У Х В А Л А

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

Іваненко
Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником ОСОБА_5, на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 6 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
права власності.

Посилалася на те, що з 1998 року по 2006 рік
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з відповідачем. У 2001 році
відповідачу була подарована земельна
ділянка площею 0,1198 га по АДРЕСА_1. На
даній земельній ділянці в 2004 році вони
розпочали будівництво житлового
будинку та побудували його на 68,1 %
готовності за час подружнього життя. З
часу розірвання шлюбу вона зверталась
до суду з позовами про поділ спільного
майна, але на спірне майно не було
жодних правовстановлюючих документів,
тому позови було залишено без розгляду.
У 2013 році їй стало відомо, що відповідач
зареєстрував незавершене будівництво
та виставив його на продаж без її згоди.

У позовній заяві просила суд поділити
майно, що є спільною сумісною власністю
її та відповідача, визнавши за нею
право власності на 1/2 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1
Києво-Святошинського району Київської
області, готовністю 68,1 %, загальною
площею 76,2 кв.м та на 1/2 частини
земельної ділянки площею 0,1198 га;
поділити незавершений будівництвом
житловий будинок в натурі між
співвласниками відповідно до їх часток
за варіантом № 1, запропонованим у
висновку судової будівельно- технічної
експертизи від 18 січня 2008 року № 0044;
поділити в натурі земельну ділянку
відповідно до часток у праві власності
на будинок.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 6
листопада 2013 року позовні вимоги
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право власності на 1/2 частини
незавершеного будівництвом житлового
будинку АДРЕСА_1, готовністю 57 %,
загальною площею 109,5 кв.м.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 24 грудня 2013 року рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 6 листопада 2013
року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані
судові рішення та передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами для касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, виходив з того, що
будівництво житлового будинку
здійснювалось у період перебування
сторін у зареєстрованому шлюбі, тому
суди вважають дане нерухоме майно
спільною сумісною власністю подружжя
та задовольняють позовні вимоги про
визнання за позивачкою права власності
на 1/2 частини незавершеного
будівництвом житлового будинку. Крім
того, суди вважають причини пропуску
строку на звернення до суду поважними,
оскільки право власності на об'єкт
незавершеного будівництва був
зареєстрований відповідачем ОСОБА_4
лише у червні 2012 року, а тому позивачка
не могла у встановлений законом строк
захистити своє право, хоча зверталась
до суду.

Проте погодитись із таким висновком не
можна, тому що суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Ухвалені у справі судові рішення
зазначеним вимогам закону не
відповідають.

Судом встановлено, що 3 жовтня 1998 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано
шлюб у відділі реєстрації актів
цивільного стану Києво-Святошинської
районної державної адміністрації.

30 жовтня 2006 року шлюб між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 розірвано, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу
серіїНОМЕР_1, виданим відділом
реєстрації актів цивільного стану
Києво-Святошинського районного
управління юстиції в Київській
області.

23 червня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір дарування земельної
ділянки площею 0,1198 га з цільовим
призначенням для будівництва та
обслуговування житлового будинку і
господарських споруд по АДРЕСА_1.

20 жовтня 2001 року ОСОБА_4 отримав
державний акт серії ІV-КВ № 003263 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1198 га з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
споруд по АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету
Тарасівської сільської ради Києво-
Святошинського району Київської
області від 27 серпня 2004 року № 88/1
надано дозвіл ОСОБА_4 на будівництво
індивідуального житлового будинку та
господарських приміщень за типовим
проектом Люкс К 213 на 4 кімнати житловою
площею 79,46 кв.м, загальною - 212,67 кв.м в
АДРЕСА_1.

З висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 18
січня 2008 року № 0044, складеного
експертом Українського незалежного
інституту судових експертиз,
вбачається, що будівельна готовність
одноповерхового цегляного житлового
будинку становить 68,1 %.

З матеріалів інвентаризаційної справи
на будинок по АДРЕСА_1
Києво-Святошинського району Київської
області №1394 встановлено, що ОСОБА_4
зареєстрував право власності на об'єкт
незавершеного будівництва 21 червня 2012
року, будинок в стані будівництва
готовністю 57 %, загальною площею 109,5 кв.м
(а.с. 109-110).

Як вбачається з роз'яснень, викладених
у п. 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
«Про практику застосування
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Вирішуючи спір, суд усупереч вимогам
ст.ст. 212-214 ЦПК України залишив поза
увагою та не надав оцінки доводам
сторін про те, що спірний будинок не
зданий в експлуатацію. Крім того, не
визначене спільне майно подружжя, яке
існувало на час припинення шлюбу, а
також майно побудоване в період шлюбу,
зокрема, на чиї кошти воно було
побудовано та ким, як зазначено в
роз'ясненні п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя». Судом також не вирішено
позовні вимоги позивачки щодо поділу
земельної ділянки, хоча з таким позовом
вона зверталася.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку та залишаючи рішення суду
першої інстанції без змін, апеляційний
суд на зазначені порушення норм
матеріального і процесуального права
уваги не звернув, доводи апеляційної
скарги належним чином не перевірив і
помилково залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин, коли фактичні
обставини належним чином не
встановлені, ухвалені у справі судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 6
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 24 грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Н.А. Горелкіна Судді О.І.
Євтушенко В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік