АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

12 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 листопада 2013 року, -

встановила:

06.12.2012 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
вказаним позовом, в якому посилався на
ті підстави, що 26.06.2009 р. між ним та
ОСОБА_2 було укладено усну угоду, за
якою він позичив останньому суму
коштів в розмірі 531 560 грн., що по курсу
НБУ становило 69485 доларів США, зі
строком повернення не пізніше 26.07.2009
р. На підтвердження вказаної обставини
було надано розписку. Оскільки
відповідач не виконав свої
зобов'язання у визначений договором
строк, просив стягнути з останнього
суму боргу у розмірі 679 642 грн. 24 коп. з
урахуванням втрат від інфляції за
період з 27.07.2009 р. до 06.12.2012 р. в сумі 94
381,40 грн. та 3% річних в сумі 53 694,84 грн.

28.05.2013 р. представник позивача
звернулася до суду заявою про
уточнення позовних вимог, в якій
зменшила розмір позовних вимог та
просила стягнути суму боргу з
урахуванням штрафних санкцій за
період з 27.12.2009 р. по 31.04.2013 р. в
розмірі 656941,91 грн. Зазначила, що строк
виконання зобов'язання було
продовжено до 26.12.2009 р., про що було
надано відповідну розписку, проте у
визначений строк виконано не було.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 листопада 2013 року
позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму заборгованості за договором
позики від 26 червня 2009 року в сумі
656941 грн. 91 коп. та судовий збір в сумі
3219 грн.

В апеляційній скарзі представник
відповідача - ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення
про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що позивач
звернувся до суду з пропуском строку
позовної давності, про застосування
якої він подав письмову заяву. Після
залучення судом нового доказу на
підтвердження факту переривання
перебігу позовної давності та після
витребування оригіналу розписки від
22.08.2009 р. представником відповідача
було заявлено клопотання про
призначення судової експертизи.
Вказане клопотання було
необґрунтовано відхилено судом.

Порушення норм процесуального права
щодо рівності учасників процесу,
принципу змагальності та обмеження
судом відповідача у праві надання
доказів призвели до унеможливлення
встановлення дійсних обставин справи,
зокрема не досліджено та не дано
правової оцінки обставинам появи
розписки від 22 серпня 2009 року. Вказані
порушення в свою чергу призвели до
порушення судом норм матеріального
права.

В судовому засіданні представник
відповідача - ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримав та просив її
задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_5 просила
апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення представників сторін,
допитавши свідка ОСОБА_6, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 527 ЦК України передбачено, що
боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Ухвалюючи рішення про задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
доведеності факту невиконання
відповідачем своїх зобов'язань за
укладеним між ним та відповідачем
договором позики від 26 червня 2009
року. Відповідно до розписки від 22
серпня 2009 року, сторони погодили
продовжити строк виконання
зобов'язання до 26 грудня 2009 року.
Враховуючи вказані обставину, а також
відсутність доказів про те, що
відповідач не підписував розписку
від 22 серпня 2009 р., суд першої
інстанції дійшов висновку проте, що
позивачем не пропущено строку
позовної давності при зверненні до
суду з даним позовом.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду, оскільки
останній не відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам закону.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 26 червня 2009
року між сторонами було укладено
договір позики на суму 531560 грн., що по
курсу НБУ складало 69 485 доларів США,
строком повернення до 26 липня 2009
року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг
позовної давності переривається
вчинення особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. При цьому обставини, що
переривають перебіг строку, можуть
виникнути в будь-який момент до його
закінчення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
строку позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

05 лютого 2013 року представником
відповідачем подано заяву про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності (а.с.22).

28 травня 2013 року представником
позивача подано позовну заяву про
зменшення розміру позовних вимог, з
урахуванням тієї обставини, що 22.08.2009
р. строк виконання зобов'язання було
продовжено до 26.12.2009 р. відповідно до
розписки від 22.08.2009 р. (а.с.40 -43).

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Стаття 60 ЦПК України, передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з запереченням відповідача
проти наданої копії письмового
доказу, його представником 19.06.2013 р.
подано клопотання про витребування
його оригіналу та 12.11.2013 р. - клопотання
про призначення хімічко-технічної
експертизи вказаного документа (а.с.
57).

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 листопада 2013 року
в задоволенні клопотання про
призначення експертизи було
відмовлено з підстав не доведення
поважності причин неможливості
заявити таке клопотання до початку
розгляду справи по суті.

Враховуючи ту обставину, що оригінал
розписки від 22.08.2009 р. було надано
суду лише 12 листопада 2013 року,
клопотання представника відповідача
про призначення в справі експертизи
документа судом першої інстанції було
відхилено неправомірно.

Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були
досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За клопотанням представника
відповідача судом апеляційної
інстанції було призначено
експертизу, на вирішення якої
поставлені питання строку давності
написання тексту розписки, строку
давності підпису відповідача на ній,
а також питання, чи виготовлено
(написано) текст розписки та вчинено
підпис в один і той самий час (а.с.122).

Разом з тим, проведення вказаної
експертизи виявилось неможливим за
відсутності згоди представника
позивача на надання дозволу експерту
на вирізання одного фрагменту
рукописного тексту не більше 5 см
штриха у розписці, що не наносило б
суттєвої шкоди документу та не
змінювало б його смислового значення
(а.с. 125).

Враховуючи те, що без пошкодження
розписки від 22.08.2009 р. провести
фізико-хімічну експертизу неможливо,
представник позивача, будучи
попередженою судом про наслідки
ухилення від участі в експертизі, які
передбачені ст.146 ЦПК України, згоди
на таке пошкодження документа не
надала без належного обґрунтування
підстав, колегія суддів дійшла
висновку про необхідність визнання
тієї обставини, що відповідач не
надавав своєї згоди на продовження
строку виконання зобов'язань щодо
повернення грошових коштів, а наданий
суду доказ на підтвердження цієї
обставини є фальшивим.

Крім цього, відповідно до даних
закордонного паспорта відповідача,
останній 22 серпня 2009 року знаходився
поза межами України (а.с.86).

Покази свідка ОСОБА_6 про те, що 22
серпня 2009 року, ближче до обіду, на
мийці автомобіля, ОСОБА_2 в його
присутності пообіцяв ОСОБА_1 віддати
гроші, про що надав розписку, не є
належним доказом на підтвердження
вказаної обставини.

Враховуючи ту обставину, що
можливість пред'явлення позову про
стягнення боргу обмежується трирічним
строком, позов подано з пропуском
строку позовної давності і відповідач
під час розгляду справи просив
застосувати наслідки пропуску такого
строку, належних та допустимих доказів
вчинення боржником дій про визнання
боргу суду не надано, з заявою про
поновлення пропущеного строку позивач
не звертався, висновок суду першої
інстанції про переривання перебігу
позовної давності є помилковим.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку, що право позивача на
повернення позики відповідачем було
порушено, проте позовні вимоги
задоволенню не підлягають у зв'язку зі
спливом позовної давності,
відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України.

Допущенні судом першої інстанції
порушення норм процесуального права
щодо рівності учасників судового
процесу, принципу змагальності та
обмеження відповідача у праві надання
доказів призвели до неправильного
вирішення спору, що відповідно до ч.
3 ст. 309 ЦПК України є підставою для
його скасування та ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 листопада 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/1959/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Волошин  В.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.