Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1057/14 Головуючий у
суді І-ї інстанції Ясінський Л. Ю.
УХВАЛА

Іменем України

16.04.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючої : Савченко С.О.

суддів: Суржика М.М., Чельник О.І.

при секретареві : Ткаченко Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ульяновського районного
суду Кіровоградської області від 21
лютого 2014 року в справі за її позовом
до ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя,

ВСТАНОВИЛА :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя, зазначаючи
при цьому, що з відповідачем по
справі перебувала у зареєстрованому
шлюбі з 05.10.2007 року по 25 грудня 2012 року.
Мають спільного сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з нею.

За період спільного проживання
придбали майна на 21000 грн., а саме:
комп'ютер вартістю 5200грн., модем - 200грн.,
вебкамера - 200грн., диван - 2500грн., стіл
комп'ютерний - 900 грн., крісло робоче - 350
грн., комод-750грн., кухонний набір
меблів- 1200 грн., мікрохвильова піч -750
гр., духовка електрична - 400 грн., антена
1200 грн., штори - 500 грн., дитяче крісло -250
грн, дитячий столик 300грн., мякі дитячі
іграшки - 500 грн., дитяча коляска - 1800 грн,
набір посуди - 300 грн, дитячий велосипед
- 450 грн., кредит 3000 грн. Поділити майно
добровільно відповідач не
погоджується.

Крім того в період шлюбу придбаний
спільно автомобіль вартістю 8000 дол.США
поміняли на будинок, але батько
відповідача зазначив себе власником
будинку.

У вересні 2012 року сімя розпалась. Вона з
дитиною проживає біля своїх батьків, ,
майном не ділились, все майно
залишилось в відповідача. Просить
зобов'язати відповідача віддати їй
дитячі речі на загальну суму 3300 грн., а
решту майна на 17700грн. просить визнати
спільним майном подружжя і 12 частину
цього майна виділити їй в грошовому
еквіваленті в сумі 8850грн, оскільки вона
не забезпечена житлом і не має потреби
в меблях.

В грудні 2013 року позивач уточнила
позовні вимоги. Зазначала, що в період
шлюбу вона та відповідач придбали
автомобіль ВАЗ 21100, який відповідач
продав за 24516 грн, а одержані від
продажу кошти витратив на придбання
будинку для свого батька. Просить 12259
грн. стягнути з відповідача на її
користь.

Рішенням Ульяновського районного
суду від 21 лютого 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено
в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права і задоволення її позовних вимог в
повному обсязі. Зокрема зазначала, що
суд першої інстанції не дав належної
оцінки наданим нею доказам, а тому
дійшов хибного висновку про
недоведеність позову.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивачка підтримала доводи
апеляційної скарги, відповідач доводи
апеляційної скарги не визнав.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до ст.303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав .

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони
проживали в зареєстрованому шлюбі з
05.07.2007 р. по 25.12.2012року, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію шлюбу (а.с.9) та рішенням суду
про розірвання шлюбу (а.с. 11-12),
зазначене рішення суду також свідчить,
що фактично сімя сторін розпалась в
вересні 2012р. Сторони мають спільного
сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час проживання в зареєстрованому
шлюбі сторони придбали майно: комп'ютер
вартістю 5200грн., модем - 200грн.,
вебкамера - 200грн., диван - 2500грн., стіл
комп'ютерний - 900 грн., крісло робоче - 350
грн., комод-750грн., кухонний набір
меблів- 1200 грн., мікрохвильова піч -750
гр., духовка електрична - 400 грн., антена
1200 грн., штори - 500 грн., набір посуди -
300грн., всього на14150. та дитячі речі:
дитяче крісло -250 грн, дитячий столик
300грн., мякі дитячі іграшки - 500 грн.,
дитяча коляска - 1800 грн, дитячий
велосипед - 450 грн., а всього на 3300грн.
Факт наявності в їх сімї такого майна
не заперечував відповідач, але пояснив,
що майно придбав його батько за свої
кошти. Такі пояснення відповідача
заперечуються накладними магазинів на
придбання позивачкою ОСОБА_2 в 2008 та
липні 2012 роках комп'ютера, дивана, стола
комп'ютерного та крісла (а.с.36-37),
показаннями свідка ОСОБА_6, яка
пояснила, що була в дружніх стосунках з
сімєю сторін, була в них вдома і знає, що
сторони купували диван, кухонні меблі,
комп'ютер, штори, дитячі меблі та
іграшки, інше майно.

Враховуючи зазначені докази,
колегія суддів вважає, що
вищезазначене майно належало сторонам
на праві спільної сумісної власності
подружжя і заперечення відповідача не
можуть братись до уваги.

За ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 174 СК України майно, придбане
батьками або одним із них для
забезпечення розвитку, навчання та
виховання дитини (одяг, інші речі
особистого вжитку, іграшки, книги,
музичні інструменти, спортивне
обладнання, тощо), є власністю дитини,
ст. 176 СК зобов'язує батьків передати у
користування дитини майно, яке має
забезпечити її виховання та розвиток.

Але матеріали справи не містять
жодного належного доказу знаходження
спірного майна в відповідача. Свої
позовні вимоги позивачка підтверджує
тільки показаннями свідків ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є
близькими родичами позивача - батьки,
сестра та дядько, їх показання
викликають сумнів.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що сторони не надали
належних доказів місця знаходження
спірного майна на час розгляду справи.

Відповідно роз'яснень пункту 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007р. «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» при розгляді спорів між
подружжям про майно, судам незалежно
від реєстрації чи розірвання шлюбу
необхідно встановлювати обсяг
спірного майна, обсяг затрат при
створенні спільної власності подружжя,
та, залежно від установленого, розмір
часток подружжя у спільній сумісній
власності.

Виходячи з цих роз'яснень колегія
суддів вважає, що не підлягає поділу
кредит позивача в сумі 3000грн. Згідно
виписки за картковим рахунком на імя
позивача обраховуються суми коштів за
жовтень, листопад і грудень 2012 року, а
спільне проживання сторони припинили в
вересні 2012 року, про що свідчать
пояснення сторін та рішення суду про
розірвання шлюбу. Як пояснила
позивачка, кредит вона брала в 2009 році і
кошти були витрачені на придбання
автомашини.

Автомобіль ВАЗ-21100 також не є об'єктом
спільної власності подружжя. Сторони
пояснили, що зазначений автомобіль
знаходився у сторін по довіреності
власника. Згідно біржової накладної
від 20 листопада 2009 року відповідач за
дорученням ОСОБА_11 продав ОСОБА_8
автомобіль ВАЗ-21100. Отже власником
автомашини була ОСОБА_11 Сторони не мали
права власності на автомобіль,
оскільки довіреність не є правовим
оформленням права власності на
автомашину, а тому автомобіль не може
бути об'єктом поділу майна подружжя.

Обставини, на які посилається позивач
в апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження і не спростовують
висновків суду першої інстанції ,
оскільки кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Допущені судом першої інстанції
порушення норм процесуального права не
потягли ухвалення незаконного рішення.
Зокрема неоголошення в судовому
засіданні матеріалів справи. Сторони з
матеріалами справи знайомі, оскільки
вони надавали їх суду, а судом
відповідачеві направлялись копії
наданих позивачкою документів.

З мотивувальної частини рішення (
третя сторінка рішення, третій абзац
зверху) підлягають виключенню слова «
суд позбавлений можливості винести
законне і обґрунтоване рішення» як
помилково внесені, ухвалене судом
першої інстанції рішення є законним і
обґрунтованим.

Виходячи із встановлених
обставин, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції
необхідно залишити без змін, а
апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308,313 ,
314, 315, 319 ЦПК України , колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ульяновського
районного суду від 21 лютого
2014р.залишити без змін, виключивши з
мотивувальної частини ( третя сторінка
рішення, третій абзац зверху) слова «
суд позбавлений можливості винести
законне і обґрунтоване рішення».

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
нею законної сили..

Головуюча суддя:

Судді :