Справа № 368/2225/13ц Головуючий у І
інстанції Кириченко В.І.Провадження №
22-ц/780/2501/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Малорода О.І.

при секретарі - Власенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького
районного суду Київської області від 11
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа яка не
заявляє самостійних вимог:
Кагарлицький PC УДМС України в
Київській області про визнання
втратившим право користування
житловим будинком, зняття з обліку,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом в якому
просив суд на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК
України визнати його сина ОСОБА_2 таким,
що втратив право користування належним
йому житловим будинком, що
розташований по АДРЕСА_1 та зобов'язати
Кагарлицький районний сектор
управління державної міграційної
служби України в Київській області
зняти з обліку відповідача ОСОБА_2,
зареєстрованого за вказаною адресою.

Свій позов обґрунтував тим, що
відповідач понад 6 місяців, а саме з
7.12.2012 року не проживає в належному йому
житловому будинку без поважних причин,
спільне господарство не веде,
особистих речей та майна в будинку не
має, та не користується ним, веде
вільний спосіб життя та постійно
змінює місце свого проживання.

Заочним рішенням Кагарлицького
районного суду Київської області від 11
лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що суд дійшов
помилкового висновку про те, що
відповідач є членом його сім'ї,
оскільки у них ніколи не було ні
спільного проживання, ні спільного
бюджету, ні побуту.

Крім того, посилався, що суд невірно
встановив обставини справи, не
врахувавши його пояснення, акти
обстеження будинку та під час допиту
свідків не уточнивши у них з якого часу
дійсно відповідач не проживає у
будинку, таким чином виніс рішення яке
ґрунтується на припущеннях, тому
вважає що суд не виконав вимоги
цивільного судочинства щодо вирішення
справи згідно із законом.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
позивача на підтримання скарги, який
пояснив, що дійсно погодився зі зміною
підстав позову щодо застосування ст.405
ЦК України, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. При цьому
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими Доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції в повному обсязі не
виконані.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з
07.12.2012 року був зареєстрований у
житловому будинку, власником якого є
позивач ОСОБА_1

Відмовляючи в задоволені позову суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач, відповідно до ст.405 ч.2 ЦК
України, як член сім'ї власника житла,
не втратив право користування вказаним
будинком, так як відсутній в ньому без
поважних причин менше року.

В основу таких висновків суд поклав
показання свідків ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про
те, що відповідач з травня 2013 року не
проживає у спірному житловому будинку.
При цьому акти обстеження депутата
Кагарлицької міської ради, де
зазначено, що відповідач не проживає в
будинку з грудня 2012 року, суд вважав не
допустимими доказами.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком, оскільки він не ґрунтується
на матеріалах справи і вимогах закону.

Статті 57-60 ЦПК України містять в собі
поняття доказів, їх належності та
допустимості, обов'язковості
доказування.

Так, відповідно до ст. ст.57,58 ЦПК
України належними доказами є будь-які
фактичні дані, які містять інформацію
щодо предмета доказування, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру,
витяги з них, що містять відомості про
обставини, які мають значення для
справи.

За змістом вказаних норм для доведення
зазначених у позові фактичних обставин
можуть бути прийняті письмові докази у
т.ч. і акти, що містять відомості про
обставини, які мають значення для
справи. Разом з тим, безпідставно
відхиляючи акти депутата Кагарлицької
міської ради суд першої інстанції,
всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України не
врахував наявність та відповідність
відомостей, які містяться у актах іншим
доказам і не дотримався принципу
оцінки доказів, відповідно до якого суд
на підставі всебічного, повного і
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує й оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності й протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

Отже, на думку колегії суддів є
помилковими висновки суду першої
інстанції, які ґрунтуються лише на
показах свідків, даних в суді та
всупереч вимогам ст. ст. 212, 215 ЦПК
України без з'ясування причин їх
невідповідності попереднім
поясненням, зокрема свідка ОСОБА_4
зазначених в актах депутата
Кагарлицької міської ради, про те, що
відповідач саме з грудня 2012 року виїхав
на постійне місце проживання до Росії і
не проживає у будинку, та без
врахування інших доказів у їх
сукупності,

Так, з матеріалів справи вбачається, що
доводи позивача про те, що відповідач
понад один рік, а саме з грудня 2012 року
не проживає в спірному будинку і не
користується ним без поважних причин,
не існує будь якої домовленості між
ним, як власником та відповідачем щодо
користування житловим будинком чи
збереження права на користування на
час його відсутності підтверджується
матеріалами справі, зокрема актами
депутата, поясненнями свідків та
іншими матеріалами у їх сукупності. Той
факт, що свідок ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснила, що відповідач не
проживає приблизно з травня 2013 року не
спростовує її попередні більш
конкретні пояснення, засвідчені у акті
депутатом міської ради про відсутність
відповідача з грудня 2012 року (а.с.6-8).

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
права власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Згідно п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 01
листопада 1996 року № 9 " Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя" при розгляді спорів про
право користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі не
можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Таким чином, суд першої інстанції
встановивши, що спірний будинок є
об'єктом приватної власності,
правильно визначився з характером
правовідносин сторін, які в даному
випадку повинні врегульовуватись
нормами ЦК України, оскільки з 2004 року
передбачена спеціальна норма для
визнання членів сім'ї власника такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням, правильно визначився з
правовою нормою, які підлягає
застосуванню ст.405 ч.2 ЦК України,
незважаючи на те, що в позовній заяві
немає посилання на таку правову норму,
враховуючи, що позивач фактично
погодився на зміну підстави позову,
однак невірно встановив фактичні
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалив
рішення за висновками, які не
відповідають обставинам справи, що є
підставою для скасування рішення з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову щодо визнання
відповідача таким, що втратив право
користування спірним житловим
будинком у зв'язку з відсутністю його
без поважних причин понад один рік.

Доводи позивача, про те, що відповідач
не є членом сім'ї позивача, оскільки не
веде з ним спільного господарства,
вселився тимчасово, тому не набув права
користування житловим будинком на
думку колегії суддів не заслуговують
на увагу з наступних підстав.

Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК
України має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Однак, частиною першою ст. 165 ЖК України
передбачено, що члени сім'ї власника
будинку, які проживають разом з ним у
будинку, що йому належить, користуються
жилим приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач є сином позивача та
вселився до спірного будинку у
встановленому законом порядку і за
згодою позивача та без укладення
будь-якої угоди про порядок
користування жилим приміщенням, тому
відповідно він набув прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК України. Сама по
собі відсутність спільного побуту,
тощо не може вважатись підставою для
позбавлення права користування
останнім житловим приміщенням.

Щодо позовних вимог про зняття
відповідача з реєстрації у спірному
будинку, колегія суддів приходить до
наступного.

За змістом ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 р. № 1382-ІV "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про: 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, положення ст. 7 цього Закону
підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм житловим
приміщенням, власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши цю вимогу одночасно з
вимогою про позбавлення права
користування житловим приміщенням.

З огляду на це, позов в частині
вирішення питання про зняття
відповідача з реєстраційного обліку
також підлягає задоволенню.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасування з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 11 лютого 2014 року
скасувати і ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, 1978 року народження
таким, що втратив право користування
житловим будинком АДРЕСА_1

Зобов'язати Кагарлицький районний
сектор управління державної
міграційної служби України в Київській
області зняти з реєстрації місця
проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :