Справа № 585/3503/13-ц
Номер провадження 2/585/14/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської
області в складі: головуючого-судді -
Ганзя О.Д.,

при секретарі - Шаповаленко Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ромни цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним
позовом, мотивуючи його тим, що 01.02.2009
року ОСОБА_2 позичив у нього 35000 грн., які
зобов'язався повернути з продажу
будинків, які належать йому на праві
власності. На ствердження отримання в
борг вказаних коштів та виконання
зобов'язань по їх поверненню
відповідач видав відповідну розписку.
У зв'язку з тим, що посилання в розписці
на повернення боргу з продажу будинків,
які належать відповідачу, не є
визначенням строку виконання
зобов'язання, оскільки такий продаж
залежить лише від волевиявлення
відповідача, позивач надіслав на
адресу позивача письмову вимогу про
виконання грошового зобов'язання, яка
була вручена 18 вересня 2013 року. На думку
позивача, відповідач безпідставно у
визначений ст. 530 ЦК України семиденний
строк від дня пред'явлення вимоги, суму
позики не повернув, у зв'язку з чим
позивач змушений був звернутися до
суду.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позов підтримав і прохав
стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою
користь 35000 грн. за договором позики, 350
грн. судового збору, 500 грн. витрат на
оплату правової допомоги з підготовки
позовної заяви до суду, а всього 35850 грн.
При цьому позивач пояснив, що пройшло
багато часу і він не пам'ятає коли
конкретно ОСОБА_2 позичив у нього 35000
грн., це було начеб-то у серпні 2008 року, а
дату в договорі розписки він поставив у
лютому 2009 року. Вищевказані кошти
ОСОБА_2 йому не повернув, хоча в
договорі позики було зазначено, що
кошти віддасть з продажу будинків.
Незважаючи на його неодноразові
вимоги, ОСОБА_2 лише обіцяв повернути
кошти, однак цього він не зробив і не
відреагував на письмову претензію
позивача.

Представник позивача ОСОБА_3
також позовні вимоги підтримав і
прохав їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
не визнав. При цьому суду пояснив, що у
серпні 2003 року він став власником
будинку та господарчих приміщень по
АДРЕСА_1. До нього (ОСОБА_2) у серпні 2008
року звернувся ОСОБА_1 з проханням
надати в користування приміщення
площею 180 кв.м., на що він погодився за
умови дати йому (ОСОБА_2) в користування
35000 грн. готівки. Після цього ОСОБА_1
надав йому 35000 грн., а він віддав йому
ключі від приміщення. У грудні 2008 році
за його (ОСОБА_2) ініціативою у зв'язку з
із зміною курсу долара, вони склали
відповідний договір і розписалися в
ньому, згідно цього договору час
повернення коштів - серпень 2009 року.
При цьому складалося декілька чорнових
примірників договору і вони вдвох
розписалися на тому примірнику, який їх
обох задовольнив. Крім того, у серпні 2009
року він (ОСОБА_2) особисто повернув
ОСОБА_1 гроші в сумі 35000 грн., у свою
чергу ОСОБА_1 віддав йому договір, а
згодом ОСОБА_1 таємно викрав у нього цей
договір.

Представник відповідача ОСОБА_4
також позовні вимоги не визнав і прохав
відмовити в їх задоволенні. Також
стверджував, що у серпні 2009 року
відповідач ОСОБА_2 повернув позивачеві
35000 грн., бо мав відповідні кошти. Так,
протягом 2-3 кварталів 2009 року від
здійснення підприємницької діяльності
ОСОБА_2 згідно звіту поданого до
Роменської ОДПІ було отримано 64526 грн.
Крім того, 29.05.2009 року дружина ОСОБА_2 -
ОСОБА_5 за 40000 грн. продала житловий
будинок з надвірними будівлями,
розташований по АДРЕСА_2 що
підтверджується
нотаріально-посвідченим договором
купівлі-продажу.

Суд вислухавши сторони,
дослідивши надані ними докази на
підтвердження своїх доводів та
заперечень, дійшов висновку про
задоволення позовних вимог.

Судом встановлено наступні факти
та відповідні їм правовідносини.

У серпні 2008 року ОСОБА_2 взяв у
борг в ОСОБА_1 35000 грн. готівкою,
вказаний факт визнається і
відповідачем.

Крім того, вказаний факт
підтверджується письмовими договорами
розписками, наданими сторонами (а.с. 4,
а.с. 40), в одному з яких наявні підписи
обох сторін, і в одному підпис ОСОБА_2

Одночасно в цих договорах
-розписках йде мова і про те, що ОСОБА_1
користується складом площею 120 кв.м.,
який належить ОСОБА_2, тобто фактично
йде мова про інший правочин. Але ОСОБА_2
не подав зустрічного позову і суд
відповідно вимог ч.1 ст. 10 ЦПК України
розглядає справу в межах заявлених
вимог, тобто не аналізує інший правочин
з приводу користування ОСОБА_1 майном
ОСОБА_2, а лише оцінює і досліджує
обставини і докази пов'язані з
отриманням і поверненням боргу в сумі
35000 грн.

Зі змісту письмової вимоги про
виконання грошового зобов'язання
вбачається, що 12 вересня 2013 ОСОБА_1
звернувся до ОСОБА_2 з вимогою
відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України у
семиденний строк від дня отримання
цієї вимоги повернути борг за
договором позики в сумі 35000 грн. (а.с. 8).

ОСОБА_2 борг за договором позики
не повернув, тому позивач звернувся до
суду із вказаним позовом.

Наведене свідчить, що між
сторонами склалися спірні
цивільно-правові відносини з приводу
виконання зобов'язань за договором
позики.

Спір підлягає вирішенню на підставі ст.
ст. 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором (частина перша
стаття 1049 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 530 ЦК України якщо
строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

Вирішуючи вказаний спір суд враховує
правові позиції, викладені в постанові
Судо вої палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 2 липня 2014
року у справі № 6-79 цс 14, відповідно до
яких:

«За своїми правовими ознаками договір
позики є реальною, односторонньою,
оплатною або безоплатною угодою, на
підтвердження якої може бути надана
розписка позичальника, яка є доказом не
лише укладення договору, але й
посвідчує факт передання грошової суми
позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей, і
може не співпадати з датою складання
розписки, яка посвідчує цей факт, однак
у будь-якому разі складанню розписки
має передувати факт передачі коштів у
борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка
позикодавця надати позику в
майбутньому не має юридичного
значення, оскільки саме факт передання
коштів повинен бути підтверджений
розпискою позичальника (частина друга
статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення: позову про
стягнення боргу позивач повинен
підтвердити своє право вимагати від
відповідача виконання боргового
зобов'язання. Для цього, з метою
правильного застосування статей 1046, 1047
ЦК України суд повинен встановити
наявність між позивачем і відповідачем
правовідносин за договором позики,
виходячи з дійсного змісту та
достовірності документа, на підставі
якого доказується факт укладення
договору позики і його умов».

Також у вищевказаній постанові пленуму
ВСУ від 02.07.2014 року вказано, що «за своєю
суттю розписка про отримання в борг
грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики після отримання
коштів, підтверджуючи як факт
укладення договору та зміст умов
договору, так і факт отримання
боржником від кредитора певне грошової
суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
інші письмові документи, суди для
визначення факту укладення договору,
його умов та його юридичної природи з
метою правильного застосування статей
1046, 1047 ЦК України повинні виявляти
справжню правову природу
правовідносин сторін незалежно від
найменування документа та залежно від
установлених результатів робити
відповідні правові висновки. Саме
такий правовий висновок про
застосування статей 1046, 1047 ЦК України
міститься в постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року у справі
№ 6-63 цс13».

Як встановлено судом, у серпні 2008 року
ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 35000 грн.,
вказаний факт визнається обома
сторонами, а згідно вимог ч.1 ст. 61 ЦПК
України обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

В той же час, відповідач стверджує, що
повернув позивачу 35000 грн. у серпні 2009
року.

Суд враховує, що відповідно до вимог ст.
60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд враховує правову позицію Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалах від 03 серпня 2011 року та
від 25 серпня 2011 року про те, що
наявність боргового документа в
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

Проте, ОСОБА_2 не довів факт повернення
позивачу 35000 грн., оскільки розписка, за
якою було отримано ці кошти
знаходилася у позивача і останнім була
надана суду(а.с. 4).

Суд критично відноситься до заперечень
відповідача з приводу викрадення цієї
розписки позивачем, оскільки з
висновку ДІМ Роменського МВ Мироненко
Р.О. від 24.10.2013 року за наслідками
розгляду заяви ОСОБА_2 ознак
кримінального правопорушення в діях
ОСОБА_2 виявлено не було і факт
викрадення договору-розписки не
встановлено (а.с. 170-172).

За таких обставин, з ОСОБА_2 слід
стягнути на користь ОСОБА_1 35000 грн.
заборгованості за договором позики.

Крім того, згідно вимог ч.1 ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача слід стягнути 350 грн.
сплаченого судового збору (а.с. 1), а
також 500 грн. витрат на оплату правової
допомоги враховуючи, що заявлена сума
останніх не перевищує граничного
розміру компенсації витрат на правову
допомогу встановленого ст. 1 Закону
України № 4191-VI від 20.12.2011 року «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» (а.с. 9).

Керуючись ч.2 ст. 530, 1046, 1047, 1049 ЦК України,
ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 35000 (тридцять п'ять тисяч) грн.
боргу за договором позики, 350 (триста
п'ятдесят) грн. сплаченого судового
збору та 500 (п'ятсот) грн. витрат на
оплату правової допомоги, а всього на
загальну суму 35850 (тридцять п'ять тисяч
вісімсот п'ятдесят) грн.

Рішення суду може бути оскаржене
до апеляційного суду Сумської області
через Роменський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час оголошення судового
рішення - протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: підпис ...

Копія вірна:

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО

МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ
О.Д. ГАНЗЯ

Повний текст рішення виготовлено 04
серпня 2014 року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ
О. Д. Ганзя