Справа № 369/6631/14-ц
Провадження №2/369/2894/14
РІШЕННЯ

Іменем України

24.07.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі

головуючої судді
Медвідь Н.О.

при секретарі
Ткаченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину
будівельних матеріалів, які були
використані в процесі будівництва
садового будинку, надвірних будівель
та споруд, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з
даним позовом до відповідача,
посилаючись на те, що 20.02.1999 між
сторонами укладено шлюб, якій 29.12.2011
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області
розірвано.

У 2005 році за спільні кошти сторонами, на
підставі договору купівлі- продажу
набуто у власність земельну ділянку
загальною площею 0,049 га, з цільовим
призначенням для ведення садівництва,
за адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с. Забуччя,
садове товариство «Калина». За період
шлюбу на цій земельній ділянці за
спільні кошти зведено садовий будинок,
з надвірними будівлями та спорудами.

Згідно висновку спеціаліста
експертного будівельно-технічного
дослідження від 19.11.2012 вартість
заміщення садового будинку з
надвірними будівлями та спорудами без
врахування вартості земельної
складової складає: 390846 грн.

05.11.2013 рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області було
визнано за нею право власності на ?
частку земельної ділянки загальною
площею 0,049 га, з цільовим призначенням
для ведення садівництва, за адресою:
Київська область, Києво-Святошинський
район, с. Забуччя, садове товариство
«Калина».

25.01.2014 Реєстраційною службою
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області
було зареєстровано за нею право
власності на ? частку цієї земельної
ділянки.

Оскільки спірний будинок не завершений
будівництвом , просила визнати за нею
право власності на ? частку будівельних
матеріалів загальною вартістю 195423
гривні, які були використані в процесі
будівництва садового будинку,
надвірних будівель та споруд, що
знаходяться на земельній ділянці за
адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с.Забуччя,
садове товариство «Калина».

В судовому засіданні позивач позов
підтримала.

Представник відповідача позов не
визнала, оскільки позивачка, у своїй
заяві про розірвання шлюбу, яка подана
до суду 08.12.2011 зазначає, що шлюбні
відносини фактично припинено уже два
роки, тобто з 2009 року.

Згідно чинного законодавства,
будівництво дозволяється лише після
отримання погоджень, відповідних для
даного виду об»єктів.

В листопаді 2012 у відділі
містобудування і архітектури
Києво-Святошинського району Київської
області відповідачем отримано вимоги
до забудови земельної ділянки в с.
Забуччя, садівницьке товариство
«Калина» та будівельний паспорт. Після
чого розпочато будівництво, яке станом
на 03.06.2014 відображено у технічному
паспорті.

Відповідач за професією будівельник та
володіє вміннями, забудову здійснював
самостійно придбаними матеріалами.
Доказами придбання будівельних
матеріалів є чеки, товарні чеки,
рахунки фактури, які також
підтверджують час їх придбання.

Будівництво садового будинку
здійснювалось після розірвання шлюбу
сторін . Вимоги щодо визнання права
власності на будівельні матеріали
вважає безпідставними.

Суд, вислухавши осіб, які приймають
участь у розгляді справи, свідків,
вивчивши матеріали справи, в позові
відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що 20.02.1999 між
сторонами укладено шлюб, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1 від 20.02.1999, якій
29.12.2011 рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області
розірвано.

Як пояснила позивачка в судовому
засіданні , за період шлюбу до моменту
фактичного припинення шлюбних
відносин та припинення ведення
спільного господарства у 2005 році за
спільні кошти сторін на земельній
ділянці яка набута на підставі
договору купівлі- продажу у власність
з цільовим призначенням для ведення
садівництва, за спільні кошти сторін
зведено садовий будинок, з надвірними
будівлями та спорудами..

Як на єдиний доказ своїх позовних
вимог , позивач посилається на висновок
спеціаліста №0689 експертного
будівельно-технічного дослідження від
19.11.2012, але як вбачається з цього
висновку експертом визначена ринкова
вартість спірного будинку з
надвірними будівлями та спорудами, без
врахування вартості земельної
складової, яка складає 390846,00 грн. також
визначена ринкова вартість спірного
будинку станом на дату дослідження,
тобто на 19.11.2012, а шлюб сторін розірвано
29.12.2011 .

Позивачка не довела в судовому
засіданні, що після розірвання шлюбу
вона приймала участь у будівництві
спірного будинку, також, вимагаючи
визнання за нею права власності на
будівельні матеріали, не надала докази
які будівельні матеріали було придбано
під час шлюбу сторонами , або після
розірвання шлюбу нею.

Також рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
05.11.2013 яким визнано за позивачкою
право власності на ? частку земельної
ділянки загальною площею 0,049 га, за
адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с. Забуччя,
садове товариство «Калина», на яке
посилається позивачка не можна
покласти в основу рішення як доказ ,
оскільки як вбачається з цього рішення
будинок спірний на момент розгляду
справи не завершений будівництвом,
тому позивачка не може ставити
питання про розподіл його.

Також зареєстроване за позивачкою
право власності на ? частку земельної
ділянки за адресою: Київська область,
Києво-Святошинський район, с.Забуччя на
підставі рішення суду не свідчить про
участь її у будівництві спірного
будинку..

Згідно ч.І ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Ч. 2 ст.60 СК України встановлено, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст.70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України за № 11 від
21.12.2007 року «Про практику застосування
судами законодавства про при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст.
325 ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Абзацом 2 п.23 Постанови встановлено, що
спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно- будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 331 ЦК України, право
власності на нову річ, яка виготовлена
(створена) особою, набувається нею, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Право власності на
новостворене нерухоме майно ( житлові
будинки, будівлі, споруди, тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна в експлуатацію, право
власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі будівництва
(створення майна).

Згідно чинного законодавства,
будівництво дозволяється лише після
отримання погоджень, відповідних для
даного виду об»єктів.

Як вбачається з будівельного паспорту ,
якій виданий відділом містобудування
і архітектури Києво-Святошинської РДА
в листопаді 2012 року відповідач
отримав вимоги до забудови земельної
ділянки в с. Забуччя, садівницьке
товариство «Калина» та будівельний
паспорт. Після чого розпочато
будівництво спірного будинку, що
підтверджується квитанціями чеками,
накладними на придбання будівельних
матеріалів, наданих представником
відповідача, також технічним
паспортом виготовленим станом на
03.06.2014 , згідно якому інвентаризаційна
вартість будинку спірного складає 123760
гр., що спростовує вартість його на
момент проведення експертизи 06.11.2012 де
зазначена вартість його 390846 гр. .

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства.

До показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
яких посилається позивач в
підтвердження своїх позовних вимог
суд ставиться критично, оскільки вони
пояснили суду, що їх запрошували на
дачу з метою відпочинку на ній. За кожен
візит стан будинку покращувався, в
ньому проводились ремонтні роботи,
проте хто проводив ці ремонті роботи
вони не бачили. Позивачка проводи
роботи в будинку, проте які саме вони
пояснити не змогли, зазначивши що це
були роботи в основному по
господарству. Проте, що купувались
будівельні матеріали для будівництва
знають зі слів позивачки. Також свідки
не довели чи проводилися роботи по
будівництву після розірвання шлюбу
сторін

Статтею 15 ЦК України визначено, що
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Зважаючи на позицію Верховного Суду
України, викладену у Постанові Пленуму
«Про судове рішення у цивільній
справі» № 14 від 18 грудня 2009 року,
оскільки правом на звернення до суду за
захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Аналізуючи вище перелічені правові
норми та рекомендації Верховного суду
України в розрізі наданих суду
матеріалів, суд вважає, що перше, що
повинна була довести суду позивач, це
наявність у нього прав, свобод чи
інтересів, які були порушені, невизнані
чи оспорені відповідачем.

Проте, з огляду на наявні в справі
матеріали, позивач не довела, що
будівництво спірного будинку
розпочато в період шлюбу сторін, які
будівельні матеріали придбані в
період шлюбу, які після , які роботи
були здійснені нею, які будматеріали
придбані нею після розірвання шлюбу,
вартість робіт чи будматеріалів, в
період шлюбу після розірвання його .

Суду було надано докази лише про
вартість спірного будинку на момент
листопада 2012 року , також рішення суду
яким відмовлено у визнанні права
власності на спірний будинок, оскільки
він не закінчений будівництвом, тобто
вимоги позивача носять лише
формальний характер, всупереч вимогам
ст. 60 ЦПК України не підтверджені
належними доказами.

Таким чином, в судовому засіданні не
доведено факту наявності порушення
права та законних інтересів позивача
відповідачем, не доведено факту
протиправної поведінки відповідача, та
причинний зв»язок з можливим
порушенням прав та законних інтересів
позивача, про що зазначено вище.

Тобто, позивач не довела тих обставин
на які посилалася як на підставу
позовних вимог, не надала докази в
обґрунтування своїх вимог, не
спростувала тих обставин на які
посилалася представник відповідача в
обґрунтування своїх заперечень, що є
її обов»язком відповідно до засад
змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК
України . При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу ,
роз»яснював позивачу її права та
обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх
сукупності, дійшов висновку про
необґрунтованість та недоведеність
вимог позивача, оскільки вони не
відповідають вимогам ст.ст.57-59 ЦПК
України.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст. ст.57, 60, 61 , 62, 70 СК України, ст.. 331 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 209, 212-214, 215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину
будівельних матеріалів, які були
використані в процесі будівництва
садового будинку, надвірних будівель
та споруд, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Києво-Святошинський протягом 10
днів з дня його проголошення.

Суддя: