Справа № 750/754/14 Провадження №
22-ц/795/1222/2014 Головуючий у I інстанції
-Литвиненко І. В. Доповідач -
Горобець Т. В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 липня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Головуючого - судді Горобець Т.В.,

Суддів - Хромець Н.С., Бечка
Є.М.,

при секретарі - Рудик І.І.,
Мартиновій А.В.,Осипенко Г.С.

за участі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
її представника адвоката ОСОБА_3,
третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 25 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
житловим приміщенням, зобов"язання
вчинити дії, вселення та за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та інтересах малолітнього
ОСОБА_5 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням ,

В С Т А Н О В И В
:

В апеляційній скарзі на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 25 квітня 2014 року, яким
позовні вимоги ОСОБА_1, заявлені у її
інтересах та інтересах малолітнього
ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні житловою площею,
зобов»язання вчинити дії та вселення
задоволено, а позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, залишено без
задоволення, ОСОБА_2 просить рішення
суду першої інстанції скасувати,
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити, а у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції
ухвалив незаконне рішення, оскільки
висновки ґрунтуються на неналежних
доказах, і не відповідають фактичним
обставинам. Крім того, вважає апелянт,
показам свідків щодо чинення перешкод
у користуванні житловим приміщенням
позивачці та її малолітньому сину дав
невірну оцінку та безпідставно не
застосував ст. 405 ЦК України, відповідно
до якої, члени сім"ї власника будинку,
який без поважних причин не проживає у
будинку понад один рік, втрачає право
користування житловим приміщенням.

Письмових заперечень на апеляційну
скаргу не надходило.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник адвокат ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримали, пославшись на
обставини, викладені у скарзі. Крім
того, ОСОБА_2 пояснила, що між нею і її
другою дочкою ОСОБА_4 з ОСОБА_1 існують
неприязні стосунки на грунті
неправомірної поведінки останньої. У
2009 року ОСОБА_1 вийшла заміж та
переїхала проживати до свого чоловіка
за адресою АДРЕСА_1. У 2011 році позивачка
з сином безперешкодно повернулась
проживати до їх будинку, але вже у
серпні 2011 року після серйозного
конфлікту, перейшла з сином проживати
знову до будинку свекрів по АДРЕСА_1.
Перешкод у користуванні житловим
приміщенням у будинку по АДРЕСА_2 їй
ніхто не чинив.

У той же час, ОСОБА_2 апеляційному суду
пояснила, що ОСОБА_1 ключів від спірного
будинку не мала, оскільки їй не
довіряли. Вона мала змогу з"являтись у
цьому будинку тільки у присутності
інших членів її сім"ї. До 2013 року ОСОБА_1
, доки був живий батько, бувала в цьому
будинку періодично, там були її окремі
речі, тут вона користувалась пральною
машинкою, яку купила у 2011 році після
того, як зламала пральну машинку ОСОБА_4
У листопаді 2013 року після смерті батька
позивачки ОСОБА_6, замки та ключі від
дверей у будинок були замінені, так як
відповідачка та її чоловік намагались
неправомірно проникнути до будинку та
привласнити все, що належало померлому,
тому з цього часу її в будинок не
пускали.

ОСОБА_1 апеляційну скаргу просила
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін. Пояснила,
що з народження та до 2009 року проживала
і була та залишається зареєстрована за
спірною адресою. У 2009 році вийшла заміж,
народився син ОСОБА_5, який також
зареєстрований у цьому будинку з
народження, іншого житла вони з сином
не мають, її чолові у зазначеному
будинку не зареєстрований і не
проживає. До жовтня 2010 року власницею
спірної частини будинку по АДРЕСА_2
була її бабуся, а коли померла,
власницею 18/25 частин будинку стала її
мати ОСОБА_2, яка перешкоджає їй та її
малолітньому сину ОСОБА_5
користуватись житлом за місцем
реєстрації. Тимчасово вони працювали
та проживали з чоловіком у м.Києві.
Стосунки з матір"ю та сестрою - ОСОБА_4 у
них неприязні, ключів від будинку вона
не має. Раніше у будинку бувала, там її
залишились речі, але після смерті
батька у 2013 році в будинок її сім"ю не
пускають, добровільно вона місце
свого проживання по АДРЕСА_2 не
залишала.

ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала,
просила задовольнити, пояснивши, що з
ОСОБА_1 у них з матір"ю вкрай неприязні
стосунки, оскільки відповідачка
неправомірно поводиться, ображає їх,
зокрема матір з вини ОСОБА_1 у серпні 2011
року потрапила до лікарні. У 2011 році з
малолітнім сином вона проживала в
спірному будинку, проте, після
конфлікту з матір"ю добровільно
перейшла проживати до будинку батьків
свого чоловіка. Перешкод у
користуванні будинком по АДРЕСА_2 їй не
чинили, проте, можливості їх спільного
проживання разом з ОСОБА_1 та
малолітнім її сином за адресою АДРЕСА_2
не вбачає, так як ОСОБА_1 вороже
налаштована, агресивно поводиться, а їй
та матері за станом здоров"я потрібен
спокій.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін та представника ОСОБА_2 адвоката
ОСОБА_3, пояснення третьої особи,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність рішення суду
першої інстанції в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд
приходить до висновку, що скарга ОСОБА_2
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, заявлений
22.01.2014 року в її інтересах та інтересах
малолітнього сина ОСОБА_5 до ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що у
судовому засіданні знайшов
підтвердження факт, що позивачка
разом з малолітнім сином зареєстровані
з народження у будинку АДРЕСА_2 але не
можуть користуватись житлом за місцем
їх реєстрації, оскільки відповідач -
власник 18/25 частин зазначеного будинку
ОСОБА_2 перешкоджає позивачці та її
малолітньому сину користуватись цим
приміщенням. Такого висновку суд
першої інстанції дійшов на підставі
досліджених доказів, наданих сторонами
, зокрема, документів, які засвідчують
родинні стосунки сторін та третьої
особи ( а.с.6-8), документів, які свідчать
про право власності ОСОБА_2 на 18/25
частин будинку АДРЕСА_2( а.с. 121,122), копій
квитанцій по оплаті комунальних послуг
у будинку за місцем реєстрації ОСОБА_1.(
а.с.12-15), матеріалів перевірки ДІМ ЧМВ
УМВС України в Чернігівській області,
показів свідків, допитаних у справі за
клопотаннями обох сторін, яким була
дана об"єктивна, критична оцінка з
врахуванням стосунків між сторонами та
свідками, узгодженості таких свідчень
з іншими, дослідженими доказами,
наявності у них ствердних відповідей
та висновків з припущеннями. Суд також
дав об"єктивну оцінку, з точки зору
належності та допустимості, такому
доказу, як копія Акту від 18.11.2013 року,
складеного щодо не проживання ОСОБА_8
разом з малолітнім сином за спірною
адресою з 2009 року ( а.с.40) та довідка
голови вуличного комітету № 9 про склад
осіб, які зареєстровані за адресою
АДРЕСА_2 ( а.с.39).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 та її
малолітнього сина ОСОБА_5 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням у будинку АДРЕСА_2
власником 18/25 частин якого є позивачка
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди для
проживання ОСОБА_1 та її малолітнього
сина у зазначеному будинку. Суд визнав
встановленим, що у будинку ОСОБА_2 були
замінені замки і ключі від вхідних
дверей , а також, виходив з того, що в
цьому будинку залишались частково речі
ОСОБА_1 та її сина, що є свідченням
збереження зв"язку із спірним житловим
приміщенням, тому, не проживання в
будинку за місцем реєстрації було
зумовлене поважними причинами.

З врахуванням встановленого, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
ОСОБА_2 свій позов належними доказами
не довела, а її твердження, що
відповідачі з власної волі та бажання
не проживають з 2009 року у будинку по
АДРЕСА_2 у м. Чернігові, спростовані
наданими ОСОБА_1 та дослідженими у суді
доказами.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду, оскільки вони
відповідають наявним у справі доказам,
які узгоджуються між собою та
ґрунтуються на нормах матеріального
права, якими регулюються спірні
правовідносини, зокрема, положенням ст.
156 ЖК України, ст. 405 ЦК України.

По справі встановлено і не оспорюється
сторонами та третьою особою, що ОСОБА_1
та її син ОСОБА_5 2009 року народження є,
відповідно донькою та онуком ОСОБА_2(
а.с.6-8), яка з 2010 року являється
власником 18/25 частин будинку АДРЕСА_2 (
а.с.121,122). Третя особа у справі ОСОБА_4 -
дочка ОСОБА_2 та рідна сестра ОСОБА_1, є
співвласником 2/25 частин цього будинку(
а.с.48). За вказаною адресою ОСОБА_1 1986
року народження та її син ОСОБА_5 2009
року народження зареєстровані і
проживали з народження (а.с.53). У 2009 році
ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_10,
певний період вони тимчасово працювали
та проживали у м. Києві, ІНФОРМАЦІЯ_1
року у них народився син ОСОБА_5.
Власником спірної частини будинку на
той час була ОСОБА_11 - мати ОСОБА_2.(
а.с.121), яка претензій щодо проживання
ОСОБА_1 та її дитини у будинку не мала.

У 2011 році ОСОБА_1 разом з малолітнім
ОСОБА_5 повернулись і стали проживати
за місцем реєстрації у АДРЕСА_2,
власником 18/25 частин якого вже була
ОСОБА_2

У серпні 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на грунті побутового конфлікту значно
погіршились їх стосунки, ОСОБА_2
звернулась за медичною допомогою та
перебувала у лікарні, а ОСОБА_1 в
результаті такого конфлікту з
малолітнім сином перейшли проживати до
будинку свекрів за адресою АДРЕСА_1

Апеляційним судом, відповідно до
правил ч.1 ст.61 ЦПК України також
встановлено, що у будинку по АДРЕСА_2 як
визнала у поясненнях сама ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та її дитина мали можливість
бувати та користуватись своїми
речами, у тому числі, і пральною
машинкою Проте, власних ключів від
будинку у ОСОБА_1 у 2011 році вже не було,
можливість бувати в будинку залежала
від волі власників, так як вони не
довіряли ОСОБА_1 і вважали необхідним
бути присутнім у будинку, коли там
бувала ОСОБА_1.

Крім того, як встановлено по справі,
проживання ОСОБА_1 після 2011 року з
чоловіком та сином у свекрів за адресою
АДРЕСА_1, було пов"язано ще і з тим, що
іншої можливості об"єднатись з своєю
сім"єю у неї не було, оскільки
можливості рєстрації та проживання
чоловіка позивачки -ОСОБА_10 у будинку
ОСОБА_2 не було.

Також, апеляційний суд, погоджуючись з
висновками суду першої інстанції,
враховує ту обставину, що з листопада
2013 року, тобто, ще до визнання у
встановленому законом судовому
порядку ОСОБА_1 та малолітнього ОСОБА_5
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, замки та ключі в
дверях до будинку були замінені і сім»ю
ОСОБА_1 взагалі не стали пускати на
подвір"я та до будинку по АДРЕСА_2, що
свідчить про порушення житлових прав
цих відповідачів.

На думку апеляційного суду, той факт,
що ОСОБА_5 є малолітнім і у зв"язку з цим
не може особисто реалізовувати свої
права та обов»язки у житлових
правовідносинах та правовідносинах
власності, свідчить також про
необгрунтованість позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_5 таким, що
втратив право користування житловою
площею у будинку з підстав не
проживання його за спірною адресою без
поважних причин понад рік.

Доводи апелянта щодо неналежності
доказів, на які послався суд першої
інстанції та невірної оцінки,
досліджених доказів не заслуговують на
увагу, оскільки порушень приписів
Глави 5 Розділу 1 та ст. 212 ЦПК України
апеляційним судом не встановлено.

Витребувана апеляційним судом за
клопотанням ОСОБА_2 інформація з
дитячої поліклініки про адресу
перебування на медичному обліку та
надання медичної допомоги дитині
ОСОБА_5 по АДРЕСА_1, не суперечить
обставинам, встановленим судом на
підставі інших досліджених доказів
щодо фактичного місця проживання
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у період з 2011 року по
2013 рік і не спростовує висновків суду
щодо наявності поважних причин для
проживання зазначених відповідачів у
цей період за адресою АДРЕСА_1 зі
збереженням, при цьому, зв»язку їх з
житловим приміщенням у будинку
АДРЕСА_2

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК
України, апеляційну скаргу слід
відхилити, а оскаржуване рішення
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И
В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 25 квітня 2014 року залишити
без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:Судді: