Справа №487/9168/13-ц 02.07.2014 02.07.2014 02.07.2014
Провадження №22-ц/784/1833/14
Провадження №22ц/784/1833/14
Головуючий суду першої інстанції -
Суддя-доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового
засідання - Шпонарською О.Ю.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_3,

представника відповідачки -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 14 травня 2014 року,

ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, - приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
встановлення факту родинних відносин
та визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

28 лютого 2013 року ОСОБА_3 пред'явила до
ОСОБА_5 позов про визнання недійсним
заповіту, складеного 28 жовтня 2010 року
ОСОБА_7, який був посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 та
зареєстрований у реєстрі за номером 1807.

Протягом розгляду справи позивачка
збільшила позовні вимоги та просила
крім вищезазначеного встановити факт,
що ОСОБА_7 є її дядьком.

Свої вимоги вона обґрунтовувала
наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер ОСОБА_7, який є
рідним братом її матері ОСОБА_8

За життя ОСОБА_7 належала на праві
приватної власності квартира АДРЕСА_1.

Оскільки вона є спадкоємицею 5 черги за
законом, але не може оформити спадщину
через відсутність документів у архівах
про народження дядька, вона просила
встановити факт родинних відносин з
ним.

Крім того, позивачка просила на
підставі ст.1257 ЦК України визнати
недійсним заповіт від 28.10.2010 р.,
складений від імені ОСОБА_7 на користь
відповідачки, оскільки він не
відповідає волі її дядька та ним не
підписувався.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 14 травня 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду,
позивачка подала апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просила рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення - про задоволення
її позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що він є необґрунтованим.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 і 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для
відмови у його задоволенні.

Згідно з положеннями ст.ст.1223, 1233 ЦК
України заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті. Право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складання. Заповіт має бути підписаний
особисто заповідачем та посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 ЦК України.

Стаття 1248 ЦК України визначає, що
нотаріус посвідчує заповіт, який
написаний заповідачем власноручно або
за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. Також він може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним. Якщо заповідач через фізичні вади
не може сам прочитати заповіт,
посвідчення заповіту має відбуватися
при свідках.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, а також заповіт, складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» №7 від 30.05.2008 р. заповіт є
правочином, тому на нього поширюються
загальні положення про правочини, якщо
у книзі шостій ЦК немає відповідного
правила.

Стаття 256 ЦПК України передбачає, що у
судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення.

Таким фактом може бути факт родинних
відносин між фізичними особами.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 р.
«Про судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення» суд вправі розглядати справи
про встановлення родинних відносин,
коли цей факт безпосередньо породжує
юридичні наслідки, наприклад, якщо
підтвердження такого факту необхідне
заявникові для одержання в органах, що
вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва
про право на спадщину, для оформлення
права на пенсію в зв'язку із втратою
годувальника.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 28 жовтня 2010
року приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 складено заповіт від
імені ОСОБА_7, який в цей же день
посвідчено і зареєстровано в
Спадковому реєстрі за номером 1807,
згідно з яким ОСОБА_7 на випадок своєї
смерті заповів ОСОБА_5, яка у зв'язку з
укладенням 12.12.2012 р. шлюбу змінила
прізвище на ОСОБА_5, все належне йому
майно, де б воно не було, і з чого б воно
не складалося, і взагалі все те, що йому
буде належати на день смерті і на що він
за законом матиме право.

ОСОБА_7 особисто прочитав цей заповіт
та власноручно його підписав,
зазначивши, що йому був роз'яснений
зміст ст.ст.1233, 1234, 1236, 1241, 1248, 1257, 1307 ЦК
України (а.с.20).

Зазначене доведено і висновком
судово-почеркознавчої експертизи №218
від 10.04.2013 р. (а.с.127-129).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.30).

Встановивши зазначене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Так, із змісту заповіту вбачається, що
ОСОБА_7 до укладення заповіту були
роз'яснені всі необхідні права. Заповіт
був складений та посвідчений із
дотриманням форми, передбаченої ст.1247
ЦК України. Волевиявлення заповідача
було вільним і відповідало його волі,
оскільки заповіт був підписаний
особисто ОСОБА_7

Нотаріус, який посвідчував заповіт,
засвідчив, що ОСОБА_7 був дієздатною
особою, а його волевиявлення було
вільним.

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування оскаржуваного
рішення в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про
визнання недійсним заповіту, оскільки
воно ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Що ж стосується висновку суду про
відмову у задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_3 про встановлення факту родинних
відносин з померлим, то він також на
думку колегії суддів є вірним.

Встановлення зазначеного факту
позивачка пов'язувала з необхідністю
отримання нею після ОСОБА_7 спадщини.

Оскільки все своє майно спадкодавець
заповів відповідачці, то немає сенсу у
встановленні зазначеного факту, так як
він не потягне за собою отримання
свідоцтва про право на спадщину.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду
м.Миколаєва від 14 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: