Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф. Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Банк
«Таврика» про стягнення суми вкладу, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 11 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 20 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила стягнути із відповідача на її
користь суму залишку неповернутого
вкладу у розмірі 41 015 грн 03 коп.,
нараховані відсотки в сумі 21 297 грн 09
коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис.
грн.

В обґрунтування вимог зазначала, що між
сторонами спору 29 грудня 2011 року було
укладено договір банківського
строкового вкладу «Пенсійний» №
ПСГ(391)8913, за умовами якого вона
передала банку грошові кошти у сумі 500
грн у тимчасове користування на умовах
терміновості, платності та зворотності
строком зберігання до 28 червня 2013
року зі сплатою банком 22 % річних
щомісяця. 14 грудня 2011 року вона також
уклала з відповідачем договір
банківського строкового вкладу, за
умовами якого передала банку у
тимчасове користування 500 грн строком
до 28 червня 2013 року з нарахуванням 22 %
річних у валюті вкладу і на зазначений
у цьому договорі рахунок вона
переказала кошти у розмірі 240
тис. грн. 28 березня 2013 року виконавчою
дирекцією Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб їй було перераховано 199 484
грн 97 коп. у зв'язку із здійсненням
процедури ліквідації ПАТ «Банк
«Таврика». На її вимогу про повернення
суми залишку грошового вкладу в
розмірі 41 015 грн 03 коп. банк не
відреагував, частина вкладу залишилася
неповернутою. Такі дії відповідача
завдали їй моральної шкоди, оскільки
вона постійно перебуває у нервовій
напрузі з приводу неможливості
отримання своїх грошових коштів та
неможливістю оплатити операції, що
були їй здійснені у вересні 2012 року та
квітні 2013 року, тому просила стягнути з
відповідача, окрім вкладу, ще і
моральну шкоду у розмірі 10 тис.
грн.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 11 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 20
лютого 2014 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позов.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позивачка у строк, передбачений
Законом України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб», з
вимогою про включення її до реєстру
акцептованих вимог кредиторів не
зверталася, в зв'язку з чим її вимога
задоволенню в ліквідаційній процедурі
не підлягає та вважається погашеною.
Відповідач діяв у межах чинного
законодавства, так як на момент
прийняття рішення про ліквідацію банку
- 20 березня 2013 року, строк дії договору
банківського вкладу «Пенсійний» (391-550)
№ ПСГ(391)8913 не закінчився.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами установлено, що 14 грудня 2011 року
між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «Таврика» було
укладено договір банківського
строкового вкладу «Пенсійний» (391-550) №
ПСГ(391)7886, за умовами якого вона
передала банку у тимчасове
користування 500 грн строком до 8 січня
2013 року з нарахуванням 22 % річних у
валюті вкладу.

29 грудня 2011 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк
«Таврика» також було укладено договір
банківського строкового вкладу
«Пенсійний» (391-550) № ПСГ(391)8913,
за умовами якого вона передала банку
грошові кошти у сумі 500 грн у тимчасове
користування на умовах терміновості,
платності та зворотності зі строком
зберігання до 28 червня 2013 року зі
сплатою банком 22 % річних у валюті
вкладу і на зазначений у цьому договорі
рахунок вона 27 січня 2012 року переказала
кошти у розмірі 240 тис. грн на
поповнення депозитного договору.

Згідно з постановою правління
Національного банку України від
20 березня 2013 року № 97 банківська
ліцензія ПАТ «Банк «Таврика»
відкликана та прийнято рішення про
ліквідацію даного банку.

Згідно з рішенням виконавчої дирекції
фонду гарантування вкладів фізичних
осіб від 20 березня 2013 року № 17
розпочато процедуру ліквідації ПАТ
«Банк «Таврика» з 21 березня 2013 року.

Оголошення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
ПАТ «Банк «Таврика» було
опубліковано в Голосі України № 57 (5557)
від 26 березня 2013 року та в Урядовому
кур'єрі № 56 від 26 березня 2013 року.

Уповноваженим банком АТ «ІмексБанк»
ОСОБА_3 було виплачено заборгованість
за договором № ПСГ(391)7886 в розмірі
515 грн 03 коп. на підставі її заяви
від 14 лютого 2013 року.

28 березня 2013 року виконавчою дирекцією
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб їй було перераховано 199 484 грн 97
коп. у зв'язку із здійсненням процедури
ліквідації ПАТ «Банк «Таврика».

21 травня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
відповідача із інформаційним запитом
щодо виплати їй заборгованості у
розмірі 62 298 грн 89 коп., з яких:
41 015 грн 03 коп. - сума неповернутого
грошового вкладу та 21 283 грн 86 коп. -
нарахованих відсотків, на що отримала
відмову.

Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб» під час тимчасової адміністрації
не здійснюється, зокрема, задоволення
вимог вкладників та інших кредиторів
банку.

Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього закону
установлено, що обмеження, встановлене
пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не
поширюється на зобов'язання банку щодо
виплати коштів за вкладами вкладників
за договорами, строк яких закінчився,
та за договорами банківського рахунку
вкладників. Зазначені виплати
здійснюються в межах суми
відшкодування, що гарантується Фондом.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суди дійшли
висновку, що спірні правовідносини
регулюються Законом України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», так як відкликання ліцензії ПАТ
«Банк «Таврика» та прийняття рішення
про ліквідацію банку прийнято 21
березня 2013 року, тобто у період дії
цього Закону.

Так, процедура повернення вкладу у разі
ліквідації банку встановлена
спеціальним Законом України «Про
систему гарантування вкладів фізичних
осіб», за положеннями якого з дня
призначення Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб,
припиняються всі повноваження органів
управління банку та наступають
наслідки, встановлені ст. 46 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб». Уповноважена
особа Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб затверджує перелік вимог
кредиторів, після чого задоволення цих
вимог здійснюється в порядку
черговості, встановленої ст. 52
вказаного Закону. Зокрема, вимоги
вкладників - фізичних осіб у частині, що
перевищує суму, виплачену Фондом,
погашаються у четверту чергу.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про систему гарантування
вкладів фізичних осіб» основним
завданням Фонду є забезпечення
функціонування системи гарантування
вкладів фізичних осіб та виведення
неплатоспроможних банків з ринку. На
виконання свого основного завдання
Фонд у порядку, передбаченому цим
Законом, здійснює такі функції: веде
реєстр учасників Фонду; здійснює
заходи щодо організації виплат
відшкодувань за вкладами в разі
прийняття рішення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію
банку; здійснює процедуру виведення
неплатоспроможних банків з ринку, у
тому числі шляхом здійснення
тимчасової адміністрації банків,
організовує відчуження активів і
зобов'язань неплатоспроможного банку,
продаж неплатоспроможного банку або
створення та продаж перехідного банку.

Згідно з ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону
встановлено, що Фонд гарантує кожному
вкладнику банку відшкодування коштів
за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти
в розмірі вкладу, включаючи відсотки,
нараховані на день прийняття рішення
Національним банком України про
віднесення банку до категорії
неплатоспроможних та початку
процедури виведення Фондом банку з
ринку, але не більше суми граничного
розміру відшкодування коштів за
вкладами, встановленого на дату
прийняття того рішення, незалежно від
кількості вкладів в одному банку. Сума
граничного розміру відшкодування
коштів за вкладами не може бути меншою
200 тис. грн.

Відповідно до Положення про виведення
неплатоспроможного банку з ринку,
затвердженого рішенням виконавчої
дирекції Фонду гарантування вкладів
фізичних осіб від 5 липня 2012 року № 2,
зареєстрованого у Міністерстві
юстиції України 14 вересня 2012 року №
1581/21893), а саме: п. 4.31 розділу V «Дії
Фонду з виведення неплатоспроможного
банку з ринку шляхом його ліквідації»,
де зазначено, що у разі необхідності
уповноважена особа Фонду на ліквідацію
банку вносить пропозиції щодо
затвердження виконавчою дирекцією
Фонду змін до реєстру акцептованих
вимог не частіше ніж раз на квартал на
підставі, зокрема рішення суду, яке
набрало законної сили; свідоцтва про
право на спадщину за вимогами
кредиторів, які визнані уповноваженою
особою Фонду на ліквідацію банку та
включені до реєстру акцептованих вимог
кредиторів.

Проте, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України суди не звернули уваги на
таке.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
право власності є непорушним, ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за
договором банківського вкладу
(депозиту) одна сторона (банк), що
прийняла від другої сторони (вкладника)
або для неї грошову суму (вклад), що
надійшла, зобов'язується виплачувати
вкладникові таку суму та проценти на
неї або дохід в іншій формі на умовах та
в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1061 ЦК України Банк
виплачує вкладникові проценти на суму
вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, банк зобов'язаний
виплачувати проценти у розмірі
облікової ставки Національного банку
України.

Застосування судами Закону України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб», який регулює правові,
фінансові та організаційні засади
функціонування системи гарантування
вкладів фізичних осіб, повноваження
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб, порядок виплати Фондом
відшкодування за вкладами, ніяким
чином не перешкоджає вкладнику
звернутися до суду за захистом
порушеного права та вимагати стягнення
сум, які йому не повернуті за системою
гарантування, виходячи із наведених
норм ЦК України та умов договорів
банківського вкладу.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи до суду першої інстанції на
новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 11 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20
лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська