У х в а л а

іменем україни

30 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Колодійчука В.М., Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,
визнання права власності на Ѕ частину
житлового будинку, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного
суду Запорізької області від 21 травня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вказаним вище позовом, у якому,
з врахуванням уточнених позовних
вимог, просив:

- визнати за ним право спільної
сумісної власності разом з ОСОБА_5
на житловий будинок НОМЕР_1 з
надвірними будівлями (гараж М, сарай З,
сарай И, сарай Ж, вбиральня Л) по
АДРЕСА_1.

- поділити майно, що набуте під час
шлюбу шляхом визнання за ним права
власності на Ѕ частину вказаного
будинку та Ѕ частину земельної ділянки
за вказаною вище адресою.

В обґрунтування позову зазначав, що
сторони спору перебували в шлюбі з 24
січня 1981року по 11 квітня 2013 року.

В період шлюбу за спільні кошти на
підставі договору купівлі-продажу від
25 травня 1982 року придбали житловий
будинок АДРЕСА_1. Право власності на
спірний будинок зареєстровано за
відповідачем.

В 1985 році, сторони розпочали перебудову
будинку шляхом реконструкції, яка
закінчена в 2004 році. Протягом вказаного
періоду позивач приймав активну участь
у будівництві житлового будинку та
надвірних будівель, фактично
самостійно виконував усі будівельні
роботи за кошти, які отримував.
Вказаний будинок було введено в
експлуатацію 22 жовтня 2007 року.

На підставі рішення виконавчого
комітету Малокатеринівської селищної
ради Запорізького району Запорізької
області від 09 жовтня 2008 року на
зазначений будинок на ім'я ОСОБА_5 було
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно від 06 листопада
2008 року, відповідно до якого 08 січня
2009 року було здійснено державну
реєстрацію права власності на спірний
будинок на ім'я відповідача.

Введення будинку в експлуатацію та
реєстрація права власності на ім'я
ОСОБА_5 були здійсненні без відома
позивача. Остання не визнає прав
позивача на спірне майно, тому просив
задовольнити позов.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 12
лютого 2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 21 травня
2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено у справі нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Залишено за ОСОБА_5 право власності на Ѕ
частину спірного будинку.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати оскаржуване рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах касаційної скарги правильність
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження судового
рішення може бути неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції під час
розгляду справи в касаційному порядку
перевіряє в межах касаційної скарги
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
відмову в позові, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач пропустив
строк позовної давності для звернення
до суду з даним позовом, про
застосування наслідків якого
наполягали відповідач та її
представник.

Апеляційний суд встановив, що такі
висновки суперечать вимогам закону та
не ґрунтуються на наявних в матеріалах
справи доказах.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна
давність не застосовується до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано. До
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Припинення шлюбу між сторонами
відбулося 11 квітня 2013 року, в день
отримання ОСОБА_5 свідоцтва про
розірвання шлюбу, а з позовом до суду
ОСОБА_4 звернувся 14 серпня 2013 року, що
вбачається зі штампу вхідної
кореспонденції на позовній заяві (а. с.
2-3), тобто в межах строку позовної
давності.

Колегія суддів дійшла обґрунтованого
висновку про доведеність того, що
спірний будинок є спільною сумісною
власністю подружжя, а тому за позивачем
необхідно визнати права власності на Ѕ
частину такого будинку в порядку
поділу спільної сумісної власності
подружжя. Щодо вимог ОСОБА_4 про
визнання права власності на Ѕ частину
земельної ділянки, то вони не
підлягають задоволенню, оскільки
спірна земельна ділянка не належить
позивачу на праві власності, а
перебуває у користуванні.

Матеріали справи та доводи касаційної
скарги не свідчать про порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 21 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова