Справа № 1319/1774/12
Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/127/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я.,Бойко С.М.

секретар Глинський О.А.

за участю представника відповідача -
ТзОВ «Компанія «Віктар» -Максиміва Р.Й.

представника апелянта ПАТ
«Альфа-Банк» - Цюри П.С. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
на рішення Сихівського районного суду
м. Львова від 22 травня 2012 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Компанія «Віктар» про стягнення
боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернувся
в суд з позовом до ОСОБА_5, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Компанія
«Віктар» про стягнення боргу. З
посиланням на ст.ст. 16, 553, 554 ЦК України
просив стягнути з відповідачів суму
боргу в розмірі 1 000 000 грн. Заявою від 23
березня 2012 року позовні вимоги уточнив
та просив стягнути з відповідачів 25 000
000 грн., судові витрати покласти на
відповідачів.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 22 травня 2012 року позов
задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_5 та Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Віктар» в
користь ОСОБА_4 25 000 000 грн.

Додатковим рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 28 травня 2012
року стягнуто солідарно з ОСОБА_5,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Віктар» в
користь ОСОБА_4 3 219 грн. судового збору.

Рішення оскаржив ПАТ «Альфа-Банк», як
особа, котра не брала участі у справі,
але вважає що суд вирішив питання про
її права та обов»язки. В апеляційній
скарзі зазначає про дату оскаржуваного
рішення 28.05. 2012 року, що є датою
додаткового рішення у справі, однак
мотиви апеляції дають підстави про
непогодження апелянта з рішенням суду
22.05.2012 року, що є опискою і підтверджено
поясненнями представника апелянта в
судовому засіданні 14.10.2013 року.
Останній пояснив, що банком
оскаржується рішення 22.05.2012 року та в
разі його скасування підлягає до
скасування і додаткове рішення, яким
вирішено лише питання судових витрат.
Апелянт вважає рішення суду
незаконним, прийнятим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права внаслідок неповного з»ясування
обставин справи. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову.
Мотивує тим, що даним рішенням
порушуються права ПАТ «Альфа-Банк», яке
є кредитором боржника ТОВ «Компанія
«Віктар» з вимогами у розмірі 9 908 104, 01
грн., згідно виконавчого напису №2708.
Ухвалою Господарського суду
Львівської області від 13.12.2012 року
порушене провадження у справі про
банкрутство ТОВ «Компанія «Віктар».
Зважаючи, що згідно балансу Товариства,
вартість активів складає всього 11 700 000
грн., задоволення всіх вимог
кредиторів у цій справі є неможливим.

Судом при прийнятті оскаржуваного
рішення не перевірявся факт передання
Позивачем грошових коштів відповідачу.
Ні в самому тексті рішення, ні в
матеріалах справи немає жодного
документу, який би стверджував факт
передання грошових коштів. Договір
позики, на який послався суд у своєму
рішенні свідчить лише про наявність
домовленості між Позивачем та
Відповідачем про надання грошових
коштів. Будь-яких розписок про
отримання грошових коштів ОСОБА_5
немає.

Судом при прийнятті оскаржуваного
рішення не надано оцінки тим
обставинам, що гр.. ОСОБА_4 не міг надати
позику в розмірі 25 000 000 грн., оскільки
таких коштів у нього ніколи не було. Не
було витребувано будь-яких документів
від другого відповідача та не
досліджувалась у судовому засіданні та
обставина, що зобов'язання за Договором
поруки перевищували вартість активів
ТОВ «Компанія «Віктар» більш ніж у
шість раз, оскільки згідно з балансом
ТОВ «Компанія «Віктар» вартість всіх
активів товариства станом на 30.09.2007
року становила лише 4 031 000 грн.

Відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» зобов'язання за
договором поруки не включаються до
балансу і обліковуються окремо як
позабалансові зобов'язання. Проте
зазначені зобов'язання ТОВ «Компанія
«Віктар» не обліковувались, що є
додатковим підтвердженням того факту,
що за договором позики грошові кошти не
передавались. Листом ТОВ «Компанія
«Віктар» від 02.03.2010 року №58, наданим на
адресу ПАТ «Альфа-Банк», товариство
повідомило, що будь-якими кредитами не
користуються, позабалансових
зобов'язань ТОВ «Компанія «Віктар»
немає. Від імені ТОВ «Компанія «Віктар»
зазначений лист підписаний його
директором ОСОБА_5 та головним
бухгалтером Качмар О.С. таким чином
ОСОБА_5 та ТОВ «Компанія «Віктар»
станом на 02.03.2010 року нічого не знали
про 25 000 000 грн., які їм надав ОСОБА_4

Отже, ТОВ «Компанія «Віктар» з 03.09.2007
року ніби -то мав позабалансові
зобов'язання щодо повернення ОСОБА_4
заборгованості та мав би їх
обліковувати як позабалансові
зобов'язання за Договором поруки від
03.09.2007 року.

При розгляді справи за апеляційною
скаргою представник апелянта доводи
такої підтримав.

Представник відповідача ТОВ
«Компанія» Віктар» проти доводів
апеляційної скарги заперечив,
підтримав повністю письмові
заперечення та вважає, що наявні
підстави для закриття апеляційного
провадження по причині відсутності
доказів про порушення рішенням суду
прав апелянта. У разі непогодження
судової колегії із наявністю підстав
для закриття апеляційного провадження,
вважає, що відсутні підстави для
задоволення апеляційної скарги.
Відсутність розписки про отримання
грошей за умовами договору не свідчить
про те, що кошти не передавались,
оскільки згідно з п. 3.3 Договору позика
вважається переданою позичальнику в
момент укладення договору. За змістом
ст.1047 ЦК - видання розписки або іншого
документа, яким підтверджується
передача коштів позикодавцем
позичальнику є правом, а не обов»язком
сторін договору позики. Договір
укладено у письмовій формі, як і
додаткові угоди до нього від 12.10.2007
року та 22.11. 2007 року, яким внесені зміни
лише до п. 2.1 договору позики щодо її
розміру із залишенням незмінними інших
умов, відтак кошти за додатковими
угодами також були передані в момент
підписання цих угод. Така позиція
узгоджується з правовою позицією
Верховного Суду України у постанові
18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13 та Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ в ухвалах від 06.02.213 року у справі
№6-38533св12 від 25.01.2012 року у справі №
6-1625ск 12, копії яких долучено до
заперечень. Дослідження факту
наявності коштів у позивача, як
позичальника не входить до предмета
доказування. Інформація про
фінансовий/ майновий/ стан позивача не
вимагала перевірки та не могла бути
перевірена судом першої інстанції при
прийнятті оскаржуваного рішення, адже
у межах даної справи ні сторони ні суд
не вправі був ініціювати у
відповідності до вимог ч.1 ст. 62 ЗУ «Про
банки і банківську діяльність»
розкриття банківської таємниці. За
таких же обставин така інформація не
могла бути витребувана Апеляційним
судом. З врахуванням мотивів апеляції,
звертає увагу на те, що податкова
інформація - це сукупність відомостей
і даних, що створені або отримані
суб»єктами інформаційних відносин у
процесі поточної діяльності і
необхідні для реалізації покладених на
контролюючі органи завдань і функцій у
порядку, встановленому Податковим
кодексом України, що також
унеможливлювало в порядку вирішення
конкретного спору перевірку даних
щодо дотримання підприємством
податкового законодавства з
врахуванням укладених угод. І цього не
вимагали обставини справи.
Витребування документів у відповідача
- юридичної особи та дослідження
обставин, що зобов»язання за договором
поруки перевищує вартість активів
підприємства в даному спорі також не
вимагало дослідження. В розумінні
приписів ст. 204 ЦК існує презумпція
дійсності правочинів і правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Договір позики та укладений у його
забезпечення договір поруки у
встановленому законом порядку
недійсними не визнавались, тому
безпідставними є доводи апелянта про
те, що такі договори не спрямовані на
реальне настання наслідків. Додатково
звернув увагу на те, що саме з
врахуванням суми позики, яка передана
за договором мало місце збільшення
статутного фонду підприємства -
поручителя, що додатково підтверджує
реальність такого договору. За таких
обставин -суд першої інстанції з
врахуванням у тому числі ставлення
відповідачів до позовних вимог, визнав
вимоги позивача обгрунтованими та
ухвалив законне рішення.

Інші учасники в судове засідання не
з»явились. Належно повідомлені про
розгляд справи за апеляційною скаргою.
В тому числі колегією суддів вжито
передбачених ч.7 ст. 76 ЦПК України
заходів з метою повідомлення про
розгляд справи за апеляційною скаргою
позивача у справі ОСОБА_4 - громадянина
Російської Федерації, про що до справи
долучено відповідні докази вчинення
судом таких дій .

За таких обставин колегія суддів
вважає можливим продовжувати розгляд
справи у відсутності осіб, що не
з»явились, що відповідає вимогам ст.305
ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта в
підтримання доводів апеляційної
скарги,заперечення доводів
апеляційної скарги зі сторони
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
таким вимогам відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
03.09.2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /далі
сторони/ укладено Договір позики /а.с.
3/. В забезпечення виконання зобов'язань
за цим договором - 03.09.2007 року між
ОСОБА_4 та Товариством з обмеженою
відповідальністю «Компанія «Віктар»
укладено договір поруки, відповідно до
якого поручитель /ТОВ «Компанія
«Віктар»/ взяв на себе зобов'язання
відповідати перед кредитором за
виконання відповідачем ОСОБА_5
зобов'язань в повному обсязі, а у
випадку порушення таких - відповідати
разом з ним як солідарні боржники.

12.10.2007 року та 22.11.2007 року між сторонами
підписано додаткові угоди до Договору
позики від 03.09.2007 року /а.с. 13-16/ та
Договору поруки від 03.09.2007 року, згідно
яких в кінцевому п.2.1 Договору позики
викладено в наступній редакції:
«розмір позики становить 25 000 000 грн. 00
коп»., п.2.1 Договору поруки викладено в
наступній редакції «під Основним
договором в цьому договорі розуміють
Договір позики від 03.09.2007 року,
Додаткову угоду від 12 жовтня 2007 року до
договору позики від 03.09.2007 року,
Додаткову угоду від 22 листопада 2007 року
до договору позики від 03.09.2007 року,
укладені між Кредитором ОСОБА_4 (в
Основному договорі іменується
«Позикодавець») та Боржником ОСОБА_5 (в
Основному договорі іменується
«Позичальник»).

Згідно п.1.1 договору від 03.09.2007 року
Позикодавець ОСОБА_4 передає у
власність Позичальнику ОСОБА_5 грошові
кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1
цього Договору, а Позичальник
зобов'язується повернути позику у
визначений цим Договором строк. Розмір
позики згідно п.2.1. цього договору
становить 1 000 000 грн. / в кінцевому
згідно додаткових угод становить 25 000 000
грн./. Сторони погодили, що позика за цим
Договором є безпроцентною. Договір
укладений у простій письмовій формі.

За змістом п. 4.1, 5.1- після закінчення
сорока восьми місяців, Позичальник
зобов'язується протягом 7 календарних
днів повернути Позикодавцеві позику.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона /Позикодавець/ передає у
власність другій стороні
/Позичальникові/ грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів /суму позики/ або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч.2 ст. 1046 ЦК України, договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Договір позики укладається в письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми /ч.1 ст. 1047 ЦК
України/.

За таких обставин - форма договору
відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов»язаний повернути
позикодавцеві позику / грошові кошти у
такій самій сумі або речі визначені
родовими ознаками , у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позичальником / у строк та в порядку, що
встановлені договором .

Наведені апелянтом мотиви апеляційної
скарги не спростовують правильності
висновків суду першої інстанції,
оскільки такі мотиви грунтуються
виключно на припущеннях щодо:
відсутності самого факту передачі
грошей, неможливості володіння
позикодавцем сумою, котра зазначена у
договорі позики, непослідовність, на
думку апелянта, дій поручителя з
врахуванням його майнового стану,
відсутність даних про ввезення
позивачем, який проживає за межами
України коштів, які стали предметом
договору позики .

За змістом ст. 627 ЦК України - відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу,інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України - зміст
договору становлять умови/
пункти/,визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов»язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Дії сторін договору позики укладеного
сторонами у справі та договорів у
забезпечення його виконання
узгоджуються з наведеними нормами
матеріального права.

Судова колегія погоджується із
запереченнями відповідача щодо
обгрунтованості апеляційної скарги і
в тій частині, що договори які
враховані судом першої інстанції , за
якими у відповідачів виникли певні
грошові зобов»язання перед позивачем
не визнавались у встановленому законом
порядку недійсними і взагалі ніким не
оспорені. Відтак за змістом ст.. 629 ЦК - є
обов»язковими до виконання.

В запереченнях на апеляційну скаргу
обгрунтовано звернуто увагу на те, що
за змістом ч.2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей. Однак така
норма не носить зобов»язального
характеру для позичальника та не
визначає обов'язковість наявності
розписки /або іншого документу/, як
єдиного належного доказу на
підтвердження передавання
позичальнику визначеної грошової суми,
в т.ч. -і при укладенні договору позики у
письмовій формі. Як і не визначає
такої обов»язковості будь-яка інша
норма.

П.3.1. Договору позики передбачено,
що позикодавець передає позику
Позичальникові в день підписання
Сторонами цього Договору, а отже
мотиви апеляції щодо відсутності
доказів про реальне виконання
договору позики є необгрунтовані.

У суду першої інстанції не було
підстав для перевірки даних про
ввезення позивачем на території
України суми коштів, яка б відповідала
сумі позики, оскільки ці обставини не
вимагали перевірки в межах спору, що
вирішувався судом, крім того,
громадянин іншої держави або такий, що
проживає за межами України вправі
володіти певними цінностями, як
коштами так і іншим майном на території
інших держав.

Колегія суддів звертає увагу
на те, що апелянтом не доведено, що
оскаржуваним рішенням вирішено про
права та обов»язки ПАТ «Альфа-Банк«.
Посилання на ухвалу Господарського
суду Львівської області від 13.12.2012
року, якою порушено провадження у
справі про банкрутство ТОВ «Компанія»
Віктар» та дані про те, що банк є
кредитором цього боржника з вимогами
у розмірі 9 908 104, 01 гр./ станом на 17.05.2012
року/ згідно виконавчого напису № 2798 та
те, що за даними балансу підприємства
ТОВ «Компанія» Віктар» вартість
активів складає 11,77 млн грн. - не
спростовує правильності висновків
суду.

Договірні зобов»язання між банком
та означеним підприємством не
випливають із договірних зобов»язань
сторін у даній справі і навпаки.

З огляду на вище наведене, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції у відповідності до вимог ст.
11 ЦПК України розглянуто справу в
межах заявлених позовних вимог.У
відповідності до вимог ст. 212 ЦПК
України дано належну оцінку доказам у
справі та відображено результати їх
оцінки у рішенні.

Рішення ухвалене з правильним
застосуванням норм матеріального
права та дотриманням норм
процесуального права, тому судове
колегія не вбачає підстав для його
скасування.

З урахуванням вище наведеного, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення та залишає
рішення суду першої інстанції без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307,
308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315 , 317 ЦПК України ,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
відхилити. Рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 22 травня 2012 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскарженою у касаційному
порядку шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий

Судді