Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/2121/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Грубіян
Доповідач Талько О. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі апеляційну
скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах
ОСОБА_2, на рішення Житомирського
районного суду Житомирської області
від 15 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Третьої житомирської
державної нотаріальної контори,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Новогуйвинська селищна рада
Житомирського району, про визнання
недійсними свідоцтва про право на
спадщину за законом та договору
купівлі-продажу квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, в якому зазначив, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5, який був
власником квартири АДРЕСА_1. Рішенням
Житомирського районного суду від 28
квітня 2004 року спадщину визнано
відумерлою. Рішенням Новогуйвинської
селищної ради від 4 червня 2004 року
вказаній квартирі надано статус
службового житла та передано для
проживання позивачеві. В подальшому на
підставі зазначеного рішення йому
видано ордер.

Згодом позивачеві стало відомо, що
рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 30 травня 2006
року ОСОБА_3 надано додатковий строк
для прийняття спадщини після смерті
батька ОСОБА_5.

ОСОБА_6, діючи за дорученням від імені
ОСОБА_3, подав до Третьої житомирської
державної нотаріальної контори заяву
про прийняття його довірителем спадщин
після смерті батька. 30 червня 2006 року на
ім'я ОСОБА_3 видане свідоцтво про право
на спадщину за законом на спірну
квартиру. Право власності на вказане
житло було зареєстроване за
спадкоємцем 27 липня 2006 року.

21 лютого 2007 року ОСОБА_6, діючи за
дорученням від імені ОСОБА_3, продав
зазначену квартиру своїй дружині
ОСОБА_4

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 25 жовтня 2012
року позивача виселено зі спірної
квартири.

На думку ОСОБА_2, внаслідок незаконних
дій відповідачів, він позбавлений
можливості користуватись спірною
квартирою, яка є його єдиним житлом.
Вказує на ту обставину, що, всупереч
вимогам ст. 1269 ЦК України, заява про
прийняття спадщини була подана
представником ОСОБА_3 Оскільки
останній особисто не звертався з такою
заявою, нотаріус незаконно видав
свідоцтво про право на спадщину за
законом.

Окрім того, в тексті доручення, на
підставі якого ОСОБА_4 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом, зазначена дата смерті
спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Проте,
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Вказана
обставина не була перевірена
нотаріусом при видачі свідоцтва.

Незаконно отримавши свідоцтво про
право на спадщину, ОСОБА_4, діючи від
імені ОСОБА_3, уклав зі своєю дружиною
договір купівлі-продажу спірної
квартири.

Враховуючи вищезазначене, позивач
просив визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом на спірну
квартиру, видане на ім'я ОСОБА_3, а також
визнати недійсним договір купівлі
продажу зазначеної квартири.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 15 квітня 2014
року у задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє
від імені ОСОБА_2, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення та постановити нове,
яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема, посилається на ту обставину,
що ОСОБА_3 особисто не з'явився до
нотаріальної контори для подачі заяви
про прийняття спадщини. Суд не надав
юридичної оцінки зазначеному факту та
прийшов до помилкового висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Окрім того, ОСОБА_6, діючи за дорученням
від імені ОСОБА_3, уклав договір
купівлі-продажу спірного житла в
особистих корисливих цілях, що
суперечить положенням ч.3 ст.238 ЦК
України.

Вказані обставини свідчать про те, що
договір купівлі-продажу був вчинений
під впливом обману та зловмисної
домовленості між подружжям ОСОБА_6, а
також з перевищенням повноважень.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та ОСОБА_7
підтримали доводи, викладені в
апеляційній скарзі, зауваживши, що
матеріали справи не містять доказів
про прийняття ОСОБА_3 спадщини після
смерті батька. Надані нотаріусу ощадні
книжки спадкодавця не є доказом його
вступу в управління та володіння
спадковим майном, оскільки останній
проживав в Російській Федерації та
після смерті батька жодного разу не
приїздив на територію України. Окрім
того, в своїх поясненнях він зазначив,
що визнає позов, оскільки не приймав
спадщину після смерті ОСОБА_5 та не
отримував кошти від продажу спірної
квартири.

Представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні не визнав апеляційну скаргу,
зазначивши, що ОСОБА_2 не має правових
підстав користуватись спірною
квартирою. Висновок суду про
відсутність підстав для задоволення
позову є обґрунтованим та узгоджується
з дослідженими доказами.

Представник Новогуйвинської селищної
ради в судовому засіданні зазначив, що
позов є обґрунтованим. Наявність
рішення про визнання спадщини
відумерлою свідчить про те, що ОСОБА_2
на законних підставах користується
спірною квартирою.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
має будь-яких речових прав на спірну
квартиру, що, в свою чергу, свідчить про
безпідставність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року помер ОСОБА_5 Після його смерті
відкрилась спадщина, до складу якої
входила квартира АДРЕСА_2.

Рішенням Житомирського районного суду
28 квітня 2004 року визнано відумерлою
спадщину - квартиру АДРЕСА_1

Рішенням Новогуйвинської селищної
ради Житомирського району від 4 червня
2004 року за №63 спірна квартира була
надана для проживання дільничному
інспектору міліції ОСОБА_2 на період
виконання ним службових обов'язків на
території селищної ради, без права
передачі цього житла іншій особі та
приватизації. 11 червня 2004 року
позивачеві був виданий ордер на
зазначену квартиру.

Наявна в матеріалах справи
довіреність, посвідчена нотаріусом
нотаріального округу Республіки
Татарстан Російської Федерації 10
березня 2004 року, свідчить про те, що син
спадкодавця ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_6
прийняти спадщину та вести спадкову
справу з правом одержання свідоцтва
про право на спадщину за законом на
майно, яке залишилось після смерті його
батька ОСОБА_5 Окрім того, спадкоємець
уповноважив ОСОБА_6 продати чи обміняти
належну йому частину спадкового майна
з правом оформлення відповідної угоди.
При цьому, у довіреності дата смерті
спадкодавця зазначена ІНФОРМАЦІЯ_3
року. ( а.с. 111).

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 30 травня 2006
року ОСОБА_3 визначений додатковий
строк для подання до нотаріальної
контори заяви про прийняття ним
спадщини після смерті ОСОБА_5, а саме до
1 вересня 2006 року з дня набрання
рішенням суду законної сили.

Досліджені судом матеріали спадкової
справи містять заяву про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом, подану 30 червня 2006 року ОСОБА_6,
який діяв від імені ОСОБА_3, до Третьої
житомирської державної нотаріальної
контори. При прийнятті зазначеної
заяви нотаріусом перевірений факт
прийняття спадщини, перевірено та
повернуто ощадні книжки, про що
свідчить відповідна відмітка ( а.с. 106).
Цього ж дня на ім'я ОСОБА_3 видані
свідоцтва про право на спадщину за
законом на спірну квартиру, а також на
грошові вклади ( а.с.118, зворот).

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про спадкування» від 30 травня 2008 року
за №7, відносини спадкування
регулюються правилами ЦК України, якщо
спадщина відкрилась не раніше 1 січня
2004 року.

У разі відкриття спадщини до
зазначеної дати застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема,
відповідні правила Цивільного кодексу
Української РСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом. У разі, коли спадщина, яка
відкрилась до набрання чинності ЦК
України і строк на її прийняття не
закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові
відносини регулюються цим Кодексом.

Отже, норми п.5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, згідно
з якими цей Кодекс застосовується
також до спадщини, яка відкрилась, але
не була прийнята ніким із спадкоємців
до набрання чинності ЦК, слід розуміти
таким чином, що правила книги шостої ЦК
України можуть бути застосовані лише
до спадщини, яка відкрилась після 1
липня 2003 року і не була прийнята жодним
із спадкоємців, право на спадкування
яких виникло відповідно до норм статей
529-531 ЦК УРСР.

Таким чином, до даних спадкових
правовідносин слід застосовувати
положення ЦК в редакції 1963 року.

Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК УРСР діями, що
свідчили про прийняття спадщини,
визнавалися: фактичне управління та
володіння спадковим майном; подача
спадкоємцем до нотаріальної контори
заяви про прийняття спадщини.

Зазначені дії спадкоємець повинен був
вчинити протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини ( ч.2 ст.549 ЦК УРСР).

Згідно з п.113 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 14
червня 1994 року за №18/5, яка була чинною
на час відкриття спадщини, свідоцтво
про право на спадщину видається
спадкоємцям, що прийняли спадщину,
тобто таким, які фактично вступили в
управління або володіння спадковим
майном чи подали заяву в державну
нотаріальну контору про прийняття
спадщини.

Доказом вступу в управління чи
володіння спадковим майном може бути,
зокрема, наявність у спадкоємців
ощадної книжки.

Спадкоємець, якому за рішенням суду
строк на прийняття спадщини
продовжений, повинен у межах строків,
встановлених статтею 549 ЦК УРСР,
одержати свідоцтво про право на
спадщину чи прийняти спадщину шляхом
фактичного вступу в управління або
володіння спадковим майном, або шляхом
подачі нотаріальному органові за
місцем відкриття спадщини заяви про її
прийняття.

При цьому, п.109 зазначеної Інструкції
було передбачено, що особиста явка
спадкоємця за одержанням свідоцтва не
обов'язкова.

Таким чином, ОСОБА_3 реалізував свої
спадкові права, фактично прийнявши
спадщину та отримавши через свого
представника свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті свого
батька, за правилами, встановленими
законодавством, яке було чинним на
момент відкриття спадщини.

Посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що
ощадні книжки були незаконно вилучені
після смерті спадкодавця і тому не
можуть свідчити про прийняття ОСОБА_3
спадщини, є безпідставними, оскільки не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

За приписами ч.2 ст.548 ЦК УРСР прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Отже, оформивши спадкові права, ОСОБА_3
вправі був розпоряджатися майном,
отриманим у спадок, на власний розсуд, в
тому числі й через свого представника,
попередньо надавши йому відповідні
повноваження.

В судовому засіданні також
встановлено, що 21 лютого 2007 року ОСОБА_6,
діючи від імені ОСОБА_3, продав спірну
квартиру ОСОБА_4, що підтверджується
договором купівлі-продажу, посвідченим
приватним нотаріусом Житомирського
районного нотаріального округу ОСОБА_8

Як пояснили в судовому засіданні
позивач, а також представники сторін,
набувачем вказаної квартири за цією
угодою є дружина ОСОБА_6

Відповідно до ч.3 ст.238 ЦК України
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом.

Зазначена норма спрямована,
насамперед, на захист цивільних прав
та інтересів особи, яку представляють.
В той же час, ОСОБА_3 не звертався до
суду з відповідним позовом, а доказів
того, що внаслідок продажу належного
йому майна дружині представника за
дорученням, були порушені права
позивача, суду не надано.

Наявність у довіреності помилки щодо
дати смерті спадкодавця також не
свідчить про порушення прав позивача
та не є підставою для визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом і договору
купівлі-продажу спірної квартири.

Окрім того, матеріали справи свідчать,
що рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 21 вересня 2011
року визнано незаконним рішення
виконавчого комітету Новогуйвинської
селищної ради Житомирського району
від 4 червня 2004 року за №63, на підставі
якого спірна квартира була надана
позивачеві для проживання.

Рішенням Житомирського районного суду
від 25 жовтня 2012 року позивача виселено
із вказаної квартири.

Отже, зміст судових рішень свідчить про
відсутність у позивача будь-яких прав
щодо спірного житла. Твердження
ОСОБА_2 та його представника про те, що
згідно з ордером він має право
користуватись вказаною квартирою, є
необгрунтованим, оскільки рішення, на
підставі якого був виданий ордер,
скасоване. За таких обставин, позовні
вимоги не підлягають до задоволення.

Посилання ОСОБА_2 та його представника
на визнання ОСОБА_3 позовних вимог, не
спростовують висновків суду першої
інстанції, оскільки згідно з вимогами
ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання
відповідачем позову суд ухвалює
рішення про задоволення позову лише за
наявності для того законних підстав.

Враховуючи вищезазначене, підстави для
скасування чи зміни рішення суду
відсутні.

Керуючись ст. ст.
209,303,307,308,313,314,315,319 ЦПК України, колегія
суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 15 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
Судді