Справа № 667/382/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року Комсомольський
районний суд м.Херсона у складі:

головуючої судді
Іванцової Н.К.

за участю секретаря
Конопляннікової І.А., Радчук Є.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Херсоні
цивільні справи за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, заінтересована особа:
Херсонська міська рада про визнання
права користування жилим приміщенням
та усунення перешкод у користуванні
жилим приміщенням, шляхом вселення,-

в с т а н о в и в :

22.01.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
мотивуючи тим, що він мешкає за адресою:
АДРЕСА_1 і є наймачем вказаної квартири.
У 2004 році він прописав у вказану
квартиру свою дружину та її доньку.
Однак, відповідач вже тривалий строк не
проживає за місцем реєстрації, а саме з
березня 2010 року та самостійно проживає
за іншою адресою. Як вказує позивач, він
неодноразово просив відповідача
виписатись з квартири, однак остання
відмовляється це зробити. Оскільки
комунальні служби нараховують плату на
трьох осіб, і він не бажає сплачувати за
відповідача комунальні платежі,
позивач звернувя до суду. На підставі
вищевикладеного просить визнати
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила
право користування квартирою,
розташованою АДРЕСА_1.

24.01.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із
позовом до ОСОБА_1 про визнання права
користування жилим приміщенням та
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням, шляхом вселення,
мотивуючи тим, що з 1998 року її мати та
вітчим - ОСОБА_1 перебували у фактичних
сімейних відносинах. Після офіційної
реєстрації шлюбу вони втрьох стали
проживати у квартирі АДРЕСА_1 та
зареєструвались там. У 2008 році, як
зазначає ОСОБА_2, ОСОБА_1 відібрав у неї
ключі від спірної квартири та почав
примушувати виселитись. В
обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
також вказує, що неодноразово
намагалась повернутись до квартири,
однак відповідач перешкоджає їй. На
підставі вищевикладеного, просить суд
визнати її право на користування жилим
приміщенням, квартирою АДРЕСА_1;
вселити її в житлове приміщення,
квартиру АДРЕСА_1, зобов'язати
відповідача не чинити перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1;
стягнути з відповідача на її користь
понесені судові витрати.

Ухвалою Комсомольського районного
суду м.Херсона від 17.03.2014 року вказані
позовні заяви були об'єднанні в одне
провадження.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник, за довіреністю ОСОБА_3,
підтримали заявлені вимоги, просили їх
задовольнити. При цьому ОСОБА_1 пояснив,
що ОСОБА_2 не проживає у квартирі з 2010
року. За час їх спільного проживання
між сторонами постійно виникали
сварки, під час яких, як зазначив
позивач за первинним позовом, ОСОБА_2
йому неодноразово погрожувала.
Внаслідок чого він сказав дружині, щоб
її дочка виселилась з квартири, остання
виїхала до гуртожитку, однак майже
кожного вечора приходить до матері.
Крім того зазначив, що приблизно
протягом 2010-2011 років ОСОБА_2 сплачувала
йому по 100грн. на місяць за реєстрацію в
квартирі. Позовні вимоги ОСОБА_2 не
визнав, просив відмовити в їх
задоволенні в повному обсязі.

Представник позивача за первинним
позовом, за довіреністю ОСОБА_3, в
судовому засіданні зазначав, що ОСОБА_1
наполягав на виселенні відповідача,
так як між ними склалися неприязні
стосунки, однак не примушував, переїзд
ОСОБА_2 в інше приміщення відбувся з її
власної волі. При цьому також вказав, що
позовна вимога ОСОБА_2 щодо визнання за
нею права на користування жилим
приміщенням є передчасною, оскільки
вона і досі зареєстрована у спірній
квартирі, а тому її право на
користування нею не припинялось, а тому
просив відмовити в задоволенні цієї
вимоги за необґрунтованістю. В іншій
частині позовні вимоги також не визнав,
просив відмовити в їх задоволенні
посилаючись на пропуск ОСОБА_2 строків
позовної давності у три роки для
звернення до суду, мотивуючи тим, що
остання виїхала з квартири в 2010р., що, на
його думку, вказує про початок строку,
коли вона дізналась про порушення
свого права.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник за довіреністю ОСОБА_4,
заперечували проти задоволення
первісного позову, вважали його
безпідставним та необґрунтованим,
підтримали заявлені вимоги за позовом
ОСОБА_2, просили його задовольнити. При
цьому представник ОСОБА_4 пояснила, що
ОСОБА_2 з семи років проживала у
вказаній квартирі і за нормами
Житлового Кодексу є членом сім`ї
наймача, а покинула вказану квартиру не
за власною волею, а через чинення їй
перешкод у користуванні квартирою та
проживанні в ній з боку ОСОБА_1

Представник Херсонської міської ради,
за довіреністю ОСОБА_5, в судовому
засіданні 17.03.2014р. при вирішенні справи
покладався на розсуд суду, просив
подальший її розгляд здійснювати за
його відсутності.

Дослідивши докази у справі, заслухавши
сторони, свідків, суд встановив, що
відповідно до типового договору найму
житла в будинках державного та
комунального житлового фонду від 02.02.2001
року, ОСОБА_1 на підставі ордеру є
наймачем квартири АДРЕСА_1. Ордер на
зазначену квартиру видався за місцем
роботи останнього йому та членам його
сім'ї, з якою він проживав у першому
шлюбу. Дана обставина не оспорювалась
учасниками судового процесу.

З наданих суду довідок ТОВ «УКРАЇНА»,
за вих.№253 від 17.01.2014р. та №277/1 від 21.01.2014
р., вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1,
зареєстровано три особи: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5

Факт не проживання ОСОБА_2 за
вищевказаною адресою з 2010 року,
підтвердили в судовому засіданні
свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які
зазначили, що ОСОБА_2 раніше проживала у
вказаній квартирі, наразі бачать її
рідко, чому вона виїхала з вказаної
квартири вони не знають.

Із наданих суду письмових доказів,
також вбачається, що за результатами
розгляду матеріалів зареєстрованих
26.11.2013 р. в журналі ЄО за №15694 за заявою
ОСОБА_2, та за результатами розгляду
матеріалів зареєстрованих 14.01.2014 р. у
журналі ЄО за №662 за заявою ОСОБА_2,
зробленими ст.ДІМ Комсомольського РВ
ХМУ УМВС України в Херсонській області
майором міліції ОСОБА_10, надійшли заяви
ОСОБА_2 на неправомірні дії вітчима про
те, що він її не пускає додому. Під час
перевірки фактів, викладених у заявах,
було встановлено, що зі слів заявниці
її вітчим ОСОБА_1 не пускає її до
квартири, де вона прописана. Як пояснив
ОСОБА_1, він проживає разом з дружиною
ОСОБА_6, а її донька по досягненню
повноліття мешкає окремо, так як в них
склалися неприязні стосунки. Однак,
ніяких перепон щодо відвідування
квартири він їй не чинить, не забороняє
проживати та знаходитись в квартирі.
Але ОСОБА_2 висловлює наміри, щодо
розділу його квартири, через що в них
виникають суперечки. За вказаними
висновками перевірка закінчена,
матеріали перевірки списані у справи
Комсомольського РВ ХМУ.

Згідно довідки «Житлово-комунального
відділу» Госпрозрахункового
відособленого структурного підрозділу
ПАТ «Херсонський суднобудівний завод»
за вих.№903/01-29 від 28.03.2014 року, ОСОБА_2 з
20.10.2009 року проживає в гуртожитку та
займає койко-місце за адресою: АДРЕСА_2,
без реєстрації, за клопотанням з її
місця роботи.

Допитана в судовому засіданні ОСОБА_6,
яка є дружиною ОСОБА_1 та матір'ю ОСОБА_2,
будучи допитаною в якості свідка,
показала, що між сторонами постійно
виникали конфлікти на побутовому
грунті. Як наслідок, ОСОБА_1 в 2010р.
сказав їй, щоб дочка виселялась з його
квартири. Після цього ОСОБА_2 виїхала до
гуртожитку. Також зазначила, що з
моменту виселення дочка кожного вечора
приходить до них додому поїсти,
поспілкуватись і повертається у
гуртожиток. В квартирі досі
зберігаються деякі її особисті речі.

Відповідно до ст.ст.64,65 ЖК України,
члени сім'ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обов'язки, що випливають з договору
найму жилого приміщення. Повнолітні
члени сім'ї несуть солідарну з наймачем
майнову відповідальність за
зобов'язаннями, що випливають із
зазначеного договору. До членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Особи, що вселилися в
жиле приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Згідно ч.1, 2 ст. 71 ЖК України, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом. Стаття 72 ЖК України, вказує, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Окрім цього, зважаючи на ч.4 ст.311 ЦК
України, Фізична особа не може бути
виселена або іншим чином примусово
позбавлена житла, крім випадків,
встановлених законом.

Як роз'яснюється в п.9 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 2 від 12.04.1985р.
із наступними змінами «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» - вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати, чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п.15
постанови від 1 листопада 1996р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому. Крім цього, п.10 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 2 від 12.04.1985р.
із наступними змінами «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» визначено, що у справах про
визнання наймача або члена його сім'ї
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає
позовні вимоги за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням такими, що не підлягають
задоволенню. Так, судом було достовірно
встановлено, що ОСОБА_2 зі згоди ОСОБА_1
вселилась у спірну квартиру та була
зареєстрована в ній, зазначена
квартира була місцем її постійного
проживання, де ними з 1998р. до 2010р. велось
спільне господарство. При цьому суд
приймає до уваги доводи ОСОБА_2
стосовно того, що постійні сварки між
нею та наймачем квартири та вимога
останнього про виїзд пасербиці до
іншого місця проживання є вимушеними
обставинами для її виселення та
відсутності за зареєстрованим місцем
проживання понад встановлені строки.

Щодо позовних вимог заявлених ОСОБА_2,
суд вважає їх такими, що підлягають
задоволенню в повному обсязі із
визнанням за нею права на користування
квартирою АДРЕСА_1, яке оспорювалось
ОСОБА_1 Також суд вважає за необхідне
усунути ОСОБА_2 перешкоди у
користуванні жилим приміщенням, шляхом
її вселення у спірну квартиру, оскільки
вона виселилась з неї через тиск з боку
наймача квартири, та була відсутня в
ній понад встановлені строки з
поважних на те причин. ЇЇ звернення до
органів міліції свідчать про намагання
проживати за місцем реєстрації та
неможливість зробити це через
перешкоди з боку ОСОБА_1, які
виражаються у його непогодженні з ним
та відмовах у вселенні пасербиці. Крім
того, ОСОБА_1 також пояснював під час
судового розгляду, що вона виїхала з
квартири з його ініціативи та не
проживає в жилому приміщенні, оскільки
він не дозволяє цього.

Твердження представника позивача за
первісним позовом, про те, що ОСОБА_2 при
зверненні до суду зі своїм позовом
пропустила строк позовної давності,
суд вважає такими, що не ґрунтуються на
вимогах закону, оскільки ОСОБА_1 22.01.2014р.
звернувся до суду із позовом, яким
просив визнати ОСОБА_2 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, а відповідно саме з цю
дату слід рахувати, як день, коли
остання дізналась про порушення свого
права на користування спірною
квартирою.

Керуючись ст.ст. 64, 65, 71, 72 ЖК України,
ст.311 ЦК України, ст.ст.5-11, 60, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 294 ЦПК, України, суд -

В и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням -
відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, заінтересована
особа: Херсонська міська рада про
визнання права користування жилим
приміщенням та усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням, шляхом
вселення - задовольнити.

Визнати право ОСОБА_2 на користування
жилим приміщенням, а саме: квартирою
АДРЕСА_1.

Усунути ОСОБА_2 перешкоди у
користуванні жилим приміщенням за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом її вселення в
квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60
грн. (двісті сорок три грн. шістдесят
коп.) в рахунок відшкодування судових
витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Херсонської області через
Комсомольський районний суд м.Херсона.

Суддя
Н.К.Іванцова