УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко
О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом прокурора м. Ірпеня
Київської області в інтересах держави
до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсними
рішень селищної ради, державного акта
на право власності на землю, визнання
права власності на земельну ділянку, за
касаційною скаргою заступника
прокурора Київської області на рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 01 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду Київської
області від 19 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Прокурор м. Ірпеня Київської області
звернувся до суду з позовом в інтересах
держави до Коцюбинської селищної ради
Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Комунальне підприємство
«Святошинське лісопаркове
господарство», про визнання недійсними
рішень селищної ради, державного акта
на право власності на землю, визнання
права власності на земельну ділянку,
посилаючись на те, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачі ОСОБА_3 у приватну власність
земельної ділянки площею 0,15 га для
вказаних цілей, на підставі якого йому
було видано державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Вважав, що вказане рішення прийнято з
порушенням вимог чинного
законодавства, оскільки спірна
земельна ділянка знаходиться за межами
селища Коцюбинське, що підтверджується
висновком судово-землевпорядної
експертизи.

Крім того, на думку позивача, спірну
земельну ділянку у приватну власність
передано за рахунок земель, що
перебувають в постійному користуванні
Комунального підприємства
«Святошинське лісопаркове
господарство» без його відома та
виключення її з Держлісфонду України.

Також позивач зазначав, що при
наданні ОСОБА_3 земельної ділянки
Коцюбинською селищною радою не
дотримано вимоги ст. ст. 20, 21 ЗК України,
ст. 57 Лісового кодексу України щодо
порядку зміни цільового призначення
землі. У подальшому ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу відчужив спірну
земельну ділянку ОСОБА_4 та в спірному
державному акті зроблено відмітку про
перехід права власності на земельну
ділянку до ОСОБА_4

Позивач вважав цей договір
купівлі-продажу нікчемним та просив
визнати недійсним державний акт з
указаною відміткою.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 01 листопада 2013
року позов задоволено частково.
Визнано недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 року № 2074/52-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1».

Визнано недійсним державний акт
серії ЯЖ № 903359 на право власності на
земельну ділянку, кадастровий номер
:01:040:0129, виданий на ім'я ОСОБА_3, з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4 та скасовано його державну
реєстрацію.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Київської області від 19 грудня 2013 року
зазначене судове рішення в частині
визнання недійсною відмітки про
перехід права власності до ОСОБА_4 на
державному акті серії ЯЖ № 903359 на право
власності на землю, кадастровий номер
:01:040:0129, виданого на ім'я ОСОБА_3,
скасовано та в цій частині ухвалено
нове рішення про відмову в позові. У
решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі
заступник прокурора Київської області,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального і процесуального права,
просить: скасувати ухвалені в справі
рішення в частині відмови в позові про
визнання права власності держави на
земельну ділянку площею 0,15 га,
кадастровий номер :01:040:0129, та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову; скасувати рішення
апеляційного суду в частині відмови в
позові про визнання недійсною відмітки
про перехід права власності до ОСОБА_4
на державному акті серії ЯЖ № 903359 на
право власності на землю, кадастровий
номер :01:040:0129, виданого на ім'я
ОСОБА_3, та скасування державної
реєстрації; в іншій частині ухвалені в
справі рішення залишити без змін.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив із того, що
оскаржуване рішення селищної ради
прийнято з порушенням вимог п. 12
перехідних положень ЗК України,
оскільки селищна рада розпорядилася
земельною ділянкою, яка розташована за
її межами, а це, в свою чергу, є
підставою для визнання недійсними
такого рішення та виданого на його
підставі державного акта на право
власності на земельну ділянку з
відміткою про перехід права власності
до ОСОБА_4 Відмову в задоволенні позову
в частині визнання за державою права
власності на земельну ділянку
мотивовано тим, що такі вимоги не
конкретизовані, безпідставні та такі,
що не відповідають вимогам чинного
законодавства.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою і
відшкодування збитків.

Відповідно до ст. 173 ЗК України межа
району, села, селища, міста, району у
місті - це умовна замкнена лінія на
поверхні землі, що відокремлює
територію району, села, селища, міста,
району у місті від інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що сільські, селищні,
міські ради правомочні розглядати і
вирішувати питання, віднесені
Конституцією України, цим та іншими
законами до їх відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК
України до повноважень сільських,
селищних, міських рад у галузі
земельних відносин на території сіл,
селищ, міст належить передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом. Набуття права на землю
громадянами та юридичними особами
здійснюється шляхом передачі
земельних ділянок у власність або
надання їх у користування.

Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України
сільські, селищні, міські ради
передають земельні ділянки у власність
або у користування із земель
комунальної власності відповідних
територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України
«Про основи містобудування»
визначення територій і вибір земель
для містобудівних потреб здійснюється
відповідно до затвердженої
містобудівної документації місцевих
правил забудови з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
сільські, селищні, міські ради та їх
виконавчі органи в межах повноважень,
визначених законом, відповідно до
генеральних планів населених пунктів,
в тому числі, вирішують питання вибору,
вилучення (викупу), надання у власність
чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 Перехідних
положень ЗК України до розмежування
земель державної та комунальної
власності повноваження щодо
розпорядження землями (крім земель,
переданих у приватну власність, та
земель, зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Ураховуючи вищезазначене
законодавство та ту обставину, що
земельна ділянка, яка є предметом
оскаржуваного рішення, розташована
поза межами населеного пункту - смт
Коцюбинське, оскільки на момент
прийняття спірного рішення від 25
грудня 2008 № 2074/25-5 межі смт Коцюбинське
у передбаченому законом порядку не
були визначені та встановлені, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
незаконність прийнятого рішення
Коцюбинської селищної ради від 25
грудня 2008 № 2074/25-5 як такого, що не
відповідає положенням п. 12 Перехідних
положень та ст. 12 ЗК України.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції в частині
визнання недійсною відмітки про
перехід права власності до ОСОБА_4 на
державному акті серії ЯЖ № 903359 на право
власності на землю, кадастровий номер
:01:040:0129, виданого на ім'я ОСОБА_3, та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в позові, посилався на
наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81, ст. 131
ЗК України (в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин)
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки в тому
числі на підставі придбання за
договорами купівлі-продажу, дарування,
міни, іншими цивільно-правовими
угодами. Укладення таких угод
здійснюється відповідно до Цивільного
кодексу України з урахуванням вимог
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 126 ЗК України (в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) право власності
на земельну ділянку посвідчується
державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акта, виданого на підставі цього
правочину, в даному випадку є
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст. 204 ЦК
України, згідно з якою правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такі висновки
узгоджуються із положеннями ч. 3 ст. 152
ЗК України, згідно з якою захист
порушених прав громадян та юридичних
осіб на земельні ділянки здійснюється
в тому числі шляхом подання позову про
визнання угоди недійсною.

Суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про те, що укладений між
відповідачами договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки від 10 червня
2010 року № 1129 не є таким, що порушує
публічний порядок, оскільки він
укладений між приватними особами і
його предметом є майно, що перебуває у
приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що
ОСОБА_4 набула право власності на
спірну земельну ділянку на підставі
вищезазначеного договору
купівлі-продажу, який не визнаний судом
недійсним і не є нікчемним, апеляційний
суд вважав, що відсутні підстави для
визнання недійсним державного акта на
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3, з відміткою про
перехід права власності до нового
власника - ОСОБА_4 та скасування його
державної реєстрації з підстав,
зазначених прокурором.

Крім того, згідно зі ст. 388 ЦК України
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно
в особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Доказів незаконного, без відповідної
правової підстави заволодіння
земельною ділянкою ОСОБА_4 матеріали
справи не містять.

За таких обставин, апеляційний суд
вважав, що оскаржуване рішення суду
першої інстанції в частині визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю, виданого на ім'я
ОСОБА_3, з відміткою про перехід права
власності до ОСОБА_4 та скасування його
державної реєстрації підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цих позовних
вимог.

Висновки апеляційного суду є
обґрунтованими, підстави для
скасування ухваленого апеляційним
судом рішення відсутні.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника
прокурора Київської області відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 19 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Н.А.
Горелкіна

Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

Ю.Г.
Іваненко

6

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ

З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ

Справа № 6- 2872 св14Категорія:Доповідач:
Євграфова Є.П.