АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1544/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 46 Гончарук В.М.
Доповідач в апеляційній інстанції
Храпко В. Д. РІШЕННЯ
19 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоХрапко В. Д.
суддівВініченко Б. Б. , Новіков О. М. при
секретаріРибасюк О.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Уманського міськрайонного Черкаської
області від 24 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів
дарування недійсними, -
в с т а н о в и л а :
У серпні 2012 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання
майна спільною сумісною власністю.
Зазначав, що в період з 11.11.1995 року по
29.07.2011 року перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6 Від шлюбу дітей не має.
Перебуваючи у шлюбі проживали в
частині будинку АДРЕСА_1, 19/50 частин
якого належить відповідачці. В період
спільного подружнього життя та для
покращення житлових умов сім'ї, на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 було
побудовано двоповерхову будівлю,
розміром 5,5 х 10 м, яку було
зареєстровано як літню кухню. Також
було побудовано двоповерховий сарай
розміром 3 х 7м, навіс до сараю розміром
3 х 7 м , туалет, огорожу, відмостки,
виконано благоустрій території,
газифікацію будинку, проведено воду,
каналізацію, збудовано вигрібну яму.
Позивач вважає, що внаслідок
будівельних робіт, газифікації
будинку, підведення газопостачання, та
інших робіт виконаних за час їхнього
проживання у шлюбі, вартість частини
будинку з надвірними господарськими
спорудами, яка належить ОСОБА_6 істотно
збільшилась у своїй вартості, тому
відповідно до закону таке майно має
бути визнане спільною сумісною
власністю подружжя. А тому просив суд
визнати спільною сумісною власністю
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 літню кухню «Ж» та
сарай «З» , що знаходяться по АДРЕСА_1.
В лютому 2013 року ОСОБА_8 подав до
суду заяву про уточнення позовних
вимог, в якій просив суд визнати
спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 літню кухню «Ж-2» та сарай «З» по
В ході розгляду справи ОСОБА_8
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6
та ОСОБА_7 про визнання договору
дарування недійсним, посилаючись на те,
що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6
проживали в частині будинку, який
належить ОСОБА_6 на праві власності. Для
покращення житлових умов сім'ї було
збудовано певні господарські будівлі
та споруди. Згідно записів в
будинковій книзі по АДРЕСА_1 у 2003 році
внесено відомості про самочинне
будівництво, після чого здійснення цих
забудов погоджено рішенням Уманської
міської ради від 11.07.2003 року та
виготовлено будівельний паспорт щодо
будівництва тамбура, літньої кухні та
сараю, робочий проект газопостачання
житлового будинку, а в 2004 році
здійснено монтаж електропостачання та
прийнято в експлуатацію
димовентиляційні канали.
Позивач вважає, що він являється
співвласником зазначеного
домоволодіння, проте відповідач не
визнає його права на частку в цьому
Під час розгляду справи ОСОБА_6
долучила до матеріалів справи договір
дарування житлового будинку,
відповідно якого ОСОБА_6 передала у дар
ОСОБА_7 19/50 частини житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд
по АДРЕСА_1 та частину земельної
ділянки, на якій розміщена спірна
частина житлового будинку, розміром
0.0562 га з цільовим призначенням для
обслуговування житлового будинку.
Вартість земельної ділянки за
договором визначено в сумі ОСОБА_6
Позивач вважає протиправними, згоди на
вчинення вказаного договору дарування
він не надавав, від своїх прав не
Тому просив суд визнати недійсним
договір дарування частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 від 10 травня 2012 року,
згідно якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_7
19/50 частини житлового будинку з
відповідною частиною надвірних споруд
по АДРЕСА_1; визнати недійсним договір
дарування земельної ділянки по
АДРЕСА_1, кадастровий номер №
подарувала ОСОБА_9 земельну ділянку
розміром 0.0562 га з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку та визнати за ним
право власності на ? частину земельної
ділянки по АДРЕСА_1, згідно Державного
Акту про право власності на земельну
ділянку площею 0.0562 га з цільовим
призначенням для обслуговування
житлового будинку серії ЧР № 004855,
виданого Уманським відділом земельних
ресурсів 5.04.2003 року , кадастровий номер
Рішенням Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 24 квітня 204 року позов
ОСОБА_8 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_6 та ОСОБА_8 літню кухню «Ж-2» та
сарай «З», що розташовані по вул.
Герцена, 45 в м. Умань.

Визнано недійсним договір
дарування 19/50 частин житлового будинку
з житловими та господарськими
будівлями по АДРЕСА_1 від 10 травня 2012
року укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
посвідченого державним нотаріусом
Уманської міської державної
нотаріальної контори Дашицькою Л.Л.,
зареєстрованого в реєстрі № 3-1023.

Визнано недійсним договір
дарування земельної ділянки по АДРЕСА_1
розміром 0.0562 га для обслуговування
житлового будинку від 10.05.2012 року
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7,
посвідченого державним нотаріусом
Уманської міської державної
нотаріальної контори Дашицькою Л.Л.,
зареєстрованого в реєстрі № 3-1025.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8
судовий збір в сумі 1 387 грн. 51 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8
судовий збір в сумі 417 грн. 61 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
ОСОБА_9 просять рішення суду скасувати,
як незаконне та постановлене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права та постановити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги по наступних
підставах.

Постановляючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив із
того, що літня кухня і сарай є спільною
сумісною власністю сторін, а тому
договір дарування жилого будинку і
господарських споруд, а також
земельної ділянки необхідно визнати
недійсним.

Проте погодитись із таким висновком
суду повністю не можна.

Частиною1 ст. 61 СК України визначено, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки
із майна, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється у порядку,
встановленому ст.. 364 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 364 ЦК України передбачено,
що якщо виділ у натурі частки із
спільного майна не допускається згідно
із законом або є неможливим (частина 2
ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який
бажає виділу, має право на одержання
від інших співвласників грошової або
іншої матеріальної компенсації
вартості його частки.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

Ст. 186 ЦК України передбачено, що річ,
призначена для обслуговування іншої
(головної) речі і пов'язана з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю.

Приналежність слідує за головною
річчю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Господарсько-побутові будівлі (сарай,
літня кухня, гараж і под.), наземні і
підземні комунікації (водопостачання,
каналізація, газозабезпечення і под.),
що розташовані з житловим будинком на
одній земельній ділянці і призначені
для забезпечення власника необхідними
засобами благоустрою, вважаються
приналежністю головної речі і не є
самостійними нерухомими речами, у
зв'язку із чим право власності на такі
будівлі та споруди як окремі об'єкти
визнаватися не може).

Пленум Верховного Суду України в п. 4
постанови № 7 від 04.10.1991 року «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» роз'яснив, що інші особи, які
приймали участь у будівництві будинку
(його купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності, яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку0, якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали не безоплатно.
Таке ж право за цих умов належить
членам сім'ї власника жилого будинку,
якщо вони приймали участь лише у
будівництві підсобних будівель
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати на ремонт
жилого будинку перевищували
покладений на них ст.156 ЖК України
обов'язок.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 11
листопада 1995 року по 09 серпня 2011 року.

Рішенням виконкому Уманської міської
ради № 358 від 11 липня 2003 року ОСОБА_6
було погоджено будівництво тамбура,
літньої кухні і сараю.

На час розгляду справи вказані об'єкти
не були самочинним будівництвом, що
випливає із копії технічного паспорту
від 24.04.2012 року.

Згідно договору дарування від 10 травня
2012 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_10 19/50
частин жилого будинку з відповідною
частиною надвірних споруд, в тому
рахунку і сарай «З», літню кухню «Ж-2»,
що знаходяться по АДРЕСА_1 і належала
ОСОБА_6 згідно договору купівлі-продажу
від 08 травня 1987 року.

Поскільки сарай «З» і літня кухня «Ж-2»
не можуть бути окремим об'єктом права
власності, то суд не може визнати за
позивачем право власності на ці
споруди.

Відповідачка була власником 19/50 часток
жилого будинку. Вказана власність
ніким не оспорюється. Тому
відповідачка мала всі законні підстави
для укладення договору дарування.
Сарай «З» і літня кухня «Ж-2», як
приналежність до головної речі,
перейшла за головною річчю до
обдарованого.

Позивач в даному спорі має право на
грошову компенсацію, від якої він
категорично відмовився.

Відповідно до положень ст.. 81, 116 ЗК
України окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Вказана правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
15 лютого 2012 року по справі № 6-98цс11, яка
відповідно до ст. 360 7 ЦПК України
обов'язкова для всіх судів України.

Відповідачка стала власником
земельної ділянки на підставі
Державного акту на право власності на
земельну ділянку від 15.04.2003 року
виданого на підставі рішення Уманської
міської ради від 28.01.2003 року.

Таким чином, хоча відповідачка
одержала земельну ділянку у власність
в період шлюбу, але шляхом приватизації
, то це майно є її особистою приватною
власністю.

Відповідачка мала право на укладення
договору дарування земельної ділянки
без згоди на це позивача.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає до скасування із
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 і ОСОБА_7
задоволити частково.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 24 квітня 2014
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_6,
про визнання майна спільною сумісною
власністю та за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів
дарування недійсним - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з часу проголошення. Але
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :