Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», ОСОБА_4, треті
особи: орган піки та піклування
Ізюмської районної державної
адміністрації, приватний нотаріус
Ізюмського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, Ізюмська державна
нотаріальна контора, про визнання
свідоцтва про право власності та
договору іпотеки недійсним, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 13 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

В червні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк»), ОСОБА_4 про визнання
права власності та договору іпотеки
недійсним. Свої вимоги обґрунтовував
тим, що він є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_6
Проживав весь час і проживає по
АДРЕСА_1. Його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_3.
Після смерті батька відкрилася
спадщина, яка складалася з будинку з
надвірними спорудами за вказаною вище
адресою. 28 липня 2006 року його
матері ОСОБА_4 було видано свідоцтво
про право на спадщину на Ѕ частину
спірного будинку, а у подальшому без
його згоди передана в іпотеку ПАТ КБ
«Приватбанк». У липні 2010 року ОСОБА_3
доповнив свої позовні вимоги з
посиланням на те, що на час смерті
батька мешкав з матір'ю в житловому
будинку, прийняв спадщину відповідно
до ст. 549 ЦК УРСР 1963 року та за таких
підстав вважав, що свідоцтво про право
його матері на спадщину, договір
іпотеки є недійсним.

Рішенням Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 18
травня 2011 року позов задоволено.
Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину на Ѕ частину спірного
будинку. Визнано недійсним договір
іпотеки від 26 лютого 2008 року, укладений
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 13 грудня
2012 року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заявник,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_3 прийняв спадщину, однак після
досягнення ним повноліття до
нотаріальної контори із заявою про
отримання свідоцтва про право на
спадкове майно не звертався, тому
втратив право на спадщину, у зв'язку із
чим ОСОБА_4 правомірно отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом на все спадкове майно і як
власниця будинку на законних підставах
передала цей будинок в іпотеку.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Установлено, що батьки ОСОБА_3: ОСОБА_4
та ОСОБА_6 - перебували в
зареєстрованому шлюбі з вересня 1983
року.

04 червня 1988 року вони придбали будинок
по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.

28 липня 2006 року Ізюмською нотаріальною
конторою Харківської області ОСОБА_4,
на підставі її заяви, видано свідоцтво
про право власності на 1/2 частину
будинку по АДРЕСА_1 та на 1/2 частину -
свідоцтво про право на спадщину за
законом після смерті її чоловіка -
ОСОБА_6

26 лютого 2008 року ОСОБА_4 та ЗАТ КБ
«ПриватБанк» уклали договір іпотеки,
предметом якого став будинок по
АДРЕСА_1.

Враховуючи те, що спадщина після смерті
ОСОБА_6 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3,
тобто до 01 січня 2004 року, тому до
спадкових відносин застосовуються
норми ЦК УРСР у редакції від 18 липня 1963
року.

Згідно зі ст. 525 цього Кодексу часом
відкриття спадщини визнається день
смерті спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР
спадщина вважається прийнятою, якщо
спадкоємець фактично вступив в
управління чи володіння спадковим
майном.

Установивши, що на день смерті ОСОБА_6 у
будинку по АДРЕСА_1 були
зареєстровані та проживали, зокрема,
його дружина, ОСОБА_4, та син - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, суди обох інстанцій
дійшли правильного висновку про те, що
позивач є таким, що прийняв спадщину,
оскільки фактично вступив в управління
та володіння спадковим майном, і що
прийнята спадщина на підставі ч. 2 ст. 548
ЦК УРСР належить йому з моменту
відкриття спадщини, тобто з
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Разом із тим усупереч вимогам статей 548,
549 ЦК УРСР апеляційний суд пов'язав
збереження або втрату набутого
спадкодавцем права власності на
спадкове майно з фактом отримання чи
неотримання ним свідоцтва про право на
спадщину, у той час як свідоцтво є лише
документальним підтвердженням цього
права (ст. 560 ЦК УРСР).

Крім того, ні ст. 561 ЦК УРСР, ні ст. 1298 ЦК
України, які передбачають право
спадкоємця на одержання свідоцтва про
право на спадщину, не містять
обмежувального строку одержання
такого свідоцтва.

Більше того, ч. 3 ст. 1296 ЦК України, яка
була чинною на час одержання ОСОБА_4
свідоцтва про право на спадщину та на
час передачі нею будинку в іпотеку,
передбачала, що відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Отже, виходячи з вищезазначених норм
законодавства ОСОБА_3 як спадкоємець,
який прийняв спадщину, є власником
спадкового майна - частини будинку - з
моменту відкриття спадщини - з
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Разом із тим, оскільки судами не
встановлено, що з передбачених законом
підстав (ст. 346 ЦК України) право
власності ОСОБА_3 на спадкове майно
(частину будинку) було припинено, то з
моменту відкриття спадщини й до
виникнення спору в суді (у тому числі й
на момент отримання ОСОБА_4 свідоцтва
про право на спадщину на весь будинок
та передачі його в іпотеку), будинок
перебував у спільній частковій
власності сторін.

За загальним правилом на здійснення
права спільної часткової власності
(володіння, користування та
розпорядження спільним майном)
необхідно одержати згоду інших
співвласників (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

З огляду на це жоден зі співвласників
не має права укладати правочини щодо
спільного майна без згоди інших
співвласників (за винятком правочину з
відчуження належної йому частки у
праві власності - ст. 361 ЦК України).

Правовідносини щодо передачі в іпотеку
майна, що перебуває у спільній
власності, урегульовані ст. 578 ЦК
України та статтями 5, 6 Закону України
«Про іпотеку».

Згідно із зазначеними нормами майно, що
є у спільній власності, може бути
передане в іпотеку лише за нотаріально
посвідченою згодою всіх співвласників.
Співвласник нерухомого майна має право
передати в іпотеку свою частку в
спільному майні без згоди інших
співвласників за умови виділення її в
натурі та реєстрації права власності
на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Частина об'єкта нерухомого майна може
бути предметом іпотеки лише після її
виділення в натурі й реєстрації права
власності на неї як окремий об'єкт
нерухомості, якщо інше не встановлено
законом (ч. 3 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку»).

Передача в іпотеку нерухомого майна,
яке іпотекодавцю не належить, законом
не передбачена, оскільки тільки
власнику належить право розпорядження
майном (статті 316, 319 ЦК України, ст. 5
Закону України «Про іпотеку»).

Отже, задовольняючи позов ОСОБА_3, суд
першої інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст.
529, ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР дійшов вірного
висновку про те, що оскільки він як
спадкоємець першої черги, який прийняв
спадщину, набув права власності на
спадкове майно з моменту відкриття
спадщини, то отримання ОСОБА_4
свідоцтва про право власності на всю
спадщину та укладення нею договору про
передачу в іпотеку спірного будинку
без згоди позивача суперечить вимогам
статей 358, 578 ЦК України, статтям 5, 6
Закону України «Про іпотеку» і порушує
його право власності на належну йому
частину жилого будинку.

Таким чином, апеляційний суд невірно
з'ясував обставини справи та помилково
вважав, що місцевий суд неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 13 грудня 2012 року скасувати,
рішення Ізюмського міськрайонного
суду Харківської області від 18
травня 2011 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
О.В.
Кафідова

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська