Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/3801/13-ц
Головуючий у 1-й інст.Галасюк Р.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів
Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в
інтересах дитини-інваліда ОСОБА_4 на
рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 26 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом
Житомирської міської ради до ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - комунальне
підприємство «Виробниче житлове
ремонтно-експлуатаційне підприємство
№11» Житомирської міської ради, орган
опіки та піклування при виконкомі
Житомирської міської ради, управління
Державної міграційної служби в
Житомирській області про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, зняття
з реєстраційного обліку та виселення
без надання іншого житлового
приміщення,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року Житомирська
міська рада звернулася до суду з даним
позовом, в якому просила визнати ОСОБА_5
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1, зобов'язати управління
Державної міграційної служби зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_5 за
вказаною адресою, а також виселити без
надання іншого житлового приміщення
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Свої позовні вимоги позивач
мотивував тим, що спірне помешкання за
рішенням виконкому Житомирської
міської ради від 23.07.2008 р. № 537
відноситься до фонду житла для
тимчасового проживання громадян,
перебуває у комунальній власності
міста та обслуговується КВЖРЕП №11.
Позивач зазначав, що згідно наданої
інформації відділом обліку і розподілу
жилої площі міськради, ОСОБА_5
зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.
Проте, вказана особа не проживає у
даному помешканні вже більше 20 років.
Крім того, у відділі знаходиться
звернення ОСОБА_3 з питання проживання
у спірному житлі, і як встановлено
остання самоправно вселилась в дане
помешкання разом з дитиною.

Рішенням Корольовського
районного суду м. Житомира від 26
березня 2014 року позов задоволено
частково. Визнано ОСОБА_5 такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із
вказаної квартири, без надання їм
іншого житлового приміщення. Стягнуто
з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь
Житомирської міської ради по 114,70 грн.
судового збору. В іншій частині
позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в
інтересах дитини-інваліда ОСОБА_4
просить скасувати рішення суду першої
інстанції в частині виселення їх із
квартири АДРЕСА_1 та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення суду є
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Судом не встановлено усіх обставин, що
мають значення для справи, не
досліджено та не надано належної
оцінки доказам по справі, висновки суду
не відповідають обставинам справи.
Апелянт зазначає, що судом було грубо
порушено ЗУ «Про охорону дитинства» та
ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про
права інвалідів і факультативного
протоколу до неї».

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

У ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Статтею 3 Конвенції «Про права
дитини», схваленої резолюцією 44-сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20
листопада 1989 року, ратифікованої
Постановою Верховної ради України від
27 лютого 1991 року №789-ХІІ, встановлено,
що в усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 11 Міжнародного пакту про
економічні, соціальні і культурні
права, ратифікованого Указом Президії
Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII
від 19 жовтня 1973 року, визнано право
кожного на достатній життєвий рівень
для нього і його сім'ї, що включає
достатнє харчування, одяг і житло, і на
неухильне поліпшення умов життя.
Держави-учасниці вживуть належних
заходів щодо забезпечення здійснення
цього права, визнаючи важливе значення
в цьому відношенні міжнародного
співробітництва, основаного на вільній
згоді.

У ст. 47 Конституції України
проголошено, що кожен має право на
житло. Держава створює умови, за яких
кожний громадянин матиме змогу
побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону. Ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Як визначив законодавець
виселення з наданням іншого житлового
приміщення передбачене ст.ст. 114, 114- 1, 117,
125, 132 ЖК України.

Із наданням іншого житлового
приміщення може бути виселено:

1. працівників та осіб, що
проживають з ними, які припинили
трудові відносини з підприємствами,
установами, організаціями
найважливіших галузей народного
господарства, які надали житлове
приміщення, у зв'язку зі звільненням за
власним бажанням без поважних причин
або за порушення трудової дисципліни,
або за вчинення злочину;

2. громадян, позбавлених
батьківських прав, якщо вони
проживають спільно з дітьми, стосовно
яких позбавлені батьківських прав;

3. батьків-вихователів, усунених
від подальшого виховання дітей (ст. 114- 1
ЖК);

4.. осіб, зазначених у ст. 125 та ч. 2
ст. 132 ЖК при виселенні зі службового
житлового приміщення та гуртожитку.

Судом встановлено, що будинок по
АДРЕСА_1 відноситься до фонду житла
для тимчасового проживання громадян.

Відповідачка ОСОБА_3 разом із
своїм неповнолітнім сином з 2011 року без
належного дозволу проживає у спірній
кімнаті.

За період свого проживання у цій
кімнаті ОСОБА_3 зробила ремонт та
сплачує всі комунальні послуги.

Відповідно до ст.124 ЖК України
робітники і службовці, що припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією, а також
громадяни, які виключені з членів
колгоспу або вийшли з колгоспу за
власним бажанням, підлягають виселенню
з службового жилого приміщення з усіма
особами, які з ними проживають, без
надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України, п.41
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208
визначено, що без надання іншого жилого
приміщення у випадках, зазначених у
статті 124 цього Кодексу, а саме у разі,
якщо робітники і службовці припинили
трудові відносини з підприємством,
установою, організацією за власним
бажанням, не може бути виселено певне
коло осіб, у тому числі одиноких осіб з
неповнолітніми дітьми, які проживають
разом з ними.

За змістом п. 4 Положення одинокими
особами, у розумінні цього
нормативно-правового акту, є особи, які
не перебувають у сімейних стосунках.

Як вбачається з досліджених у
суді апеляційної інстанції копії
рішення про розірвання шлюбу та
оглянутого паспорту ОСОБА_3, остання є
одинокою та має утриманні
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який є інвалідом
дитинства підгрупи „А", знаходиться у
візку та навчається на дому.

Таким чином колегія суддів
приходить до висновку, що підстав для
виселення ОСОБА_3 з її неповнолітнім
сином без надання іншого жилого
приміщення немає.

Крім того, як видно з копії листа
КП „Житомирводоканал" Житомирської
міської ради за місцем роботи
відповідачки ОСОБА_3 порушується
питання перед позивачем про надання
дозволу на проживання останньої у
спірній кімнаті (а.с.63).

Виходячи з наведеного рішення
суду першої інстанції в частині
виселення підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову в цій
частині позову за безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в
інтересах дитини-інваліда ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Корольовського районного
суду м. Житомира від 26 березня 2014 року в
частині виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
кімнати АДРЕСА_1 та стягнення з ОСОБА_3
судового збору скасувати і ухвалити в
цій частині нове рішення про відмову в
задоволенні позову в

цій частині.

У решті рішення суду залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: