У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь» до ОСОБА_3, третя особа -
товариство з обмеженою
відповідальністю «Граніттранссервіс»,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Банк «Київська Русь» на рішення
апеляційного суду

м. Києва від 27 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Банк «Київська Русь» (далі
- ПАТ «Банк «Київська Русь») звернулось
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що 12 липня 2010 року між ним та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Граніттранссервіс»
(далі - ТОВ «Граніттранссервіс») було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 5 468 800 грн зі сплатою 22 % річних
для поповнення обігових коштів. На
забезпечення виконання зобов'язань за
вказаним договором 15 липня 2010 року між
банком та ОСОБА_3 було укладено договір
іпотеки, предметом якої є
трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1,
належна їй на праві власності.
Позичальник та майновий поручитель
свої зобов'язання за договором не
виконують, на вимоги банку не реагують,
утворилась заборгованість у розмірі 8
046 396 грн 72 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив у
рахунок погашення заборгованості ТОВ
«Граніттранссервіс» перед банком
звернути стягнення на зазначений
предмет іпотеки.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 1 квітня 2014 року позов ПАТ
«Банк «Київська Русь» задоволено. У
рахунок погашення заборгованості ТОВ
«Граніттрассервіс» перед ПАТ «Банк
«Київська Русь» звернуто стягнення на
предмет іпотеки - трьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві
власності ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
13 листопада 2003 року за
реєстром № 8920, шляхом проведення
прилюдних торгів, встановлено
початкову ціну продажу предмету
іпотеки у розмірі оціночної вартості
вказаного майна, що буде визначена
незалежним суб'єктом оціночної
діяльності на момент продажу. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
27 травня 2014 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення. У задоволенні позову
ПАТ «Банк «Київська Русь» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк
«Київська Русь», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
позичальником за кредитним договором
порушено строк та порядок виконання
зобов'язань. Позивач має право на
повернення кредиту та відсотків на
умовах, визначених договором кредиту
та іпотеки, а тому вимога про звернення
стягнення на предмет іпотеки у рахунок
погашення заборгованості відповідає
вимогам Закону України «Про іпотеку»,
положення ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що з
метою погашення заборгованості за
кредитним договором на підставі
договору застави приватним нотаріусом
від 17 січня 2013 року було вчинено
виконавчий напис щодо звернення
стягнення на предмет застави. Тобто,
позивач вже звернув стягнення на
рухоме майно, що належить боржнику, на
момент ухвалення рішення виконавчою
службою проводились виконавчі дії щодо
примусового звернення стягнення на
рухоме майно боржника, проте районний
суд не зясував стан виконання
виконавчого напису.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки апеляційний суд дійшов його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 12 липня 2010 року
між АБ «Київська Русь»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Київська Русь», та
ТОВ «Граніттранссервіс» укладено
кредитний договір, а також додаткові
договори до нього, за умовами яких банк
надав позичальнику кредит у розмірі 5 468
800 грн зі сплатою 22 % річних для
поповнення обігових коштів.

На забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором 15 липня 2010 року між банком та
ОСОБА_3 укладено договір іпотеки,
предметом якої є квартира АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_3 на праві власності.

Оскільки зобов'язання за кредитним
договором позичальником не виконані,
станом на 27 червня 2012 року утворилась
заборгованість у розмірі
6 459 804 грн 05 коп.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату процентів, неустойки, основної
суми боргу та будь-якого збільшення
цієї суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Апеляційний суд виходив із того, що з
метою погашення заборгованості за
кредитним договором на підставі
договору застави приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 від 17 січня 2013 року
№ 2 було вчинено виконавчий напис
щодо звернення стягнення на рухоме
майно. Тому при вирішенні питання про
звернення стягнення на предмет іпотеки
на виконання зобов'язань за кредитним
договором слід перевірити, чи виконано
виконавчий напис нотаріуса.

Однак апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212, 303, 316 ЦПК України не врахував, що
наявність виконавчого напису
нотаріуса про задоволення вимог
кредитора не припиняє правовідносин
сторін кредитного договору, оскільки
зобов'язання залишається невиконаним
належним чином відповідно до
ст. ст. 526, 599 ЦК України. При цьому
ні ОСОБА_3, ні апеляційний суд не
спростували доводів позивача про
наявність кредитної заборгованості на
час ухвалення рішення районним судом.

Крім того, апеляційний суд, маючи
процесуальні повноваження (ст. 303 ЦПК
України), не усунув недоліки районного
суду, не перевірив факт і ступінь
виконання виконавчого напису.

Також апеляційний суд не врахував, що
ОСОБА_3 є майновим поручителем, а
відповідно до ст. 11 Закону України «Про
іпотеку» майновий поручитель несе
відповідальність перед
іпотекодержателем за невиконання
боржником основного зобов'язання
виключно в межах вартості предмета
іпотеки.

У ст. 33 Закону України «Про іпотеку»
зазначено, що у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержателем вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Право іпотеко держателя на
звернення стягнення на предмет іпотеки
також виникає з підстав, встановлених
ст. 12 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст.
1 Закону України «Про іпотеку» в силу
іпотеки іпотекодержатель має право у
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки.

У п. 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що право вибору
способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави, одночасне заявлення
відповідних вимог у разі, якщо
позичальник є відмінною від особи
іпотекодавця (майновий поручитель),
одночасне заявлення вимог про
стягнення заборгованості шляхом
звернення стягнення на предмет
застави/іпотеки, належним
іпотекодавцю, який не є позичальником,
розірвання кредитного договору,
набуття права власності на предмет
іпотеки тощо) належить виключно
позивачеві (ч. 1 ст. 220 ЦК України, ст. ст.
3, 4 ЦК України).

Таким чином, оскільки у позичальника
наявна заборгованість за кредитним
договором, забезпеченим іпотекою, що
відповідачем не спростовано, тому
іпотекодержатель має право на такий
спосіб судового захисту, як звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд всупереч ст. ст. 214, 315
ЦПК України зазначене не врахував, та,
відмовивши у задоволенні позовних
вимог банку, фактично порушив право
банку на судовий захист.

Таким чином, ураховуючи, що судами не
встановлені всі фактичні обставини від
яких залежить правильне вирішення
справи, та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Київська Русь» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
27 травня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко