Справа № 591/3075/14-ц
Провадження № 2/591/1359/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року

Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді Мальованої-Когер
В.В.

при секретарі - Карпенко Д.В.

з участю прокурора Рябуха В.В.

в присутності педагога

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Суми справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у
справах дітей Сумської міської ради,
ОСОБА_3 про позбавлення батьківських
прав та призначення піклувальника, -

ВСТАНОВИВ:

06.05.2014 року позивач звернувся до суду із
вказаним позовом та свої вимоги
мотивує тим, що він є рідним сином
ОСОБА_2. З моменту народження проживав
разом з батьками, дідусем та бабусею. В
2004 році його мати померла. Починаючи з
2008 року його батько- відповідач виїхав
до Італії на постійне місце проживання
та працевлаштування. Позивач став
проживати разом з бабусею ОСОБА_4 та
дідусем ОСОБА_5 Останній помер в
ІНФОРМАЦІЯ_2 та в лютому 2014 року померла
і бабуся. Він залишився проживати сам у
будинку батька. За весь час з моменту
смерті матері, батько періодично
з'являвся в м.Суми, але його життям він
не цікавився, не цікавився його станом
здоров'я, успіхами в навчанні, його
духовним та фізичним станом. Після
смерті бабусі ним- позивачем
піклувався його дядько ОСОБА_3 та його
родина. Оскільки ОСОБА_2 має нову сім'ю,
не виконує своїх батьківських
обов'язків відносно нього, вважає що
останнього слід позбавити
батьківських прав відносно ОСОБА_1,
оскільки таке відношення батька до
свого нього, ущемляє його інтереси як
дитини.Також, просить суд призначити
його опікуном ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач позов
підтримав в повному обсязі та зазначив,
що батько по приїзді до м.Суми
неодноразово застосовував до нього
фізичну силу з причин незадоволення
його поведінки, неодноразово він його
бачив у нетверезому стані.

Відповідач проти вимог не заперечував
у судовому засіданні, зазначив, що якщо
син цього бажає та наполягає на
вимогах, то нехай суд вирішить справу
відповідно до чинного законодавства.
Також, суду пояснив, що він підтримує
із сином зв'язок, раз на тиждень або він
телефонує йому, або син - спілкуються в
режимі скайпу. Крім того, він утримує
будинок, в якому проживає та
зареєстрований його син, оплачуючи всі
комунальні послуги та несе інші
витрати по обслуговуванню цього
будинку.

Представник служби у справах
дітей та прокурор заперечували проти
позову, вважали що батько позивача не
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків, він вчиняв
всілякі дії по налагодженню стосунків
із сином, вживав дії щодо його
утримання, забезпечував належні умови
проживання, утримуючи будинок, в якому
проживає позивач. А подача нотаріально
посвідченої заяви про згоду на
позбавлення його батьківських прав, є
не що іншим як відчай. Тому просили
відмовити у задоволенні позовних вимог
позивача.

Також, представник служби у справах
дітей Сумської міської ради надав
висновок, в якому визнав, що недоцільно
позбавляти батьківських прав
відповідача відносно неповнолітнього
ОСОБА_1.

Суд, заслухавши
пояснення сторін, педагога, свідків,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позов необґрунтований і не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_7,
що підтверджується копією свідоцтва
про народження та свідоцтва про
одруження на а.с. 8,10.

Як встановлено судом та не
оспорювалися сторонами фактичні дані,
позивач проживав з народження за
адресою АДРЕСА_1 разом з батьками та
дідусем ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_4, де
позивач мешкає по даний час.

ОСОБА_7 - мати позивача , ІНФОРМАЦІЯ_4
померла (а.с.11). Позивач залишився
проживати разом батьком ОСОБА_1 та
дідусем ОСОБА_5 та бабусею ОСОБА_4
Надалі, як встановлено судом, у 2008 році
відповідач виїхав до іншої країни -
Італії з метою працевлаштування.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13) та
ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 (а.с.12).
Позивач залишився проживати та бути
зареєстрованим у будинку, що
знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, що
належить батькові позивача (дана
обставина підтверджена всіма
учасниками процесу).

З пояснень самого позивача,
відповідача, допитаних судом свідків,
вбачається, що ОСОБА_2 не припиняв
спілкування та піклування над своїм
неповнолітнім сином, цікавився ним,
запрошував його до Італії, пропонував
йому залишитися із ним. Також, як
пояснив позивач, він деякий час
проживав разом із батьком в Італії.
Однак, із-за його неприязних стосунків
з співмешканкою батька,
однолітків-італійців, вирішив
повернутися в Україну. Факт того, що з
батьком він спілкувався декілька разів
в режимі «скап» не заперечується
позивачем, однак він зазначає, що саме з
його боку такого спілкування
проявлялася ініціатива. Суд таку
поведінку відповідача не може
розцінити як ухилення від виконання
батьківських обов'язків, оскільки
такого ухилення в діях відповідача не
вбачається. Також слід зазначити, що
відповідач утримує житло, сплачуючи
комунальні послуги, де проживає його
син, цікавиться утриманням цього
житла, періодично приїздить до сина та
інше.

Як вбачається з висновків Служби у
справах дітей (а.с.50) батько дитини
надавав пояснення у службі, згідно яких
він намагався налагодити відносини між
ним та сином, однак в силу того, що
позивач не бажає щоб його батько
займався його вихованням такі стосунки
призвели до напружених відносин.

Відповідно до ст. 164 ч. 1 п. 2 СК України
батько чи мати може бути позбавлені
батьківських прав , якщо ухиляються від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини. Зокрема, відповідно
до ч.1 ст.164 Сімейного Кодексу України,
мати, батько можуть бути позбавлені
судом батьківських прав, якщо вона, він:
1) не забрали дитину з пологового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування; 2)
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини; 3)
жорстоко поводяться з дитиною; 4) є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; 5) вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного злочину
щодо дитини.

В судовому засіданні не встановлено
жодної підстави з передбачених в ст.164
Сімейного кодексу України, які б давали
суду вважати, що існує привід для
позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав
відносно його неповнолітнього сина, а
навпаки до суду надані беззаперечні
докази того, що відповідач намагався
брати участь у вихованні дитини, але
цьому заважало небажання позивача
спілкування з батьком з причин
внутрішньої обіди що батько має іншу
жінку, з якою у позивача склалися
неприязні стосунки, те що відповідач
залишив його наодинці в час коли йому
було важко, про що засвідчив сам
позивач у судових засіданнях. Вказані
обставини підтвердили в судовому
засіданні свідки.

Судом також було встановлено, що
відповідач постійно слідкував за
життям свого сина, намагався брати
участь у ньому, але з об'єктивних причин
не мав можливості цього зробити.

У відповідності до ст.9 Конвенції про
права дитини, прийнятої Генеральною
Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, (яка
ратифікована 27.02.1991 року)
держави-учасниці поважають право
дитини, яка розлучається з одним чи
обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини. Суд не
вбачає таких обставин, які б могли
свідчити про погіршення становища,
інтересів неповнолітнього в разі
позбавлення батьківських прав
відповідача відносно нього.

Крім цього, статтею 3
Конвенції про права дитини
передбачено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини. Також,
відповідно до "Декларації прав дитини"
від 20.11.1959 року: « Ребёнку законом и
другими средствами должна быть
обеспечена специальная защита и
предоставлены возможности и
благоприятные условия, которые
позволяли бы ему развиваться
физически, умственно, нравственно,
духовно и в социальном отношении
здоровым и нормальным путем и в
условиях свободы и достоинства…».

У преамбулі Конвенції ООН про права
дитини визначено, що дитині для повного
і гармонійного розвитку її особи
необхідно зростати в сімейному
оточенні, в атмосфері щастя, любові і
розуміння. Зазначене положення також
закріплено у статті 11 Закону України
«Про охорону дитинства», якою сім'я
визнається природним середовищем для
фізичного, духовного,
інтелектуального, культурного,
соціального розвитку дитини, її
матеріального забезпечення і яка несе
відповідальність за створення
належних умов для цього. Відповідно до
статті 9 Конвенції про права дитини
Держави-учасниці забезпечують те, щоб
дитина не розлучалася з батьками
всупереч їх бажанню. Крім того, згідно
із статтями 11 і 14 Закону України «Про
охорону дитинства»кожна дитина має
право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.
Діти та батьки не повинні розлучатися
всупереч їх волі, за винятком випадків,
коли таке розлучення необхідне в
інтересах дитини і цього вимагає
рішення суду, що набрало законної сили.
Як свідчать матеріали справи,
пояснення позивача та відповідача саме
з причини небажання спілкування та
проживання разом батька та сина
проявляється з боку позивача, а не його
батька.

Згідно статей 5 і 18 Конвенції про права
дитини Держави-учасниці поважають
відповідальність, права і обов'язки
батьків і докладають всіх можливих
зусиль до того, щоб забезпечити
визнання принципу загальної та
однакової відповідальності обох
батьків за виховання і розвиток дитини.
Батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Зважаючи на висновки Служби у справах
дітей Сумської міської ради, думку
прокурора, що приймав участь у справі,
думки педагога ОСОБА_10, характеризуючи
даних позивача та відповідача, його
бажання піклуватися про свого сина та
брати активну участь у його вихованні,
надавати матеріальну допомогу на його
утримання та несення додаткових витрат
на його розвиток і лікування,
відпочинок та інше, що буде на думку
суду тільки покращувати стосунки між
батьком та сином і не буде негативно
впливати на психологічну і психічну
сферу дитини та буде відповідати
інтересам дитини, оцінюючи всі зібрані
докази по справі, суд вважає, що на
даний час відсутні будь-які підстави
для позбавлення відповідача
батьківських прав відносно його
неповнолітнього сина ОСОБА_1.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п.15, 16 постанови від 30.03. 2007
року № 3 «Про практику застосування
судами законодавства про розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав ( тобто прав на
виховання дитини , захист її інтересів,
на відібрання дитини у інших осіб, які
незаконно її утримують та ін.) , що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного всебічного ,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Позбавлення батьківських прав є
крайньою мірою впливу на батьків, що
навіть неналежним чином виконують
батьківські обов'язки відносно своїх
дітей. За вищенаведених обставин суд не
знаходить підстав для застосування
такої міри до відповідача.

Суд вважає, що позивачем не надано
доказів , які б давали достатньо
підстав для застосування до відповідач
такого крайнього заходу впливу , як
позбавлення її батьківських прав щодо
неповнолітнього сина.

Ту обставину, що ОСОБА_2 посвідчив заяву
про те, що він не заперечує проти
позбавлення його батьківських прав
відносно свого сина (а.с.36) не може бути
прийнятий судом до уваги, враховуючи
психоемоційний стан відповідача, який
залишивши країну де працює, має сім'ю
все ж таки прибув до України з метою
розгляду даної справи по суті, що
свідчить про те, що йому не байдужа доля
та життя його сина.

За таких обставин, проаналізувавши всі
докази , доводи та обставини справи, суд
вважає за справедливе та законне
прийняти рішення щодо відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за
їх необґрунтованістю і це не порушить
права, свободи чи інтереси як дитини
так і батька, а буде сприяти
налагодженню стосунків між сторонами,
та перш за все захищати інтереси
неповнолітнього. А отже і вимоги в
частині призначення опікуна над ним
також не підлягають задоволенню.

Керуючись Конституцією України,
Конвенцією ООН про права дитини,
Законом України «Про охорону
дитинства» ст.. 164-166 СК України, ст. ст. 10,
11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Сумської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги, з подачею її копії
до апеляційної інстанції .

Суддя
Мальована-Когер В.В.