Справа № 148/1124/14-ц Провадження №
22-ц/772/1950/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Робак С.О.Категорія:
69Доповідач: Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючої:
Копаничук С.Г.

Суддів: Нікушина
В.П., Стеблюк Л.П.

при секретарі:
Сніжко О.А.

за участю заявника ОСОБА_2,
представника заінтересованої особи -
Лівандовської О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за заявою ОСОБА_2, за участю
заінтересованої особи - управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі Вінницької
області про встановлення факту
постійного проживання, за апеляційною
скаргою управління Пенсійного фонду
України у Тульчинському районі на
рішення Тульчинського районного суду
від 21 травня 2014 року, -

В с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з заявою про встановлення факту
його постійного проживання в
смт.Кирнасівка, Тульчинського району з
01.08.1988 року по 18.07.1991 року. Посилався на
те, що у вказаний період працював
водієм по вахтово-експедиційному
методу в районах Крайньої Півночі і
кожні дві неділі вилітав на роботу,
після чого повертався до постійного
місця проживання в смт.Кирнасівка, яке
відноситься до зони посиленого
радіоекологічного контролю. Просив
встановити даний факт, необхідний йому
для оформлення права на пенсійне
забезпечення з врахуванням ЗУ «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи».

Рішенням Тульчинського районного суду
від 21.05.2014 року заяву задоволено.
Встановлено факт постійного
проживання ОСОБА_2 в смт.Кирнасівка,
Тульчинського району в період з 01.08.1988
року по 18.07.1991 року.

В апеляційній скарзі управління ПФ
України у Тульчинському районі просить
зазначене рішення суду скасувати через
порушення норм матеріального права, а
по справі ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні заяви відмовити. Зазначили
,що покази свідків не можуть бути
підставою для ухвалення рішення про
встановлення факту постійного
проживання, а факт проживання заявника
у міжвахтовий період на території зони
радіоекологічного забруднення, має
бути підтверджений документально.

Заперечуючи проти апеляційної скарги,
ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та
обґрунтованим, а доводи скарги
безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть
участь в справі, перевіривши матеріали
справи, рішення суду та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у
судовому порядку можуть бути
встановлені факти, що мають юридичне
значення, від яких залежить виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав фізичних осіб, якщо не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Ухвалюючи рішення про встановлення
факту постійного проживання заявника в
смт.Кирнасівка суд виходив з того, що
даний факт підтверджується сукупністю
доказів, а саме: особовою карткою водія
Київського спеціалізованого
монтажного управління треста
«Сібкомплектмонтажнакладка» ОСОБА_2, у
котрій місцем його простійного
проживання вказано смт.Кирнасівка,
Тульчинського району (а.с.10),
посвідченням громадянина, який
постійно проживає на території зони
посиленого радіоекологічного контролю
(а.с.14), довідкою Кирнасівської
селищної ради №1813 від 15.05.2014 року про
те, що ОСОБА_2 з 16.06.1987 року по даний час
проживає в смт.Кирнасівка (а.с.26) та
показами свідків, які підтвердили факт
постійного проживання ОСОБА_2 у
вказаному населеному пункті, а в
районах Крайньої Півночі він працював
вахтовим методом.

Суд вірно встановив обставини по
справі ,належним чином перевірив їх
доказами ,які оцінив відповідно до
ст.212 ЦПК України, правильно визначив
правові норми та дійшов до
обґрунтованого висновку про
необхідність встановлення факту
постійного проживання ОСОБА_2 в
смт.Кирнасівка протягом з 01.08.1988 року по
18.07.1991 року.

Доводи скарги про неврахування судом
відсутності доказів проживання ОСОБА_2
в смт.Кирнасів у міжвахтовий період, є
безпідставними з огляду на наступне.

Згідно п.1.1 Основних положень про
вахтовий метод організації робіт,
затверджених постановою Державного
комітету СРСР з праці і соціальних
питань №794/33-82 від 31.12.1987 року (далі -
Основні положення), вахтовий метод - це
особлива форма організації робіт,
ґрунтована на використанні трудових
ресурсів поза місцем їх постійного
проживання за умови, коли не може бути
забезпечене щоденне повернення
працівників до місця постійного
проживання. Робота організовується по
спеціальному режиму праці, як правило,
при підсумовуваному обліку робочого
часу, а міжвахтовий відпочинок
надається в місцях постійного
проживання. Місцем роботи при вахтовом
методі вважаються об'єкти (ділянки), на
яких здійснюється безпосередня
трудова діяльність.

Зі змісту п.2.5 Основних положень
вбачається, що за рахунок підприємства
здійснювався проїзд працівників від
місця їх постійного проживання до
пункту збору і місця роботи (об'єкту,
ділянки) і назад.

Відповідно до п.3.6 Основних положень
проживання вахтового (змінного)
персоналу в період міжвахтового
відпочинку у вахтових селищах
забороняється.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 працював вахтовим методом
роботи, а саме: два тижні - працював, два
тижні - відпочивав (а.с.15).

Таким чином, міжвахтовий відпочинок
складав два тижні, які ОСОБА_2 проводив
в місці свого постійного проживання.
Докази зміни заявником свого місця
постійного проживання чи перебування в
матеріалах справи відсутні.

Отже, доводи скарги щодо вказаного є
необґрунтованими та правильних
висновків суду не спростовують.

Доводи скарги про те, що покази свідків
не можуть бути підставою для
встановлення даного факту, не
заслуговують на увагу, оскільки суд
оцінив докази в їх сукупності і
врахував, що покази свідків повністю
узгоджуються, як з положеннями діючого
нормативного акту, що регулюють роботу
вахтовим методом, так і з іншими
письмовими доказами в справі.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Рішення суду відповідає матеріалам
справи і вимогам закону, постановлене з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права, а тому
скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст.307,308, 315 ЦПК України ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу управління
Пенсійного фонду України у
Тульчинському районі відхилити.

Рішення Тульчинського районного суду
від 21 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: