Номер провадження: 22-ц/785/2624/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича
В.А.

- Ступакова
О.А.

при секретарі -
Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19.12.2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до Державного навчального
закладу «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості», за участю третьої
особи - ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
та вимушеного прогулу, компенсації за
невикористану відпустку, визнання
незаконним та скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі та
стягнення моральної шкоди,-

встановила:

Позивач звернувся з вказаним позовом
до суду (а. с. 1-5), який неодноразово
уточнював і доповнював в ході розгляду
справи (а. с. 76-82, 95-102) та просив стягнути
з відповідача на його користь частину
заробітної плати за лютий, березень,
квітень 2012 року в сумі 1 990,64 грн.; зайво
нараховану та утриману суму податку з
доходу фізичних осіб у розмірі 260,04 грн.;
середній заробіток за весь час
затримки виплати заробітної плати за
основним місцем роботи з 14 травня 2012
року по день ухвалення судом рішення,
виходячи з розміру середньої
заробітної плати 184,59 грн./день, шляхом
перерахування відповідної грошової
суми на картковий рахунок позивача
НОМЕР_1, Банк отримувач Южне ГРУ ПАТ КБ
«ПриватБанк», м. Одеса; визнати
незаконним та скасувати наказ № 276-к
від 16 серпня 2012 року про звільнення
його з роботи; поновити його на роботі
на посаду викладача з погодинним
обліком часу роботи з предмету «Основи
правових знань» в Державному
навчальному закладі «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості»; стягнути з
відповідача, Державного навчального
закладу «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості», на його користь
середньомісячний заробіток за весь час
вимушеного прогулу в період з 17.08.2012 по
день винесення судом рішення; стягнути
з Державного навчального закладу
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості» на
його користь заробітну плату за період
праці з 15.05.2012 року по 31.05.2012 року в сумі 1
717,20 грн.; стягнути з Державного
навчального закладу «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості» на його користь
компенсацію за невикористані 14
календарних днів відпустки за період
праці з 15.05.2012 року по 17.08.2012 року;
стягнути з Державного навчального
закладу «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості» на його користь
компенсацію за нанесену моральну шкоду
у розмірі 4 000 грн.

Свої позовні вимоги позивач, як
зазначено в рішенні суду,
обґрунтовував тим, що 9 серпня 2011 року
його прийнято на посаду викладача
Державного навчального закладу
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості», у
зв'язку з чим укладено трудовий договір
та виданий наказ за № 230-к від 09 серпня
2011 року про відповідне. З 14 травня 2012
року, за згодою позивача, його
переведено на інше основне місце
роботи, відповідно до п. 5 ст. 36 КЗпП
України. Позивач вважав, що внаслідок
незаконних та протиправних дій
відповідача йому безпідставно
відраховано та не виплачено заробітну
плату в сумі 3 622,22 грн. і компенсацію за
відпустку в сумі 1671,60 грн. Позивач також
зазначав, що за період з 15 травня 2012
року по 31 травня 2012 року, він
відпрацював на займаній посаді 75 годин
педагогічного навантаження, але
заробітну плату за відпрацьований час
йому не виплачено. Жодної інформації
про нарахування та виплату заробітної
плати за період з 15.05.12 року по 31.05.2012
року відповідач йому не надав. При
звільнені грошовий розрахунок з
позивачем не проведений і належні йому
грошові кошти у вигляді зарплатні за
період праці з 15 по 31 травня 2012 року та
компенсації за відпустку не виплачено.

Таким чином, позивач вважав, що
внаслідок протиправних дій відповідач
незаконно звільнив його, на день
звільнення не виплатив належну
заробітну плату за період праці з 15 до 31
травня 2012 року у розмірі 1 717,20 грн. та
компенсацію за відпустку за 14
календарних днів за період праці з 15
травня по 17 серпня 2012 року.

В судовому засіданні в суді
першої інстанції, як зазначено в
рішенні суду, позивач позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд
їх задовольнити, представники
відповідача, позовні вимоги позивача
не визнали у повному обсязі,
заперечували проти задоволення позову,
посилаючись на його необґрунтованість.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 19.12.2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Стягнуто з
Державного навчального закладу
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості»
(ПН 33311890) на користь ОСОБА_3 на
відшкодування завданої моральної
шкоди в розмірі 2 000 грн. Стягнуто з
Державного навчального закладу
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості»
(ПН 33311890) в дохід держави судовий збір в
розмірі 229 гр. 40 коп. У задоволенні інших
позовних вимог, відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19.12.2013 року, в якій просить рішення
суду від 19.12.2013 року змінити. Позовні
вимоги, в частині: стягнення з
Державного навчального закладу
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості» на
його користь частини заробітної плати
за лютий, березень, квітень 2012 року в
сумі 1 990, 64 грн.; середній заробіток за
весь час затримки виплати заробітної
плати за основним місцем роботи з 14
травня 2012 року по день ухвалення судом
рішення, виходячи з розміру
середньоденної заробітної плати - 184,59
грн./день, шляхом перерахування
відповідної грошової суми на картковий
рахунок позивача НОМЕР_1, Банк
отримувач Южне ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк»,
м. Одеса; заробітну плату за період
праці з 15.05.2012 року по 31.05.2012 року,
задовольнити. В іншій частині рішення
від 19.12.2013 року залишити без змін. При
цьому, позивач посилається на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невірне
застосування закону та порушення вимог
процесуального права.

Іншими учасниками процесу рішення суду
не оскаржується.

В судовому засіданні позивач підтримав
апеляційну скаргу, представники
відповідача та третьої особи
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню,
в частині відмови в задоволенні позову
щодо стягнення на користь позивача
середнього заробітку за весь час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку з ухваленням
нового рішення, в цій частині, з
наступних підстав. При цьому, судова
колегія зазначає, що не робить
висновків стосовно не оскаржуваної
частини рішення суду стосовно частково
задоволених позовних вимог та відмови
в задоволенні позовних вимог щодо
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення позивача з
роботи, поновлення його на роботі,
стягнення середньомісячного заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
на користь позивача зайво нарахованої
і утриманої суми податку з доходу
фізичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є, зокрема: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з
наступного.

Судом встановлено, що наказом від 09.08.2011
року № 23/-к про прийняття на роботу
ОСОБА_3 призначено на посаду викладача
з предмету «Основи правових знань» з
10.08.2011 року зі строком випробування два
тижні з посадовим окладом згідно
розкладу.

Згідно із наказом від 10.05.2012 року № 116-к
ОСОБА_3 звільнено у зв'язку з
переведенням до «Регіонального фонду
підтримки підприємництва в Одеській
області».

Відповідно до наказу від 14.05.2012 року №
125-к ОСОБА_3 прийнято на посаду
викладача з погодинним обліком часу з
предмету «Основи правових знань з
15.05.2012 року на підставі його заяви від 10
травня 2012 року.

Наказом № 276-к від 16 серпня 2012 року
позивача з 17 серпня 2012 року звільнено
на підставі ст. 7 КЗпП України у зв'язку
із прийняттям на роботу ОСОБА_5, який не
є сумісником.

Таким чином, позивач ОСОБА_3 працював в
Державному навчальному закладі
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості»,
про що свідчить наказ від 09.08.2011 року №
23/-к, як за основним місцем роботи до 15
травня 2012 року.

Починаючи з 15 травня 2012 року позивач
працював у Державному навчальному
закладі «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості» на посаді викладача
з погодинним обліком часу з предмету
«Основи правових знань» у
відповідності до наказу від 14.05.2012 року
№ 125-к.

За вказаним місцем роботи, як не
основним, позивач працював до 17 серпня
2012 року, коли його було звільнено за
наказом № 276-к від 16 серпня 2012 року.

Як вбачається з тексту наказу, його
прийнято на підставі та у
відповідності до ст. 7 КЗпП України та п.
8 Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій,
згідно із яким звільнення з роботи за
сумісництвом провадиться з підстав,
передбачених законодавством, а також у
разі прийняття працівника, який не є
сумісником, чи обмеження сумісництва у
зв'язку з особливими умовами та режимом
праці без виплати вихідної допомоги.

Суд першої інстанції вважав, що аналіз
зібраних по справі документів та
доказів не дозволяє суду зробити
висновок про наявність помилки у
нарахуванні позивачу заробітної плати
за лютий, березень, квітень 2012 року в
сумі 1 990,64 грн., а також заробітної плати
за період з 15.05.12 року по 31.05.2012 року.

Судом не виявлено порушень в обрахунку
педагогічного навантаження позивача
за вказаний період роботи, зокрема,
позивач не повідомив та не довів, які
саме зайняття не враховані
відповідачем під час обрахунку
належної йому до виплати заробітної
плати. Про це свідчать надані сторонами
документи, а також відомості про
нарахування та виплату заробітної
платні позивачу.

Надані позивачем докази, на думку суду
першої інстанції, не надали суду
достатніх підстав встановити, які саме
зайняття, враховуючи погодинну схему
оплати праці позивача, проведені ним не
враховані під час визначення розміру
заробітку ОСОБА_3, права на отримання
якого позивачем набуто. Допитані за
клопотанням позивача свідки не змогли
повідомити суду конкретні обставини,
які б з певністю дали б суду підстави
для висновку про допущення
відповідачем таких порушень в
організації роботи навчального
закладу, які б дали підстави для
задоволення вимог позивача в цій
частині.

Додатково суд врахував, що сторони
відмовилися від використання
процесуального права просити суд
призначити судово-економічну
експертизу, незважаючи на роз'яснення
судом такого права.

Судом за результатами розгляду не
виявлено підстав для визнання наказу
276-к від 16 серпня 2012 року.

Як зазначено вище, однією з підстав для
звільнення працівника, який працює за
сумісництвом, є передбачене п. 8
Положення про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій,
правило про звільнення сумісника в
разі прийняття іншого працівника, який
не є сумісником, як за основним місцем
роботи. Так, згідно, наказу № 265-к від
14.08.2012 року ОСОБА_5 прийнятий на роботу
на вказану посаду, як на основне місце
роботи. Саме таку підставу передбачено
Положенням про умови роботи за
сумісництвом працівників державних
підприємств, установ і організацій, а,
отже, судом не виявлено підстав вважати
наказ відповідача незаконним.

При цьому, судом враховано, що на час
звільнення 16.08.2012 року позивач працював
за іншим обраним ним основним місцем
роботи, а тому не вправі вимагати в
цілому виплати йому компенсації у
зв'язку з вимушеним прогулом, оскільки
такий прогул може мати місце в тому
разі, коли з вини роботодавця працівник
не може влаштуватися на інше основне
місце роботи або в разі, коли працівник
втратив частину свого заробітку в
результаті незаконного звільнення за
попереднім місцем роботи, коли за новим
місцем роботи його заробіток є меншим,
ніж за попереднім місцем.

Судом враховано при оцінці цих
обставин, що позивачем визнано, що з 15
травня 2012 року ним обрано інше основне
місце роботи, де він працює й на час
постановлення цього рішення.

Отже, позивач, обравши інше основне
місце роботи, не був позбавлений
можливості реалізувати свої трудові
права, не мав вимушеного прогулу, а тому
не вправі вимагати компенсацію за ніби
наявний вимушений прогул. Наведені
обставини щодо недоведення наявності у
відповідача заборгованості по
заробітній платі та невстановлення
факту вимушеного прогулу у позивача є
безумовною підставою для відмови у
задоволенні позову в цій частині вимог.

Разом з тим, одним з наслідків розгляду
справи є виявлення судом факту
порушення прав позивача на отримання
компенсації за невикористану
відпустку у сумі 1 671,60 грн.

Вимоги про стягнення цих виплат
заявлено позивачем у первинному позові
від 26.11.2012 року, поданому до суду.

Після відкриття провадження по цій
справі судом, відповідачем цю вимогу
задоволено у добровільному порядку та
відповідно до платіжного доручення №
264 від 21.03.2013 року перераховано для
виплати позивачу.

В цьому суд вбачив порушення положення
ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Таким чином, суд вбачив порушення
відповідачем строків розрахунку із
позивачем при звільненні, оскільки
подібні виплати мали бути здійснені у
день звільнення.

Наявність факту порушення зазначених
трудових прав позивача, що викликало
необхідність його звернення за
захистом до суду, надає йому підстави
вимагати відшкодування завданої йому у
зв'язку з наведеним моральної шкоди.

З урахуванням всіх обставин справи,
зокрема тривалості допущеного
порушення, заходів, яких позивач
змушений був докладати для відновлення
свого порушеного права, з врахуванням
міркувань справедливості, розумності
та добросовісності, суд першої
інстанції визначив розмір належної до
компенсації моральної шкоди в розмірі 2
000 грн.

За наведених обставин, враховуючи, що
підстав звільнення від обов'язку
доказування судом не встановлено, суд
вважав, що позивачем не у повному
обсязі доведено ті обставини, на які
він посилався, з огляду на що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню, в частині позовної вимоги
про стягнення моральної шкоди, в
задоволенні інших позовних вимог суд
вважав за необхідне відмовити через їх
недоведеність.

Тому керуючись ст. ст. 116, 237-1 КЗпП
України, ст. 23 ЦК України, Положенням
про умови роботи за сумісництвом
працівників державних підприємств,
установ і організацій, ст. ст. 10, 11, 60, 62,
213-215 ЦПК України, суд першої інстанції
частково задовольнив позовні вимоги
позивача.

Судова колегія, не роблячи висновків
стосовно не оскаржуваної частини
рішення суду, погоджується з
висновками суду першої інстанції, в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог позивача щодо стягнення з
відповідача на його користь заробітної
плати за лютий, березень, квітень 2012
року в розмірі 1 990,64 грн., а також
заробітної плати за період з 15.05.2012 року
по 31.05.2012 року.

Оскільки, суд першої інстанції
правильно виходив з недоведеності
позивачем цих позовних вимог.

В судовому засіданні в суді
апеляційної інстанції відповідно до
ст. 10 ЦПК України неодноразово
роз'яснювалося сторонам і, зокрема,
позивачеві право на заявлення
клопотання про призначення судової
бухгалтерської експертизи для
встановлення та підтвердження
неправильності нарахування та виплати
відповідачем заробітної плати
позивачеві для перевірки
обгрунтованості позовних вимог
позивача, в цій частині.

Однак, сторонами таке клопотання не
заявлялося, позивач відмовився від
призначення такої експертизи.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи докази надані сторонами,
які знаходяться в матеріалах справи,
судова колегія вважає, що позивачем не
доведено позовні вимоги, в цій частині,
(щодо стягнення з відповідача на його
користь заробітної плати за лютий,
березень, квітень 2012 року в розмірі 1
990,64 грн., а також заробітної плати за
період з 15.05.2012 року по 31.05.2012 року), а суд
першої інстанції правильно відмовив в
їх задоволенні, у зв'язку з
недоведеністю.

Однак, судова колегія не погоджується з
висновками суду першої інстанції
стосовно відмови в задоволенні
позовних вимог щодо стягнення з
відповідача на користь позивача
середнього заробітку за весь час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку.

Оскільки, в судовому засіданні
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що наказом № 23/-к
від 09.08.2011 року (а. с. 51) позивача
прийнято на роботу до відповідача та
призначено на посаду викладача з
предмету «Основи правових знань» з
10.08.2011 року зі строком випробування два
тижні з посадовим окладом згідно
розкладу.

Наказом № 116-к від 10.05.2012 року (а. с. 52)
позивача звільнено у зв'язку з
переведенням до «Регіонального фонду
підтримки підприємництва в Одеській
області» 14.05.2012 року відповідно до п. 5
ст. 36 КЗпП України. В наказі вказано
головному бухгалтеру перерахувати
грошову компенсацію за невикористану
щорічну відпустку за період роботи
09.08.2011 року - 15.05.2012 року в кількості 42
календарних днів на рахунок
«Регіонального фонду підтримки
підприємництва в Одеській області».

Як встановлено судом першої інстанції
та не заперечується відповідачем
(рішення суду відповідачем не
оскаржується), недоплачену компенсацію
за невикористану відпустку в розмірі 1
671 грн. 60 коп., яку просив стягнути
позивач, відповідачем в добровільному
порядку позивачу перераховано
відповідно до платіжного доручення №
264 від 21.03.2013 року після відкриття
провадження у справі, тобто лише 21.03.2013
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

За таких обставин, позовні вимоги
позивача стосовно стягнення з
відповідача на його користь середнього
заробітку за весь час затримки виплати
заробітної плати, до структури якої
відповідно до ст. 2 Закону України «Про
оплату праці» відноситься і грошова
компенсація за невикористану
відпустку, обгрунтовані та підлягають
задоволенню.

Позивача звільнено з роботи 14.05.2012 року.
Недоплачену компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 1 671
грн. 60 коп. виплачено позивачеві 21.03.2013
року.

Середньоденний заробіток позивача
складав 184 грн. 59 коп. (а. с. 156). Загальний
період затримки з 15.05.2012 року по 21.03.2013
року - 214 робочих дні.

Тому з відповідача на користь позивача
підлягає стягненню середній заробіток
за весь час затримки виплати
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі (214 х 184 грн. 59 коп.) 39
502 грн. 26 коп.

Приймаючи до уваги наведене, судова
колегія частково погоджується з
доводами апеляційної скарги, в цій
частині, враховуючи встановлений судом
період затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку з 15.05.2012 року
по 21.03.2013 року (а. с. 68).

Інші доводи апеляційної скарги, судова
колегія не приймає до уваги, оскільки
враховуючи докази надані сторонами,
які знаходяться в матеріалах справи,
судова колегія вважає, що позивачем не
доведено позовні вимоги, щодо
стягнення з відповідача на його
користь заробітної плати за лютий,
березень, квітень 2012 року в розмірі 1
990,64 грн., а також заробітної плати за
період з 15.05.2012 року по 31.05.2012 року, з
чого вірно виходив і суд першої
інстанції, відмовивши в задоволенні
цих позовних вимог позивача за
недоведеністю. Разом з тим, позивач
відмовився від призначення судової
бухгалтерської експертизи для
встановлення та підтвердження
неправильності нарахування та виплати
відповідачем йому заробітної плати за
вказані періоди та доведення
обгрунтованості позовних вимог, в цій
частині. В зв'язку з чим судова колегія
погоджується з запереченнями
відповідача на апеляційну скаргу, в цій
частині.

Таким чином, на підставі наведеного,
судова колегія, не роблячи висновків
стосовно не оскаржуваної частини
рішення суду, частково погоджується з
доводами апеляційної скарги та вважає,
що рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 19.12.2013 року, в частині
відмови в задоволенні позову позивача
щодо стягнення з відповідача на його
користь середнього заробітку за весь
час затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку, підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, в цій частині, про стягнення з
Державного навчального закладу
«Одеський центр професійно-технічної
освіти державної служби зайнятості» на
користь ОСОБА_3 середнього заробітку за
весь час затримки виплати компенсації
за невикористану відпустку в розмірі 39
502 грн. 26 коп. В іншій частині рішення
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 19.12.2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до Державного
навчального закладу «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості», за участю третьої
особи - ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
та вимушеного прогулу, компенсації за
невикористану відпустку, визнання
незаконним та скасування наказу про
звільнення, поновлення на роботі та
стягнення моральної шкоди скасувати, в
частині відмови в задоволенні позову
щодо стягнення на користь ОСОБА_3
середнього заробітку за весь час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку.

Ухвалити нове рішення, в цій частині,
яким стягнути з Державного навчального
закладу «Одеський центр
професійно-технічної освіти державної
служби зайнятості» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за весь час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 39 502
грн. 26 коп.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області
О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

О.А. Ступаков