Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Касьяна О.П.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: реєстраційна
служба Попаснянського районного
управління юстиції Луганської області,
орган опіки та піклування
Попаснянської районної державної
адміністрації, приватний нотаріус
ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу та поділ
спільного сумісного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Попаснянського районного суду
Луганської області від 27 серпня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Луганської області від 11 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що з 01 березня 1997 року
до 10 грудня 2004 року вона з
відповідачем ОСОБА_4 перебувала у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. У період з 2007
року до 2010 року вона та відповідач
ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, що підтверджено
рішенням суду. Під час спільного
проживання з відповідачем ОСОБА_4 вони
разом придбали майно, у тому числі й
житловий будинок АДРЕСА_1, який, як
вважає позивач, є об'єктом їх спільної
сумісної власності. Проте 01 червня 2012
року відповідач ОСОБА_4 без її згоди
продав спірний житловий будинок
ОСОБА_5, про що було укладено
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу. Просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу
житлового будинку від 01 червня
2012 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, посвідчений приватним
нотаріусом Попаснянського районного
нотаріального округу Луганської
області ОСОБА_6 за реєстровим № 767;
визнати спірний житловий будинок
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який
придбаний під час проживання останніми
однією сім'єю без реєстрації шлюбу;
відступити від засад рівності часток,
збільшивши долю позивача в спільному
сумісному майні та визначити її у
розмірі ѕ частки; поділити між
позивачем та відповідачем ОСОБА_4
житловий будинок шляхом виділу та
визнанням за позивачем ОСОБА_4 право
особистої приватної власності на
житловий будинок, стягнувши з неї на
користь ОСОБА_4 грошову компенсацію
замість його ј частки у праві спільної
сумісної власності в сумі 20 тис. грн;
стягнути з відповідача
ОСОБА_4 на користь позивача 10 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди та
судові витрати. Зокрема на
обґрунтування позовних вимог про
відступ від засад рівності при
вирішенні питання щодо поділу
спільного будинку ОСОБА_3 посилалася на
інтереси малолітньої дитини - сина
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає
разом з нею.

Рішенням Попаснянського районного
суду Луганської області від 27
серпня 2013 року позов задоволено
частково. Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1 від 01 червня 2012 року, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Попаснянського
районного нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_6 та
зареєстрований у реєстрі за № 767.
Визнано указаний житловий будинок
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Збільшено
частку майна ОСОБА_3 у спільному майні,
відступивши від засад рівності часток,
та визнано за ОСОБА_3 право власності на
ѕ частки указаного
житлового будинку, а за ОСОБА_4 - право
власності на ј частки цього будинку. У
задоволенні решти вимог позову
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 судові витрати зі
сплати судового збору у сумі 914 грн 70
коп.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 11 грудня 2013 року
рішення суду першої інстанції змінено
у частині збільшення частки майна
ОСОБА_3 у спільному майні та в частині
вирішення питання щодо судових витрат.
Визнано право особистої приватної
власності ОСОБА_3 на Ѕ частки
житлового будинку АДРЕСА_1 Визнано
право особистої приватної власності
ОСОБА_4 на Ѕ частки цього будинку.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати у сумі 457 грн 35 коп. У
іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_5
просить скасувати рішення судів першої
й апеляційної інстанцій, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
відмовити в повному обсязі,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що рішенням
Попаснянського районного суду
Луганської області від 29 вересня 2011
року встановлено факт проживання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу до 2010 року та факт
придбання ними у цей період спірного
житлового будинку, а також вирішено
питання про поділ майна, у тому числі й
указаного будинку.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 01 грудня 2011
року рішення суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 квітня 2012 року
рішення апеляційного суду Луганської
області від 01 грудня 2011 року скасовано,
справу передано на новий апеляційний
розгляд.

01 червня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
уклали договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1 від 01 червня
2012 року, який посвідчено приватним
нотаріусом Попаснянського районного
нотаріального округу Луганської
області ОСОБА_6 та зареєстровано в
реєстрі за № 767.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 25 липня 2012 року змінено
рішення Попаснянського районного суду
Луганської області від 29
вересня 2011 року. Позов ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано право
спільної сумісної власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, які проживали однією сім'єю, але
не перебували у шлюбі між собою,
зокрема на будинок АДРЕСА_1 вартістю 80
тис. грн. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частки указаного
будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 листопада 2012
року рішення апеляційного суду
Луганської області від 25 липня 2012 року
скасовано, справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та поділ майна
передано на новий розгляд до
апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 03 квітня 2013 року змінено
рішення Попаснянського районного суду
Луганської області від 29
вересня 2011 року, встановлено факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 2007
року до 2010 року, поділено спільне
сумісне майно подружжя, за винятком
житлового будинку АДРЕСА_1 у поділі
якого відмовлено з підстав належності
цього будинку іншій особі, яка не була
залучена до участі у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Згідно зі змістом ст. 65 СК України при
укладенні договору одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення одним
із подружжя договорів стосовно цінного
майна згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Статтею 369 ЦК України установлено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.

Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Таким чином, увалюючи рішення у цій
справі в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого у цій частині
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з того, що факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 з 2007 року до 2010 року та придбання
ними у цей період спірного житлового
будинку встановлений попередніми
рішеннями суду, що виключає
необхідність доказування, а тому, з
урахуванням того, що майно, набуте за
час спільного проживання жінки та
чоловіка однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, належить останнім на праві
спільної сумісної власності, а,
укладаючи спірний договір
купівлі-продажу житлового будинку від
01 червня 2012 року, ОСОБА_4
одноособово, без згоди співвласника
ОСОБА_3, розпорядився спільним сумісним
майном, чим порушив вимоги ст. 65 СК
України, що в силу вимог ст. 369 ЦК
України дає підстави для визнання
указаного договору недійсним.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Так, задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 про збільшення її частки в
спільному майні, відступлення від
засад рівності часток та визнання за
ОСОБА_3 права власності на ѕ частки
указаного житлового будинку, а за
ОСОБА_4 - на ј частки цього будинку, суд
першої інстанції виходив з підстав,
передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України,
так як відповідач ОСОБА_4 намагався
продати будинок на шкоду інтересам
сім'ї, крім того спільна дитина - син
ОСОБА_8 проживає разом із позивачем, а
розмір аліментів, які сплачує ОСОБА_4 на
утримання сина, є значно меншим, ніж
прожитковий мінімум для дитини
відповідного віку.

Проте з такими висновками не погодився
апеляційний суд, вважаючи, що позивачем
не доведено згідно зі ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК
України наявність підстав для
збільшення її частки у спільному майні
з урахуванням інтересів малолітньої
дитини, крім того, встановив, що в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази на підтвердження факту щодо
невиконання аліментних зобов'язань
ОСОБА_4, а також про розмір аліментів,
порівняльний аналіз цього розміру та
встановленого законом прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, апеляційний суд
обґрунтовано не погодився з висновками
суду першої інстанції про наявність
підстав для збільшення частки майна
ОСОБА_3 у спільному майні, відступлення
від засад рівності часток та визнання
за ОСОБА_3 права власності на ѕ частки
указаного житлового будинку, а за
ОСОБА_4 - на ј частки цього будинку.

Ухвалюючи рішення в цій справі, суд
повно та всебічно дослідив наявні у
справі докази, правильно визначився з
характером спірних правовідносин та
нормою матеріального права, яка
підлягає застосуванню, в результаті
чого ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави
для скасування рішення відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують,
зводяться до переоцінки доказів.

Вищевикладене дає підстави для
висновку про те, що касаційна скарга
підлягає відхиленню, а ухвалені у
справі рішення - залишенню без змін з
підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Попаснянського районного суду
Луганської області від 27
серпня 2013 року у незміненій частині та
рішення апеляційного суду Луганської
області від 11 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик