АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1983/14
Головуючий в І інстанції Зуб І.Ю.
Доповідач: Воронцова Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року червня місяця « 18» дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Воронцової
Л.П.Суддів:Пузанової Л.В., Ігнатенко
П.Я.при секретарі: з участю
адвоката:Калюжному О.О. ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Суворовського
районного суду м.Херсона від «28» жовтня
2013 року та ухвалу цього ж суду від « 28»
жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 (третя особа - ОСОБА_8)
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю, визнання права
власності на ? частину майна, поділ
спільного майна; зустрічним позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання права
власності,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернулася
до суду з вище зазначеним позовом, в
обґрунтування якого посилалася на те,
що з 25 грудня 2003 року по 01 грудня 2011 року
вона перебувала з відповідачем у
фактичних шлюбних відносинах та
проживали разом. За час сумісного
проживання у них народились діти
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2. З грудня 2003 року вони
проживали з відповідачем разом у
квартирі його матері АДРЕСА_2 у
м.Херсоні, а з вересня 2004 року до грудня
2011 року вони проживали у квартирі її
матері АДРЕСА_1 у м.Херсоні, про що
свідчить копія довідки про склад її
сім'ї. У період спільного проживання
вони придбали за спільні кошти
автомобіль Хюндай Соната та сім
одиниць автобусів марки БАЗ.

Вважає, що придбане ними майно за час
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу є об'єктом права
спільної сумісної власності, у зв'язку
з чим вона має право на ? частину
спільно нажитого майна.

Позивачка просила: встановити факт
проживання з ОСОБА_7 однією сім'єю з 25
грудня 2003 року по 01 грудня 2011 року,
визнати за нею право власності на ?
частину спільно нажитого майна, що
складається з автобусів: БАЗ А079.14,
державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року
випуску вартістю 160 тис. грн.., БАЗ,
державний номерний знак НОМЕР_2, 2007 року
випуску вартістю 176 тис. грн.., БАЗ А079.14,
державний номерний знак НОМЕР_3, 2008 року
випуску вартістю 176 тис. грн. загальною
вартістю 512 тис. грн. та стягнути з
відповідача на її користь 72 тис. грн. в
якості компенсації за перевищення
часток у спільному майні.

В серпні 2013 року ОСОБА_8 заявила позов
щодо предмета спору, в якому просила
визнати за нею право власності на
автобуси БАЗ, державний номерний знак
НОМЕР_2, 2007 року випуску, БАЗ А079.12,
державний номерний знак НОМЕР_3,2008 року
випуску, БАЗ А079.14, державний номерний
знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, мотивуючи
вимогу тим, що ОСОБА_7 придбав спірні
автобуси на кошти, які вона йому
позичила згідно письмових розписок для
ведення підприємницької діяльності
без участі позивачки в сумі 78 тис.
доларів США.

Рішенням Суворовського районного суду
м.Херсона від 28 жовтня 2013 року у
задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_8
відмовлено.

Ухвалою суду від цієї ж дати скасовано
заходи забезпечення позову у вигляді
арешту спірних транспортних засобів,
встановлених ухвалою Суворовського
районного суду м.Херсона від 19.11.2012 року
з дня набрання рішення суду І інстанції
законної сили.

В апеляційних скаргах ОСОБА_6, поданих
окремо на рішення суду і ухвалу суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
зокрема, невідповідність висновків
суду обставинам справи та неправильну
оцінку наданим сторонами доказам,
просила судові рішення скасувати, у
частині вирішення її позовних вимог
постановити нове рішення, яким їх
задовольнити.

В письмових запереченнях на апеляційну
скаргу на судове рішення представники
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 просять її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_6 та представників сторін,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення та ухвали суду
в межах, визначених ст.303 ЦПК України,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги задоволенню не підлягають з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це
встановлено судом, у період з 2005 по 2011
рік на ім'я ОСОБА_7 було придбано вісім
одиниць транспортних засобів: сім
автобусів БАЗ та автомобіль HYIINDAI SONATA,
що підтверджується свідоцтвами про
реєстрацію транспортних засобів,
довідкою МВ РЕР м.Херсона /т.1, а.с. 14-21; 26,
27/.

Згідно ч.2 ст. 21 СК України, проживання
однією сім'єю жінки та чоловіка без
шлюбу не є підставою для виникнення у
них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до положень ч.2 ст. 3 СК
України, сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї, саме
таку правову позицію яка є обов'язковою
для застосування виклав Верховний Суд
України у постанові від 12.12.2012 р.
№6-148-цс12.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.20 постанови №11 від 21.12.2007
року «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Предметом спору є транспортні засоби,
які, як зазначає позивачка, були
придбані у період проживання з
відповідачем однією сім'єю, ведення
спільного господарства та за їх
спільні грошові кошти.

Відповідно до приписів ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана ті
обставини на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка, у порушення вимог ст.ст.10,60
ЦПК України на підтвердження вказаних
нею обставин докази суду не надала.

Натомість, як вбачається з відомостей у
паспортах позивачки і відповідача,
місце реєстрації їх проживання різне. У
ОСОБА_6 по - АДРЕСА_1, а у ОСОБА_7 -
АДРЕСА_2. Крім того, згідно довідки ОСМД
«Талісман» №47 від 15.10.2013 року ОСОБА_7
зареєстрований і проживає по
теперішній час за вище вказаною
адресою (т.1а.с.296).

Спірні транспортні засоби придбані
ОСОБА_7 за угодами про їх відчуження для
здійснення підприємницької діяльності
з надання послуг з перевезень
пасажирів, яку він здійснює відповідно
до ліцензії НОМЕР_4 та свідоцтва про
державну реєстрацію з 1997 року (т.1 а.с.26,
27, 58-65; т.3а.с58).

Саме ОСОБА_7 вказаний страхувальником у
договорах страхування спірних
транспортних засобів та саме він уклав
договори підряду на виконання робіт по
перевезенню пасажирів і надавав до
податкового органу звіти про
результати своєї підприємницької
діяльності, які містять інформацію про
його адресу - АДРЕСА_3 (т.2-4).

Сторони не заперечували і це
підтверджується матеріалами справи, що
з метою придбання транспортних
засобів, відповідач укладав кредитні
угоди з ВАТ «Морський транспортний
банк» і ВАТ «МТБ», як приватний
підприємець, проводив оплату за ними
платежів у тому ж статусі. Він же,
виступав майновим поручителем за
вказаними кредитними зобов'язаннями,
надаючи спірні транспортні засоби у
заставу (т.3 а.с.49-54).

Позивачка згоди на придбання спірного
майна, укладання відповідачем
кредитних договорів не надавала,
поручителем (майновим поручителем) за
ними не була, і про себе, як про
співвласника транспортних засобів не
заявляла.

Посилання позивачки на те, що вона
приймала участь у здійсненні
відповідачем підприємницької
діяльності не свідчить про наявність у
сторін спільного бюджету та проведення
спільних витрат і не є підтвердженням
статусу спірного майна як спільно
придбаного сторонами.

Твердження апелянта про те, що суд дав
неналежну оцінку показам свідків та
письмовим доказам і як наслідок,
прийшов до неправильного висновку,
відмовив у задоволенні позову, є
безпідставними, такими, що не
спростовують встановлені судом
обставини та висновки суду, тому
підлягають відхиленню.

Так, покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_12, ОСОБА_17, на які
посилається апелянт, як і надані нею
світлини, відеозаписи, документи про
придбання транспортних засобів,
договори кредитування та їх виконання,
страхові поліси, звіти до ДПІ, договори
на виконання пасажироперевезень,
накладні на придбання білетів для
пасажирів, а також оглянуті колегією
суддів зошити з записами щодо
підприємницької діяльності
відповідача, розрахункові книжки по
комунальним платежам, банківська
роздруківка про рух грошових коштів на
платіжній картці позивачки, не є
належними і допустимими доказами, які
містять об'єктивну, переконливу,
достовірну та повну інформацію про
наявність у сторін спільного ведення
господарства, спільного бюджету,
спільних витрат на придбання спірного
майна, про що наголошував Верховний Суд
України у правовій позиції висловленій
з даного питання у постанові від 12.12.2012
р. №6-148-цс12.

За вказаних обставин, суд І інстанції
дійшов правильного висновку про
недоведеність позовних вимог ОСОБА_6,
відсутності підстав для застосування
до спірних відносин ст. 74 СК України,
визнання спірного майна спільною
сумісною власністю та поділу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 не
ґрунтуються на законі, не містять нові
засоби доказування, висновки суду не
спростовують і підлягають відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо
незаконності ухвали суду від 28.10.2013р.
про скасування вжитих за ухвалою суду
від 19.11.2012р. заходів забезпечення
позову у вигляді накладення арешту на
транспортні засоби, що є предметом
спору, підлягають відхиленню, оскільки
судом при винесенні даної ухвали
дотримано вимоги ч.6 ст. 154 ЦПК України,
яка регулює порядок вирішення даного
питання.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення і
ухвалу суду відхилити.

Рішення та ухвалу Суворовського
районного суду м.Херсона від 28 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: