Справа № 344/4242/14-ц
Провадження № 2/344/2532/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Шамотайло О.В.

секретаря
Устинської Н.С.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_7,
відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним
позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд
про встановлення факту проживання
однією сім'єю з відповідачем без
реєстрації шлюбу та про визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю подружжя, а саме
двокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюб
між ними розірвано 29.01.2002р., однак
спірна квартира придбана за спільні
кошти у 2006р., хоч і зареєстрована на
відповідача, а весь час після
розірвання шлюбу сторони проживають
однією сім'єю. Оскільки дружина
відповідача перебуває у договірних
відносинах із ТОВ «Глобальні
тренінгові системи», то вважає, що
існує висока імовірність того, що
відповідач може відчужити належну їй
квартиру, а при таких обставинах
позивач залишиться без житла.

Сторона позивача в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала та просила
суд про їх задоволення з підстав, що
наведені у них.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги визнала повністю та
просила суд їх задовольнити.

Заслухавши сторін, допитаних в
судовому засіданні свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи
судом встановлені наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист цивільних прав та інтересів.

Перевіряючи обставини у справі, судом
встановлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, проте 29.01.2002р.
шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
розірвано, про що зроблено відповідний
запис за №77 та видано свідоцтво про
розірвання шлюбу від 29.01.2002р. серії
НОМЕР_1 (а.с.9).

Згідно до договору купівлі-продажу
квартири від 20.04.2006р., який було
посвідчено приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу Кучак Н.В., який
укладено між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, остання
купила та прийняла у власність
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Стосовно позовних вимог позивача щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю необхідно враховувати правила ч.
2 ст. 3 СК про те, що сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки.

За таких обставин слід вказати, що
стаття 3 СК України визначає сім'ю як
первинний і основний осередок
суспільства та вказує ознаки сім'ї:
спільне прожи вання осіб, які пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права і
обов'язки.

З наведеного положення випливає одна з
основних ознак сімейних відносин:
наявність факту ведення спільного
господарства, тобто прийняття участі у
спільних витратах, спрямованих на
забезпечення життєдіяльності сім'ї.

А ч. 4 даної статті дає передумови
створення сім'ї, зокрема, на підставі
шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

У той же час в частині 2 ст. 3 СК України
містить вичерпний перелік випадків,
коли особи, що проживають окремо,
складають сім'ю: так, дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

В усіх інших випадках діє загальне
правило, передбачене ч. 1 п. 2 ст. 3 СК
України: сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

При цьому крім показань свідків суду не
представлено інших доказів того, що
позивач та відповідач проживали однією
сім'єю, тобто матеріали справи не
містять жодних доказів, які б в своїй
сукупності вказували на те, що позивач
та відповідач протягом тривалого часу
спільно проживають разом, є пов'язаними
спільним побутом та мають взаємні
права і обов'язки, які спрямовані на
забезпечення життєдіяльності сім'ї, та
крім іншого полягають також і у
спільних витратах.

Щодо показань свідків, допитаних в
судовому засіданні, то слід вказати, що
судом не було встановлено об'єктивних,
чітких та несуперечливих показань
свідків, які необхідні для
встановлення об'єктивної істини в
справі при винесенні законного та
обґрунтованого рішення. На переконання
суду показання допитаних свідків не
дають змогу в повній мірі встановити
зв'язок між поясненнями сторін і
спірними правовідносинами, та фактично
є неспроможними підтвердити чи
спростувати наявні у справі письмові
докази та пояснення сторін, а тому
оцінюються судом критично.

За таких обставин суд вважає, що лише
сам по собі факт спільного проживання в
одній квартирі не є достатнім задля
встановлення факту проживання однією
сім'єю, тобто суду не представлено
жодних належних доказів того, що на
момент спільного проживання позивач та
відповідач були пов'язані спільним
побутом та мали взаємні права і
обов'язки.

Відтак суд вважає, що в задоволенні
даної вимоги слід відмовити.

Щодо вимог позову про визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю подружжя суд вказує таке.

Ч.3. ст. 368 ЦК України, на яку посилається
позивач у своїй позовній заяві
визначає, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

За ч.1 ст. 74 СК України якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

Позивачем не було представлено суду
доказів того, що спірне майно, яке було
набуто відповідачем є їх спільним
майном, як майном подружжя та того, що
ним витрачались будь які належні йому
особисто кошти, як частка в придбанні
такого майна, або його утриманні.

Крім того суд констатує, що оскільки
відповідач визнає позов, то право
позивача у цьому випадку не порушене,
оскільки в повному обсязі відповідачем
визнається та ніким не оспорюється. А
за наявності таких обставин позивач не
може скористатися передбаченим
Цивільним кодексом України судовим
захистом свого права та інтересу,
оскільки судом достеменно встановлена
відсутність необхідності захисту
такого права та інтересу, а спір між
сторонами з даного приводу фактично
відсутній.

В даному випадку суд вважає, що, з
огляду на визнання позову стороною
відповідача, сторони не позбавленні
можливості здійснення свого права за
взаємною згодою.

Крім того суд зазначає, що доказування,
як і рішення суду, не може ґрунтуватися

на припущеннях, а з позовної заяви
вбачається, що позивач лише припускає в
подальшому можливість порушення його
прав.

Суд роз'яснював сторонам вказані вище
їх права та обов'язки, наслідки їх
невиконання. І постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами.

Виходячи з наведеного суд приходить до
переконання, що у задоволенні позову
слід відмовити, а понесені сторонами
витрати, пов'язані із розглядом справи,
слід залишити за сторонами.

Керуючись ст.ст. 15 ЦК України, ст.ст. 60, 74
СК України, ст.ст. 10,11,57,60,61,64,174,179, 212-215,218
ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

( Повний текст рішення
виготовлений 04.06.2014р.)

Суддя:
О.В. Шамотайло