У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» на рішення
Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 31 травня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від
27 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Брокбізнесбанк»
звернулось до суд із зазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
10 травня 2007 року між ним та ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого банк надав позичальнику кредит у
сумі 14 935,44 грн зі сплатою 25 процентів
річних за користування кредитними
коштами з кінцевим терміном повернення
8 травня 2009 року. Відповідач свої
зобов'язання за зазначеним договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим утворилась заборгованість у сумі 16
689,13 грн, яку банк просив стягнути.

Рішенням Царичанського районного суду
Дніпропетровської області від 31 травня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Царичанського
районного суду Дніпропетровської
області від 31 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 27 вересня 2013 року, ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню.

Судами встановлено, що 10 травня 2007 року
між публічним акціонерним товариством
«Брокбізнесбанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав позичальнику кредит у сумі 14
935,44 грн зі сплатою 25 процентів річних
за користування кредитними коштами,
кінцевим терміном повернення якого є 8
травня 2009 року.

Внаслідок невиконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
останній платіж за яким здійснено 16
лютого 2009 року, станом на 25 квітня 2013
року складає 16 689,13 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з пропущення
позивачем позовної давності.

Погодившись із встановленими судом
першої інстанції обставинами і його
висновком, суд апеляційної інстанції
послався на п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», згідно з
яким позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від заяви
сторони у спорі.

Проте з таким висновком повністю
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 3 ст. 1054 ЦК України
особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

У ст. 1 Закону України «Про захист прав
споживачів» визначено, що послугою є
діяльність виконавця з надання
(передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб. У п. 23 ст. 1 цього
ж Закону дано визначення споживчого
кредиту, за яким це кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» забороняє
кредитодавцю вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі статтею 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, відповідно до правової
позиції, викладеної у постанові
Верховного Суду України від 20
листопада 2013 року № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України, п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У апеляційній скарзі заявник зазначав,
що суд першої інстанції не визначився з
початком перебігу позовної давності,
оскільки не врахував, що відповідно до
п. п. 1.3, 6.1 кредитного договору
фактичний термін користування
кредитом рахується з моменту утворення
позичкової заборгованості і до повного
погашення. Строк дії договору
визначається з моменту підписання
договору до остаточного виконання
зобов'язань по ньому (надходження всієї
суми заборгованості з урахуванням
відсотків (та пені) на рахунок банку).
Вважав, що строк звернення до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором ним не
пропущений.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, на вказані
положення уваги не звернув, не
встановивши фактичні правовідносини,
які виникли між сторонами із
кредитного договору, не визначився з
правовою нормою, яка підлягає
застосуванню; у порушення ст. ст. 303, 304,
315 ЦПК України, належним чином доводів
апеляційної скарги та доказів, наданих
позивачем в обґрунтування дотримання
позовної давності, не перевірив та не
зазначив конкретні обставини і факти,
що спростовують такі доводи; не
виконавши вимог процесуального закону
відносно перевірки доказів, не дав
оцінки заяві відповідача від 23 травня
2013 року і дійшов передчасного висновку
про залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Оскільки допущені судом апеляційної
інстанції порушення норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного її вирішення, ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27
вересня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.Олійник

Судді:
В.І.Амелін

С.О.Карпенко

І.К.Парінова

В.О.Савченко