору, при
цьому саме в її письмовій заяві, як
позичальника, зазначено на користь
якої особи необхідно перерахувати
кредитні кошти. Сторони за договором
мають право на свободу договору, але
при цьому зобов'язані виконувати умови
укладеного договору відповідно до
вимог ст.ст.526,626,629 ЦК України. Банком
були виконані передбачені договором
зобов'язання та перераховані кредитні
кошти, а позивачка після укладення
кредитного договору спочатку не
належним чином виконувала свої
зобов'язання за договором, порушуючи
строки та розмір щомісячних платежів, а
з 04 грудня 2012 року взагалі припинила
повертати грошові кошти, в зв'язку з чим
борг за кредитним договором станом на
14 жовтня 2013 року становить 9090 гривень 00
копійок. Вважав, що банк не має
відношення до укладеного позивачкою з
певною особою договору на виготовлення
вікон, оскільки не є стороною за такою
угодою, тому не був зобов'язаний
перевіряти при укладенні кредитного
договору умови такого договору,
кількість та вартість цих виробів,
строки виконання такого договору,
оскільки для перерахування кредитних
коштів цього не потребувалось, а було
достатньо заяви позичальника та
надання документів із зазначенням
реквізитів, куди та кому ці кошти
перерахувати.

Відповідач ФОП ОСОБА_2, яка про день та
час розгляду справи повідомлена
належним чином відповідно до вимог ч.5
ст.74 ЦПК України за адресою
місцезнаходження, що зазначена в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців
(а.с.66-67 т.1), а також відповідно до ч.6 ст.
74 ЦПК України шляхом направлення
телеграми (а.с.29-31,34), в судове засідання
не з'явилася, про причини своєї неявки
суд не повідомила, заперечень проти
позову та доказів, які їх обґрунтовують
суду не надала.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
його представника та представника
відповідача ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК»,
дослідивши матеріали справи, приходить
до наступного.

Згідно положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, при
цьому доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях, а кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
чи заперечень, крім випадків
встановлених цим законом.

Відповідно до ст.626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення зміну, або припинення
цивільних прав та обов'язків. Зміст
договору відповідно до ст. 628 ЦК України
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства, а
відповідно до ст.629 ЦК України умови
укладеного сторонами договору є
обов'язковим до виконання.

Положеннями ст.630 ЦК України
передбачено, що договором може бути
встановлено, що його окремі умови
визначаються відповідно до типових
умов договорів певного виду,
оприлюднених у встановленому порядку.
Якщо у договорі не міститься посилання
на типові умови, такі типові умови
можуть застосовуватись як звичай
ділового обороту, якщо вони
відповідають ст.7 цього Кодексу.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться, за порушення зобов'язань
відповідно до вимог ст.623,624 ЦК України
боржник, який порушив зобов'язання, має
відшкодувати кредиторові завдані цим
збитки та сплатити неустойку, в разі
якщо вона встановлена за порушення
зобов'язань.

Згідно ст. 22 ЦК України, особа якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Судом встановлено, що 28 червня 2012 року
між позивачкою ОСОБА_1, як замовником та
ПП ОСОБА_4, як виконавцем, було укладено
договір №0023 на виготовлення та
передачу у власність замовника
зазначених в договорі виробів
загальною вартістю 6594 гривні, при цьому
відповідно до п.2.1 договору зазначено,
що виробник зобов'язується передати
вироби замовнику протягом дванадцяти
днів після виконання ним обов'язку в
момент підписання договору щодо
внесення оплати в сумі 6594 гривні (а.с.10
т.1).

В цей же день, 28 червня 2012 року між
публічним акціонерним товариством
«АКЦЕНТ-БАНК», як кредитором та ОСОБА_1,
як позичальником, було укладено
кредитно-заставний договір №А337RX77380039,
в п.15 якого зазначено що ця заява разом
із запропонованими Умовами та
правилами, Тарифами (а.с.126-138 т.1)
складає між нею та банком
кредитно-заставний договір, з якими
вона згодна та які були їй надано для
ознайомлення в письмовій формі,
просила надати зазначені в заяві
послуги, при цьому своїм підписом
підтверджує факт отримання повної
інформації про умови кредитування (а.с.7
т.1, а.с.5 т.2), а вказане свідчить про те,
що позивач особисто підтвердила в
своїй заяві ознайомлення з додатками
до заяви, які і містять всі необхідні
умови даного виду договору, а наявність
особистого підпису, в тому числі під
зазначеною заявою, позивачка
підтвердила і в судовому засіданні.

Відповідно до умов цього договору
позивач отримала кредит на суму 6 791
гривня 82 копійки для оплати/часткової
оплати товару згідно з переліком
шляхом безготівкового перерахування
грошових коштів на поточний рахунок
СПД ОСОБА_5 за вікна металопластикові
загальною вартістю 6 594 гривні строком
на 36 місяців до 27 червня 2015 року зі
сплатою відсоткової ставки в розмірі
0,12% річних на умовах повернення кредиту
щомісячними платежами в період з 01 по 05
число кожного місяці в розмірі 392
гривні 27 копійок, а також щомісячною
сплатою винагороди за надання
фінансового інструменту в розмірі 203
гривні 75 копійок та сплатою
єдиноразової винагороди за надання
фінансового інструменту в сумі 197
гривень 82 копійки, що підтверджується
графіком погашення кредиту по договору
(а.с.8 т. 1, а.с.6 т.2).

До заяви позичальника ОСОБА_1 був
доданий товарний чек СПД ОСОБА_5 №
від 28 червня 2012 року на товар -
металопластикові вікна на суму 6 594
гривні (а.с.35 т.1, а.с.10 т.2).

Крім зазначених документів, при
укладенні кредитного договору
сторонами було погоджено та підписано,
в тому числі особисто позивачкою
ОСОБА_1, анкету-заяву про приєднання до
Умов та правил надання банківських
послуг у А-Банку (а.с.34 т.1), довідка про
умови кредитування, графік погашення
кредиту, позичальника було
ознайомлено з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(а.с.7-9, 32-34,36,126-138 т.1, а.с.5-6,15-16 т.2), а також
надано позичальником копію паспорту та
копії довідки про присвоєння
ідентифікаційного коду з її особистим
підписом про їх відповідність
оригіналу (а.с.37-38 т.1,а.с.7-9 т.2), що
підтвердила в судовому засіданні і
позивачка, та здійснено фотографування
на підтвердження факту присутності
позичальника при укладені даного
кредитного договору (а.с.9 т.2).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

На виконання зобов'язань за укладеним
договором ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» було
здійснено перерахування грошових
коштів, а позивачкою здійснювалось
погашення кредиту в період до 04 грудня
2012 року( а.с.12-13 т.1, а.с.11-14 т.2).

З урахуванням зазначеного, суд
приходить до висновку, що укладення 28
червня 2012 року між публічним
акціонерним товариством «АКЦЕНТ-БАНК»
як кредитором та ОСОБА_1 як
позичальником кредитно-заставного
договору №А337RX77380039 здійснено
відповідно до волевиявлення сторін, що
не заперечувалося в судовому засіданні
і самою позивачкою, та у відповідності
до вимог ст.ст.626,630,1054,1055 ЦК України, в
зв'язку з чим не можуть бути прийняті до
уваги доводи позивачки та її
представника, що зміст договору не
відповідає вимогам ЦК України та його
було укладено позивачкою ОСОБА_1 під
впливом обману зі сторони позикодавця
ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК».

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені ч.1-ч.3, ч.5 та ч.6
ст.203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину, а згідно
встановлених в судовому засіданні
обставин, позивачка мала намір та
бажала отримати кредитні кошти для
здійснення оплати на виготовлення та
встановлення в належному їй будинку
металопластикових вікон, для чого їй
необхідно було здійснити їх оплату в
сумі 6 594 гривні і саме ця сума кредитних
коштів була визначена сторонами по
спірному кредитному договору (а.с.7,10,36
т.1, а.с.5 т.2).

Згідно положень ст.230 ЦК України, якщо
одна із сторін навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч.1 ст.229 ЦК
України) такий правочин визнається
судом недійсним, при цьому обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування, що
свідчить про те, що ознакою обману є
умисел однієї зі сторін правочину щодо
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу було введено
в оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману, при цьому обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
про що зазначено і в п.20 Постанови
Пленуму Верхового суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верхового суду України від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину (стаття 229 ЦК України) мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення.

Таким чином, наявність умислу в діях
ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману чи помилки
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману, тобто позивачка ОСОБА_1,
при цьому факт обману повинен
знаходиться у безпосередньому зв'язку
з волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах, проте в судовому засіданні
позивач та її представник не довела
наявність в діях відповідача ПАТ
«АКЦЕНТ-БАНК», як сторони за договором,
умислу щодо навмисного введення іншої
сторони - позивача ОСОБА_1 в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також всі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
сторін має бути досягнуто згоди, а не
досягнення сторонами в належній формі
згоди щодо таких умов свідчить про те,
що договір не є укладеним, в той час як
згідно ч.1 ст.215 ЦК України недійсним
може бути визнано лише укладений
договір. В судовому засіданні
позивачем не оспорювалась наявність її
підписів в тексті оформленої 28 червня
2012 року від її імені заяви про видачу
кредиту, а нею в судовому засіданні
було підтверджено, що саме на
зазначених в цій заяві умовах було
укладено кредитний договір щодо видачі
їй грошових коштів, в зв'язку з чим не
можуть бути прийняті до уваги доводи
позивача про те, що її не було
ознайомлено з істотними умовами
договору, оскільки заява позичальника
від 28 червня 2012 року містить вичерпний
перелік інформації про умови надання
кредиту, тарифи та перелік всіх видів
платежів за даним кредитом, всі можливі
нарахування та інші витрати, а вказане
свідчить про те, що сторони в належній
(письмовій) формі досягли згоди щодо
всіх умов договору, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду.

З урахуванням досліджених доказів, суд
приходить до висновку, що не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні і доводи позивача щодо не
відповідності укладеного між
сторонами кредитно-заставного
договору положенням ст. 628 ЦК України,
ст.6 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» та вимогам ч.12 ст.10,
п.в) та п.і) ч.2 ст.11, ст.ст.15,18,19 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
внаслідок чого умови кредитування є
несправедливими та дискримінаційними,
тобто таким, що суперечать принципу
добросовісності та має наслідком
істотний дисбаланс договірних прав і
обов'язків на шкоду споживачу, який був
поставлений в момент підписання
договору в невигідне та таке, що
порушує його права, становище, оскільки
позивачем вказані доводи в судовому
засіданні не доведені, позивачем було
отримано від представника банку копії
всіх укладених та підписаних сторонами
документів, що підтвердила в судовому
засіданні і позивачка, при цьому їй
було достовірно відомо, що ні ПП ОСОБА_4,
ні ФОП ОСОБА_2 не були стороною
кредитно-заставного договору, а тому не
могли його підписувати, а банк при
укладені договору та наданні кредитних
коштів не був зобов'язаний перевіряти
наявність договірних стосунків між
позивачкою та цими особами, при цьому
здійснив перерахування кредитних
коштів на рахунок ФОП ОСОБА_2 саме за
вказівкою позивача, а не з ініціативи
банку як позикодавця.

Кредитні кошти за укладеною кредитною
угодою надавалися для споживчих
потреб, в зв'язку з чим на
правовідносини, які виникли між
позивачем та ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», дійсно
поширюється законодавство України про
захист прав споживачів, але доводи
позивача та його представника щодо
того, що відповідач здійснював при
цьому нечесну підприємницьку
діяльність, що відповідно до ст.19
Закону України «Про захист прав
споживачів» є підставою для визнання
правочину недійсним, в судовому
засіданні підтвердження не знайшли, а
відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Із змісту ч.2 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» вбачається, що
визначена в ній інформація повинна
бути надана кредитодавцем у письмовій
формі, при цьому забороняється у
будь-який спосіб ускладнювати
прочитання споживачем тексту
детального розпису сукупної вартості
споживчого кредиту, зазначеного у
договорі про надання споживчого
кредиту або у додатку до такого
договору, у тому числі шляхом
друкування його кеглем, меншим за кегль
шрифту основного тексту, злиття
кольору шрифту з кольором фону.

В той же час, факт надання зазначеної
інформації підтверджується підписом
позивача в заяві позичальника від 28
червня 2012 року, в якій зазначено, що
позивач ознайомлений в письмовій формі
з інформацією про умови кредитування
та орієнтовну сукупну вартість кредиту
у банку, текст заяви позичальника та
графіка погашення кредиту виконані
кеглем одного розміру, злиття кольору
шрифту з кольором фону в цих документах
відсутнє, а тому у суду відсутні
правові підстави вважати, що банком при
укладенні кредитного договору було
порушено вимоги ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» продавець
(виробник, виконавець) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.
Несправедливими є, зокрема, умови
договору щодо встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації у разі
невиконання ним зобов'язань за
договором.

Судом встановлено та не оспорюється
сторонами у справі, що під час
підписання кредитного договору
позивач була ознайомлена з його
умовами, висловила свою згоду щодо умов
договору та волевиявлення шляхом
підписання зазначеного договору, у
зв'язку з чим суд вважає твердження
позивача, щодо ненадання їй інформації
у відповідності до ст.ст.1,10,11,15,19 та 21
ЗУ «Про захист прав споживачів»
необґрунтованими.

Таким чином, суд приходить до висновку
про те, що кредитний договір від 28
червня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ
«АКЦЕНТ-БАНК» був укладений належним
чином з дотриманням всіх вимог та
викладенням всіх його істотних умов, а
тому в межах заявлених позовних вимог
відсутні визначені ст.230 ЦК України
підстави для визнання недійсним
укладеного між сторонами правочину, в
зв'язку з чим в задоволенні позову про
визнання кредитної угоди недійсною,
про стягнення подвійного розміру
сплачених коштів в рахунок погашення
кредиту, в якості застосування
наслідків недійсності правочину
необхідно відмовити.

В зв'язку з відмовою у задоволенні цієї
частини позову не підлягає задоволенню
і позовна вимога щодо стягнення
моральної шкоди в сумі 5 000 гривень,
оскільки така вимога ґрунтується на
недійсності правочинів, які судом
такими не визнані.

Щодо позовних вимог стосовно визнання
недійсним укладеного між позивачем та
ФОП ОСОБА_2 усного договору
купівлі-продажу у зв'язку з
недодержанням вимог закону щодо
письмової форми договору, оскільки
стороною за договором є суб'єкт
підприємницької діяльності, а вартість
товару значно вище 20-кратного розміру
неподаткового мінімуму доходів
громадян, то дані вимоги також не
підлягають задоволенню, оскільки
позовні вимоги в цій частині є
суперечливими, так як доказів
укладення такого договору суду не
надано, а позивачем і в позовній заяві,
і в судовому засіданні зазначалось, що
будь-яких договорів з ФОП ОСОБА_2 вона
не укладала, в зв'язку з чим не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено, про що мається відповідне
роз'яснення в п. 8 Постанови Пленуму
Верхового суду України від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
якого підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину.

З огляду на зазначене, позовні вимоги
щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь
ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» кредитних коштів в
сумі 6 594 гривні є суперечливими та
такими що не знайшли свого
підтвердження дослідженими в судовому
засіданні доказами, а тому також
задоволенню не підлягають.

Крім цього, в зв'язку з відмовою у
задоволенні позову, відповідно до
вимог ст.88 ЦПК України, витрати по
справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.22,203,215,216,229, 230,526,623-629,638,1054,1055 ЦК
України, Законом України «Про захист
прав споживачів», Законом України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
ст.ст. 10,11,57,60,88,209,212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«АКЦЕНТ-БАНК», фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 про визнання
кредитно-заставного договору, договору
купівлі-продажу недійсними, стягнення
коштів та моральної шкоди, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Солонянський районний
суд шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 15
квітня 2014 року.

ГОЛОВУЮЧА: суддя