Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
№ 22-ц/778/2409/14 Головуючий у 1
інстанції: Васильцова Г.А.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 18» червня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс»

на рішення Приазовського районного
суду Запорізької області від 01 квітня
2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» про захист прав
споживачів, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою до ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» про
захист прав споживачів.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що 25.11.2013 р. він уклав з ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
договір № 008966 фінансового лізингу з
додатками.

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
відповідач взяв на себе зобов'язання
придбати предмет лізингу (трактор
МТЗ-892, зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору) у власність та передати
предмет лізингу йому у користування на
строк та на умовах, передбачених
договором.

Згідно ст. 9 договору лізингоодержувач
має право викупу предмету лізингу за
окремим договором купівлі-продажу за
умови сплати його повної вартості, а
також інших заборгованостей, штрафних
санкцій та збитків.

Відповідно до умов договору до
отримання трактора у лізинг він
повинен сплатити на користь
відповідача не менше половини його
вартості, а після отримання також
відшкодовувати вартість трактора
періодичними платежами. При цьому,
власником трактора за договором
купівлі-продажу з продавцем є
відповідач.

Вважає, відповідачем порушені його
права споживача, що передбачені п. 5 ч. 1
ст. 21 Закону України «Про захист прав
споживачів», що полягає у приховуванні
інформації про відсутність у
відповідача ліцензії для укладення
договору з надання послуг фінансового
лізингу та за відсутності законних
підстав для укладання таких договорів
із споживачами.

Також, оскільки предметом лізингу є
трактор - наземний самохідний
транспортний засіб, то відповідно до ч.
2 ст. 799 ЦК України договір підлягає
нотаріальному посвідченню, проте
договір між ним та відповідачем
укладено у простій письмовій формі.

Таким чином, вважає, що вказаний
договір є нікчемним з підстав,
передбачених п. 2 ч. 1, п. 5 ч. 2, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», ст. 220 ЦК України.

Окрім цього, вважає, що деякі умови
договору є несправедливими, зокрема,
такі: встановлення жорстких обов'язків
споживача, тоді як надання послуги
обумовлене лише власним розсудом
виконавця; надання можливості продавцю
(виконавцю, виробнику) не повертати
кошти на оплату, здійснену споживачем,
у разі відмови споживача укласти або
виконати договір, без встановлення
права споживача на одержання
відповідної компенсації від продавця
(виконавця, виробника) у зв'язку з
розірванням або невиконанням ним
договору; надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати характеристики
продукції, що є предметом договору;
визначення ціни товару на момент його
поставки споживачеві або надання
продавцю (виконавцю, виробнику)
можливості збільшувати ціну без
надання споживачеві права розірвати
договір у разі збільшення ціни
порівняно з тією, що була погоджена на
момент укладення договору (п. 1.6
договору).

За умовами договору відповідач не несе
ніякої відповідальності за неналежне
виконання умов договору, тоді як
лізингоодержувач має за договором лише
обов'язки, при невиконанні яких за
будь-яких умов договір розривається в
односторонньому порядку і
експлуатація предмету лізингу не
допускається (п. 2.5 договору).

В лізингоодержувача відсутнє право
односторонньо вирішити питання про
дострокову виплату всієї суми
лізингових платежів (п.3.4.1.) або вибрати
компанію страховика для страхування
предмету лізингу (п.7.2).

Пунктом 5.4. передбачено, що
лізингоодержувач погоджується
звільнити від відповідальності
лізингодавця, як власника предмета
лізингу - трактора, і нести
відповідальність за будь-які негативні
наслідки від предмета лізингу
(спричинення шкоди навколишньому
середовищу, будь-яким особам та інше),
тоді як п.7.3 передбачено, що
лізингодавець здійснює фактичне
страхування предмета лізингу та
ризиків на свою користь, а витрати по
страхуванню повинен сплатити
лізингоодержувач.

Пунктами 14.4 і 14.5 передбачено, що
лізингоодержувач може передати свої
права та обов'язки за договором тільки
зі згоди лізингодавця, а останній - має
таке право в односторонньому порядку.

Всі затрати за договором повинен нести
тільки він, в тому числі витрати за
державну реєстрацію предмету лізингу
на лізингодавця.

Таким чином, вважає, що договір про
фінансовий лізинг, укладений між ним та
ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»,
повинен бути визнаний недійсним на
підставі ч. 2 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

На виконання договору ним було
сплачено на користь відповідача
комісійну плату у розмірі 16500,00 грн., яка
підлягає поверненню на підставі ст. 216
ЦК України.

На підставі викладеного, просив суд
визнати договір № 008966 фінансового
лізингу, укладений 25 листопада 2013 року
між ним та ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс», недійсним; у зв'язку з
недійсністю та нікчемністю договору
стягнути із ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на його користь 16500,00 грн.

Рішенням Приазовського районного суду
Запорізької області від 01 квітня 2014
року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового
лізингу №008966 від 25.11.2013 року, укладений
між ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» та ОСОБА_3

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь ОСОБА_3 грошову
суму комісії за організацію договору
фінансового лізингу №008966 від 25.11.2013
року в розмірі 16500 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь держави
судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс».

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

Сторони належним чином повідомлені про
час і місце розгляду справи,
передбачене законом право на участь у
судовому засіданні не використали.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
дослідженні в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
умови оспорюваного договору є
несправедливими та непрозорими,
внаслідок чого утворився дисбаланс
договірних прав і обов'язків на шкоду
споживачеві.

При цьому судом правильно застосовано
Закон України «Про фінансовий лізинг»,
положення параграфу 6 глави 58
Цивільного кодексу України, ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
дотримано вимоги процесуального
закону.

Доводи апеляційної скарги про
незаконність рішення суду є
неприйнятними, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215
ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст. 18 цього закону.

Статтею 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» встановлено, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу.

Стаття 806 Цивільного кодексу України
визначає, що за договором лізингу одна
сторона (лізингодавець) передає або
зобов'язується передати другій стороні
(лізингоодержувачеві) у користування
майно, що належить лізингодавцю на
праві власності і було набуте ним без
попередньої домовленості із
лізингоодержувачем (прямий лізинг), або
майно, спеціально придбане
лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
фінансовий лізинг» сплата лізингових
платежів здійснюється в порядку,
встановленому договором; лізингові
платежі можуть включати суму, яка
відшкодовує вартість предмета лізингу,
платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно; компенсацію
відсотків за кредитом, інші витрати
лізингодавця, що безпосередньо
пов'язані з виконанням договору
лізингу.

Згідно ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» договір лізингу має
бути укладений в письмові формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу, розмір
лізингових платежів та інші умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 25 листопада 2013
року між ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» та ОСОБА_3 укладено
договір фінансового лізингу № 008966,
предметом якого є трактор марки МТЗ 892
вартістю 165 000 грн.

Пунктом 1.7 договору про фінансовий
лізинг № 008150 передбачено, що предмет
договору передається в користування
лізингоодержувача протягом строку,
який становить не більше 90 робочих днів
з моменту сплати лізингоодержувачем на
рахунок лізингодавця авансового
платежу (50% від вартості предмета
лізингу), комісії по організації та
оформлення даного договору (10 % від
вартості предмета лізингу) та комісії
за передачу предмета лізингу (3 % від
вартості предмета лізингу).

Згідно з п. 8.2.1 договору перший
лізинговий платіж складається із:
комісійної винагороди лізингодавця за
організаційні заходи, пов'язані з
підготовкою та укладенням цього
договору, яка розраховується як
комісія за організацію, яка визначена у
додатку № 1 до цього договору.

Позивачем було здійснено оплату
комісії за організацію договору
лізингу у розмірі 16 500 грн.

Суд дав правову оцінку умовам договору
(п.п. 1.4, 1.6, 2.5, 3.4.1, 8.14, 8.15, розділу10) і
обґрунтовано визнав, що вони порушують
принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч.
3 ст. 509 ЦК України), призводять до
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків сторін та завдають шкоди
споживачеві, і в рішенні у
відповідності до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК
України навів детальний аналіз: які
умови договору є несправедливими та на
підставі яких ознак умови договору є
несправедливими, у чому саме полягає
несправедливість окремих положень
договору.

Частиною 2 статті 632 ЦК України
допускається можливість зміни ціни
після укладення договору у випадках і
на умовах, встановлених договором або
законом, тобто, сторони мають право
узгодити в договорі як розмір ціни
(плати, винагороди тощо), так і спосіб її
визначення чи подальшої зміни.

У відповідності до ст.6 Закону України
«Про фінансовий лізинг» розмір
лізингових платежів є істотною умовою
договору

Згідно з додатком № 1 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу становить 165 000 грн., відсоток
платежів 50%, сума виплат 82 500 грн.,
щомісячний платіж 6 875 грн., комісія за
організацію (10%) 16 500 грн., комісія за
передачу (3 %) 4950 грн.

Згідно з додатком № 2 до договору
фінансового лізингу вартість предмету
лізингу 165 000 грн., відсоток платежів 50 %,
сума лізингу 82 500 грн., викупна вартість
2 475 грн., відсоткова ставка 10 %, комісія 3%
та щомісячний платіж 1 877,13 грн., а також
витрати, які сплачує лізингоодержувач
за відвантаження предмета лізингу
комісією за передачу автомобіля у сумі
4950 грн.

У пункті 1.6 договору передбачена
можливість зміни вартості предмету
лізингу і імперативний обов'язок
лізингоодержувача єдиноразово
доплатити різницю.

Згідно п.п. 8.3, 8.8, 8.13 вказаного договору
лізингові платежі можуть корегуватися.

Так, п.8.13 договору передбачено, що
розмір лізингової плати може
індексуватися в залежності від
конвертації гривні в іноземну валюту
та змінами ситуації на грошовому ринку.

Стаття 524 ЦК України визначає, що
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.
Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Згідно зі статтею 533 ЦК України грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Як вбачається предмет лізингу,
лізингові платежі визначені у
національній валюті України,
еквівалент у іноземній валюті не
визначався, а тому прив'язка до зміни
курсу долара США чи євро по відношенню
до української гривні не ґрунтується
на вищевикладених вимогах закону.
Курсова різниця між гривнею України та
іноземною валютою може впливати на
вартість предмета лізингу і, як
наслідок, на винагороду. Однак,
зарахування курсової різниці між
національною та іноземними валютами до
складу винагороди суперечить правовій
природі договору фінансового лізингу.

Окрім того, передбачено, що розмір
лізингової плати може індексуватися і
в залежності від зміни законодавства,
збільшення розміру податків і
прирівняних до них платежів,
збільшення митних зборів та інших
обов'язкових платежів, які впливають на
вартість предмету лізингу. Проте
формули перерахунку не передбачено.

Втім, лізингодавець залишив за собою
право на односторонню зміну лізингових
платежів. В п.8.3 зазначено, що у випадку
виникнення податкових та прирівняних
до них платежів, лізингодавець має
право вимагати зміни розміру
лізингових платежів, а
лізингоодержувач зобов'язаний
прийняти такі зміни. Лізингодавець
може письмово повідомити
лізингоодержувача про суму
лізингового платежу (п. 8.4 договору).
П.8.15 договору за змістом теж свідчить
про право лізингодавця в
односторонньому порядку змінювати
платежі.

Пункт 8.15 договору передбачає, що в разі
відмови лізингоотримувача від
підписання додаткової угоди про
коригування розміру платежів та
вартості предмету лізингу
лізингодавець вправі в
односторонньому порядку розірвати
договір, вимагати повернення предмету
лізингу, а вже сплачені споживачем
платежі не повертаються.

Нечітке визначення підстав зміни
вартості платежів, розміру предмету
лізингу, порядку перерахунку з
одночасним правом змінювати в
односторонньому порядку ці умови,
надають лише одному учаснику відносин
право на збільшення платежів та
вартості у формально правильній
поведінці і призводить до позбавлення
іншого учасника правовідносин
можливості будь-яким чином впливати на
зміну істотної умови договору.

Договором передбачено право
лізингодавця змінювати та розривати
договір в односторонньому порядку,
проте таке право в жодному випадку не
передбачається для лізингоотримувача.
Одночасно для лізингоодержувача
встановлюються жорсткі зобов'язання та
непропорційно великий розмір штрафу.
Так, у п. 8.14 передбачено, що за
дострокову сплату платежів
лізингоодержувач сплачує штраф в
розмірі 10/% від суми достроково
погашення.

Виконання зобов'язань забезпечено лише
відповідальністю лізингоотримувача. В
п.п. 8.14, 10.2, 10.3, 10.7, 10.11, 10.12 договору
передбачена сплата лізингоодержувачем
штрафу, пені. При цьому адекватного
захисту прав лізингоодержувача від
неналежного виконання договірних
зобов'язань лізингодавцем умовами
договору не передбачено.

Таким чином, забезпечено захист
інтересів лише лізингодавця, що
свідчить про очевидну диспропорцію між
правами та обов'язками сторін.

Статтею 6 ЦК України передбачено право
сторін укласти договір, який не
передбачено актами цивільного
законодавства, але відповідає
загальним засадам цивільного
законодавства; сторони мають право
відступити в договорі від положень
актів цивільного законодавства та
врегулювати свої відносини на власний
розсуд; сторони в договорі не можуть
відступити від положень актів
цивільного законодавства, якщо в цих
актах прямо вказано про це.

Відповідно до ч. 6 ст. 762 ЦК України
наймач звільняється від плати за весь
час, протягом якого майно не могло бути
використане ним через обставини, за які
він не відповідає.

Всупереч зазначеним положенням у
пункті 8.10 договору передбачено, що
лізингоодержувач не може вимагати від
лізингодавця жодного відшкодування
або зменшення суми платежів за даним
договором у випадку перерви в
експлуатації предмета лізингу,
незалежно від причин виникнення такої
перерви.

Пункт 1.4 договору суперечить ст.808 ЦК
України.

Відповідно до п.1.4 договору
лізингодавець не відповідає перед
лізингоодержувачем за виконання
будь-якого зобов'язання щодо якості,
комплектності, справності предмета
лізингу, його заміни, введення в
експлуатацію, усунення несправностей
протягом гарантійного
строку,своєчасного та повного
задоволення гарантійних вимог, монтажу
тощо. За вищевказаними зобов'язаннями
відповідає продавець.

Відомості про продавця в договорі
відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 808 ЦК України якщо
відповідно до договору непрямого
лізингу вибір продавця (постачальника)
предмета договору лізингу був
здійснений лізингоодержувачем,
продавець (постачальник) несе
відповідальність перед
лізингоодержувачем за порушення
зобов'язання щодо якості,
комплектності, справності предмета
договору лізингу, його доставки,
заміни, безоплатного усунення
недоліків, монтажу та запуску в
експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця
(постачальника) предмета договору
лізингу був здійснений лізингодавцем,
продавець (постачальник) та
лізингодавець несуть перед
лізингоодержувачем солідарну
відповідальність за зобов'язанням щодо
продажу (поставки) предмета договору
лізингу.

Загальними засадами цивільного
законодавства є, зокрема,
справедливість, добросовісність та
розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України), а ст. 13
ЦК України передбачено заборону на
вчинення дій, які б могли завдати шкоди
іншій особі, та зловживання правом.

Вимога справедливості,
добросовісності та розумності
цивільного законодавства практично
виражається у встановленні його
нормами рівних умов для участі всіх
осіб у цивільних відносинах;
закріпленні можливості, адекватного
захисту порушеного цивільного права
або інтересу; поєднання створення норм,
спрямованих на забезпечення
цивільного права, з шануванням прав та
інтересів інших осіб, моралі
суспільства.

Суд першої інстанції встановив
фактичні обставини справи та дав
правильну оцінку всім зібраним у
справі доказам, з урахуванням
вищезазначених норм дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
передбачених ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» правових
підстав для визнання спірного договору
недійсним та застосування наслідків
недійсності - повернення споживачу
сплаченої комісії.

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307,308 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Приазовського районного суду
Запорізької області від 01 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: