АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 211/6187/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/936/К/14
суддя Папарига В.А.
Суддя-доповідач -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської
А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах К.А.

за участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представник Публічного акціонерного
товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг"-
Ременюк Юлії Володимирівни,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Довгинцівського районного суду м.
Кривого Рогу від 03 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг" про
скасування наказу роботодавця про
вивільнення працівника, наказу про
вивільнення з підприємства за
скороченням штату, поновлення на
посаді та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі - ПАТ
"АрселорМіттал Кривий Ріг"), про
скасування наказу роботодавця про
вивільнення працівника, наказу про
вивільнення з підприємства за
скороченням штату, поновлення на
посаді та стягнення моральної шкоди.

Згодом неодноразово уточнював позовні
вимоги, в останній редакції яких, у
грудні 2013 року зазначив, що він з 19
січня 2001 року виконував обов'язки
начальника залізничного цеху № 1
управління транспортного департаменту
КГМК «Криворіжсталь (правонаступник
ПАТ «Арселор Міттал Кривий Ріг»).

19 жовтня 2012 року відповідачем було
видано наказ № 1471 «Про вдосконалення
структури управління залізничним
транспортом», яким було передбачено
створення нової структури управління
залізничним транспортом виключно на
базі та за рахунок чисельності
структурних підрозділів, зазначених у
додатку № 1 до вказаного наказу.

Позивача було попереджено, що посада
начальника залізничного цеха №1 у
штатному розкладі підприємства
відсутня. У зв'язку із запровадженням
наказу № 1471 було створено комісію по
вивільненню ОСОБА_2 з підприємства.

28.10.2013 року відповідач видав наказ №
1350/л «Про вивільнення з підприємства за
скороченням штату ОСОБА_2», на підставі
якого позивач був звільнений з роботи
за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає дане звільнення
незаконним та здійсненим з порушенням
норм трудового законодавства,
внаслідок якого він зазнав значних
душевних та фізичних страждань, що
полягають у переживаннях з приводу
залишення без засобів для існування,
неможливості забезпечення
першочергових життєвих потреб,
переживаннях з приводу необхідності
шукати іншу роботу, змінювати звичний
уклад життя з метою відновлення
порушених прав, а також у фізичному
болі, пов'язаному з погіршенням стану
здоров'я.

Враховуючи викладене просив суд:
визнати незаконними та скасувати
наступні накази ПАТ « Арселор Міттал
Кривий Ріг»: наказ ПАТ « Арселор Міттал
Кривий Ріг» від 05.08.2013 року № 825/л «Про
вивільнення працівника», наказ ПАТ «
Арселор Міттал Кривий Ріг» від 28.10.2013
року № 1350/л «Про вивільнення з
підприємства за скороченням штату
ОСОБА_2», визнати незаконним
звільнення та поновити на роботі у ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» на посаді
начальника залізничного цеху №1
управління транспортного
департамента, стягнути на його користь
у відшкодування моральної шкоди -20 000,00
грн., рішення в частині поновлення на
роботі допустити до негайного
виконання.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2014
року, в задоволені позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення заявлених позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права при винесенні
рішення та невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи.

Так, поза увагою суду залишилась та
обставина, що наказ № 1471 «Про
вдосконалення структури управління
залізничним транспортом» виданий
підприємством 19 жовтня 2012 року, а наказ
№ 825/л «Про вивільнення працівника»,
яким запроваджувалась процедура
вивільнення ОСОБА_2, виданий 05 серпня 2013
року, тобто після спливу десяти місяців
з дати виникнення змін в організації
виробництва праці на підприємстві.

Крім того, приймаючи оскаржуване
рішення, суд першої інстанції не
врахував, що відповідно до п. 1 наказу №
1471 передбачено створення нової
структури управління залізничним
транспортом виключно на базі та за
рахунок чисельності структурних
підрозділів, зазначених у додатку № 1
до наказу № 1471, а це цехи залізничного
транспорту № 1 - 5. Тобто, заповнення
вакансій новоствореної структури
залізничного транспорту транспортного
департаменту підприємства мало
здійснюватись тими працівниками, які
працювали у вказаних цехах. Проте
відповідач порушив вказану вимогу,
працевлаштувавши на вакансії одного з
нових цехів (цеху експлуатації
залізничного транспорту) працівників,
які не працювали у зміненій структурі
залізничного транспорту.

Не було надано відповідної оцінки тому
факту , що ОСОБА_2, має переважне право
по залишенню на роботі при вивільненні
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці.

Суд не дав належної правової оцінки і
тому факту, що позивач двічі проходив
аналогічні процедури вивільнення,
кожна з яких закінчувалась відмовою
профспілкової організації у наданні
згоди на звільнення.

Суд першої інстанції помилково прийшов
до висновку про те, що позивач не надав
згоди на роботу за спеціальністю
майстра локомотивних бригад цеху
експлуатації залізничного транспорту,
оскільки позивач у своїй заяві від
23.08.2013 р. прямо зазначив про надання
такої згоди. Проте вказав на
необхідність перенавчання на підставі
п. 3.4 наказу № 825/л від 05.08.2013 р. «Про
вивільнення ОСОБА_2» оскільки на його
думку відбувається зміна вимог щодо
освітньо-кваліфікаційного рівня.
Проте, спір у питанні щодо необхідності
перенавчання позивача не виключав
можливості його працевлаштування за
обраною спеціальністю, однак суд на
зазначене уваги не звернув і дійшов
передчасного висновку щодо
неможливості застосування ст..42 КЗпП
України у зв'язку із відсутністю у
штатному розкладі нової структури
залізничного транспорту посади
начальника цеха №1.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг"
зазначає, що оскаржуване судове
рішення є законним та обґрунтованим, в
процесі розгляду справи суд не порушив
норм ні матеріального, ні
процесуального права, а тому рішення
суду слід залишити без змін, відхиливши
апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог, доводів апеляційної
скарги та заперечень на неї, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 19.01.2001
року працював на посаді начальника
залізничного цеху № 1 управління
транспортного департаменту КГМК
«Криворіжсталь (правонаступник ПАТ
«Арселор Міттал Кривий Ріг») ( а.с. 215 т.2)

28.10.2013 року згідно з наказом № 1350/л
позивач був звільнений з роботи за
скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України.

Підставою для видачі наказу про
звільнення ОСОБА_2 був наказ по
підприємству № 1471 від 19.10.2012 року «Про
вдосконалення структури управління
залізничним транспортом», згідно якого
на базі та за рахунок самого управління
транспортного департаменту та
залізничних цехів № 1-5, які були в його
структурі, створені нові структурні
підрозділи, а саме: Цех ремонту
рухомого составу - 369 штатних одиниць;
Цех ремонту колії - 374 штатних одиниці;
Цех експлуатації залізничного
транспорту - 1643 штатних одиниці;
Управління транспортного департаменту
- 60 штатних одиниць, в який, відповідно
до Наказу № 993 від 25.07.2013 року, були
внесені відповідні зміни. В результаті
структурних змін, визначених вказаними
наказами була виключена посада
начальника залізничного цеху № 1, яку
займав ОСОБА_2. ( а.с. 7, 121 т.1)

05.08.2013 року на виконання Наказу № 1471
директором департаменту по персоналу
Єфимчуком І.П. видано Наказ № 825/л «Про
вивільнення працівника» яким з метою
прийняття рішення про можливість
подальшого працевлаштування ОСОБА_2 на
вакантні посади підприємства з
врахуванням його спеціальності та
стану здоров'я, створено комісію по
можливому вивільненню працівника. ( а.с.
13-14 - копія наказу)

З вказаними наказами позивач був
ознайомлений.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволені позову про поновлення на
роботі, суд першої інстанції врахував
вимоги ст. ст. 64,65 Господарського
кодексу України, які передбачають
самостійність підприємства у
вирішенні питань стосовно
організаційної структури, чисельності
та штатного розпису та виходив з
відсутності порушень процедури
звільнення з роботи ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Частиною 3 ст. 64 ГКУ, передбачено, що
підприємство самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників та штатний
розпис.

Відповідно до ч.2 ст. 65 ГКУ власник
здійснює свої права щодо управління
підприємством безпосередньо або через
уповноважені ним органи відповідно до
статуту підприємства.

Відповідно до п. 1 ст.. 40 КЗпП України
передбачено, що підставою для
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу є факт зміни
в організації виробництва і праці, в
тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Так, судом першої інстанції, вірно
встановлено, що відповідно до Наказу №
1471 чисельність працівників на
підприємстві відповідача зменшилась,
та з'ясовано, що у відповідача дійсно
мали місце зміни в організації
виробництва і праці, що і зумовило
зменшення штатної чисельності
працівників.

Відповідно до ст.492 КЗпП України,
адміністрація підприємства
відповідача, приймала заходи по
працевлаштуванню ОСОБА_2, йому було
запропоновано вакантні посади, від
яких він відмовився. Питання
звільнення позивача за ініціативою
власника було розглянуто
профспілковим органом, відмова якого у
наданні згоди на звільнення ОСОБА_2,
адміністрацією визнана
необґрунтованою, з чим погодився суд
першої інстанції при ухвалені рішення.

Колегія суддів вважає, що при
звільненні ОСОБА_2 з роботи за п.1 ст.40
КЗпП України дотримано норми трудового
законодавства, а тому відсутні
підстави для його поновлення на роботі.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Доводи апеляційної скарги, щодо
неврахування адміністрацією та судом
при розгляді справи переважного права
ОСОБА_2 на залишення на роботі, колегія
суддів відхиляє з огляду на наступне.

Статтею 42 КЗпП України, визначені
умови, при яких особа має переважне
право на залишення на роботі при
вивільненні працівників у зв'язку із
змінами в організації виробництва і
праці.

Так позивач ОСОБА_2 не користується
таким правом, оскільки при
працевлаштуванні працівника, у разі
зміни організаційної структури,
переважне право не застосовується,
крім того, в даному конкретному
випадку, таке право позивача
розглядатися не може, оскільки посада
яку він обіймав на підприємстві
відповідача була однією і позивача не
могло бути порівняно з іншими
працівниками, так як ніхто не залишився
на даній посаді.

Крім того переважне право на залишення
на роботі не тотожне переважному праву
на працевлаштування на новостворену
посаду.

Враховуючи викладене колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, що у контексті ст.. 42 КЗпП
України позивач не наділений
переважним правом на залишенні на
роботі.

Надаючи оцінку рішенню виборного
органу профспілки, яким відмовлено у
наданні згоди на звільнення позивача
(протокол № 185 від 17.10.2013 року), суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що рішення
профспілкового органу не містить
обґрунтування відмови у наданні згоди
на розірвання трудового договору.

При ухваленні рішення судом першої
інстанції враховані вимоги ч.7 ст. 43
КЗпП України, яка передбачає, що
рішення виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Зазначена норма КЗпПУ передбачає право
власника звільнити працівника без
згоди виборного органу профспілкової
організації, якщо відмова в наданні
згоди на звільнення працівника була
необґрунтованою.

Під обґрунтованою відмовою
профспілкового органу слід розуміти
таку думку, яка ґрунтується на
відповідних нормах трудового
законодавства.

Необґрунтованою відмовою
профспілкового органу вважається
відмова, якщо в рішенні профспілки не
має посилань на порушення роботодавцем
норм трудового законодавства щодо
підстав і порядку вивільнення
працівника.

Як вбачається із виписки з протоколу
засідання президії профкому № 185 від
17.10.2013 року, відмовляючи у наданні згоди
на звільнення ОСОБА_2 з роботи,
профспілковий орган посилався на
норми, які не регулюють правовідносини,
яки виникли між позивачем та
відповідачем по справі, з приводу
звільнення з роботи за скороченням
штату. В рішенні відсутні посилання на
порушення норм трудового
законодавства щодо підстав і порядку
звільнення ОСОБА_2 (п.1 ст.40 та ст. 49 2
КЗпП України)

Враховуючи наведене колегія суддів
приходить до висновку, що відповідач не
отримав обґрунтованої відмови в
наданні згоди на звільнення позивача у
зв'язку з чим отримав право на
звільнення позивача без згоди
профспілки, тому доводи апеляційної
скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, з приводу
порушення відповідачем процедури
вивільнення ОСОБА_2, яка визначена ст..
492 КЗпП України, спростовується
матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, на
виконання наказу №825/л «Про
вивільнення працівника» від 05.08.2013 року
створеною згідно нього комісією,
ОСОБА_2 більш ніж за два місяці - 07.08.2013
року було попереджено про заплановане
вивільнення та що в разі його незгоди
на переведення на іншу роботу в межах
підприємства, він може бути звільнений
по п.1 ст.40 КЗпП України.

Питання працевлаштування позивача
вирішувалось відповідно до наказу №
825/л від 05.08.2013 року, крім того до цієї
дати ОСОБА_2 багато разів пропонувалася
робота, як за спеціальністю в структурі
транспортного департаменту, так і інша
робота в межах підприємства, а саме
17.12.2012 року, 30.01.2013 року, 04.04.2013 року,
03.05.2013 року.

Як пояснив представник відповідача в
суді апеляційної інстанції, позивач
хворів до січня 2013 року, тому з метою
недопущення порушення його трудових
прав 30 серпня 2013 року на засіданні
комісії ОСОБА_2 знову була
запропонована робота згідно списку
вих.. № 05-3757 від 30.08.2013 року, а також всі,
що малися на підприємстві станом на
30.08.2013 року вакансії в кількості 2908
одиниць згідно вищевказаного списку.

Проте позивач не дав згоди на
переведення на інші посади та
відмовився ознайомитись з переліком
вакансій на підприємстві (Акт
засідання комісії від 17.12.2012 року та від
30.08.2013 року).

Посилання апеляційної скарги, з
приводу того, що позивач незаконно
двічі проходив аналогічні процедури
вивільнення, колегія суддів відхиляє,
оскільки з урахуванням пояснень сторін
та матеріалів справи, колегія суддів не
вбачає в таких діях відповідача
порушень законодавства та вони не є
підставою для поновлення на роботі,
оскільки при цьому дотримано норми
трудового законодавства.

З огляду на вищезазначене колегія
суддів вважає, що порядок вивільнення
відповідачем не порушений.

Колегія суддів не може взяти до уваги
доводи апеляційної скарги, з приводу
порушення відповідачем вимог ст.. 32
КЗпП України, а саме не здійснення
переміщення ОСОБА_2 на посаду
заступника начальника цеху
експлуатації залізничного транспорту
з організації руху, яка після змін
опосередковується в штатному розкладі
посадою заступника начальника цеху
експлуатації залізничного транспорту
з організації руху УТД.

Так, згідно до ст.. 32 КЗпП України не
вважається переведенням на іншу роботу
і не потребує згоди працівника
переміщення його на тому ж
підприємстві, в установі, організації
на інше робоче місце, в інший
структурний підрозділ у тій же
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором.

Так, умови трудового договору по
скасованій посаді - начальника
залізничного цеху №1 та умови
трудового договору по посаді на яку
претендував ОСОБА_2, заступника
начальника цеху є різними, тому
виключається можливість такого
переміщення, у зв'язку з чим, колегія
суддів приходить до висновку що
відповідачем ПАТ «АрселорМіттал
Кривий Ріг» не було порушено вимоги ст..
32 КЗпП України.

Інші доводи викладені в апеляційній
скарзі також не дають підстав для
висновку про порушення судам норм
процесуального права та неправильного
застосування норм матеріального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи а
зводяться до незгоди з оцінкою, судом
першої інстанції, доказів досліджених
в установленому
цивільно-процесуальним законодавством
порядку.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини справи, перевірив доводи і
заперечення сторін, дав їм належну
правову оцінку та ухвалив рішення, яке
відповідає вимогам закону, оскільки
судом не встановлено порушення
трудових прав ОСОБА_2 при звільненні з
роботи та й відсутні підстави для
застосування ст.. 2371 КЗпП України для
відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення судом ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального законодавства, у
зв'язку із чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду,
відповідно до ст..308 ЦПК України -
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 03 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: