У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Попович О.В.,

за участю представника Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» - Каракоці О.Р.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_5,
Публічного акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк», третя особа - міський
відділ Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, про звільнення
майна з-під арешту, за касаційною
скаргою представника Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» - Шуліки Аліни
Володимирівни на рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 14 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_5, Публічного
акціонерного товариства
«Брокбізнесбанк», третя особа - міський
відділ Державної виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, про звільнення
майна з-під арешту.

На обґрунтування позовних вимог
позивач вказував, що з метою
забезпечення виконання умов
укладеного між ним та ОСОБА_5
кредитного договору від 30 серпня 2007
року, відповідачем передано в іпотеку
банку належне на праві власності
нерухоме майно, а саме: вбудоване
приміщення (кімната для прийому їжі
цеху № 2) площею 45,8 кв. м та вбудовані
приміщення цеху літ. Е (поз. 34', 35', 36, 37, 38,
40, 41) площею 196,3 кв. м, що
знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що державним
виконавцем міського відділу державної
виконавчої служби Ужгородського
міськрайонного управління юстиції на
виконання ухвали Ужгородського
міськрайонного суду від 19
серпня 2011 року було накладено арешт на
вищезазначене нерухоме майно, що є
предметом іпотеки, позивач просив
звільнити спірне майно з-під арешту.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 23
жовтня 2013 року, позов задоволено.
Звільнено з-під арешту, накладеного
постановою державного виконавця
міського відділу виконавчої служби
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції від 05 вересня 2011
року по виконавчому провадженні № 28504746
нерухоме майно, що належить на праві
власності ОСОБА_5, а саме: вбудоване
приміщення (кімната для прийому їжі
цеху № 2) площею 45,8 кв. м та вбудовані
приміщення цеху літ. Е (поз. 34', 35', 36, 37, 38,
40, 41) площею 196,3 кв. м, що
знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 14 січня
2014 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. просить
рішення апеляційного суду скасувати та
залишити в силі рішення місцевого суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення про
відмову в позові, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що оскільки
арешт накладено в порядку забезпечення
позову по іншій цивільній справі, а не
в порядку проведення виконавчих дій,
спрямованих на виконання
рішення суду в рамках виконавчого
провадження, право іпотекодержателя
ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає
захисту шляхом оскарження в
апеляційному порядку ухвали про
забезпечення позову.

Проте погодитися з таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи. Правила про іпотеку
землі та інші окремі види застав
встановлюються законом.

Згідно із ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Як вбачається з матеріалів справи, 30
серпня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав позичальнику кредит у сумі
150 тис. доларів США з кінцевим терміном
повернення 30 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки
від 30 серпня 2007 року, відповідно до умов
якого відповідач передав у іпотеку
банку належне йому на праві власності
нерухоме майно, а саме: вбудоване
приміщення (кімната для прийому їжі
цеху № 2) площею 45,8 кв. м та
вбудовані приміщення цеху літ. Е (поз.
34', 35', 36, 37, 38, 40, 41) площею 196,3 кв. м,
що знаходяться в будинку АДРЕСА_1.

Встановлено, що ОСОБА_5 заборгованість
за кредитним договором не погашена.

Відповідно до умов договору іпотеки, у
разі не повернення суми кредиту в
повному обсязі, іпотекодержатель має
право задовольнити забезпечені нею
вимоги за рахунок предмета іпотеки
переважно перед іншими особами, права
чи вимоги яких на передане в іпотеку
нерухоме майно зареєстровані після
державної реєстрації іпотеки.

05 вересня 2011 року державним виконавцем
міського відділу державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції на примусове
виконання ухвали Ужгородського
міськрайонного суду від 19 серпня 2011
року про накладення арешту на все
належне ОСОБА_5 майно, було накладено
арешт, в тому числі й на предмет
іпотеки, а саме: вбудоване приміщення
(кімната для прийому їжі цеху № 2)
площею 45,8 кв. м та вбудовані приміщення
цеху літ. Е (поз. 34', 35', 36, 37, 38, 40, 41) площею
196,3 кв. м, що знаходяться в будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про
виконавче провадження» для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, стягнення на
заставлене майно боржника може бути
звернуто у разі: виникнення права
застави після винесення судом рішення
про стягнення з боржника коштів; якщо
вартість предмета застави перевищує
розмір заборгованості боржника
заставодержателю. Про звернення
стягнення на заставлене майно для
задоволення вимог стягувачів, які не є
заставодержателями, державний
виконавець повідомляє
заставодержателю не пізніше
наступного дня після накладення арешту
на майно або якщо йому стало відомо, що
арештоване майно боржника перебуває в
заставі, та роз'яснює заставодержателю
право на звернення до суду з позовом
про зняття арешту із заставленого
майна.

Однак, відмовляючи в позові, всупереч
ст. 214 ЦПК України, суд апеляційної
інстанції залишив поза увагою
вищевказану норму закону, за якою
заставодержатель має право на
звернення до суду з позовом про
звільнення заставленого майна з-під
арешту, оскільки у нього є переважне
право перед наступними стягувачами на
задоволення своїх вимог за рахунок
заставленого майна, при цьому не
врахував того, що накладення арешту на
спірне нерухоме майно унеможливлює
виконання умов кредитного договору та
договору іпотеки шляхом звернення
стягнення на заставлене майно і
позбавляє права іпотекодержателя ПАТ
КБ «ПриватБанк» на продаж іпотечного
майна в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором.

Також чинне законодавство не обмежує
можливих способів звільнення майна
з-під арешту в залежності від порядку
його накладення державним виконавцем.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню як таке, що
постановлене з порушенням норм
процесуального права, а справа
передачі на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» -
Шуліки Аліни Володимирівни на
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 14 січня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко
В.І. Журавель О.В. Попович