У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О
Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
треті особи: Головне управління
юстиції в Луганській області, служба у
справах дітей Стаханівської міської
ради Луганської області, про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до м. Джибуті
Республіки Джибуті, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Стаханівського міського суду
Луганської області від 27 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 29 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи:
Головне управління юстиції в
Луганській області, служба у справах
дітей Стаханівської міської ради
Луганської області, про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до м.
Джибуті Республіки Джибуті.

Позивач посилався на те, що 18 вересня 2009
року громадянин Республіки Джибуті
ОСОБА_4 уклав шлюб із громадянкою
України ОСОБА_5 згідно зі свідоцтвом
про укладення шлюбного контракту № 492.
Оскільки ОСОБА_5 прийняла релігію
мусульманство, то шлюб зареєстровано
відповідно до законодавства та обрядів
Республіки Джибуті. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народився син ОСОБА_6 у м. Джибуті
Республіці Джибуті, як громадянин
Джибуті згідно з витягом з реєстру
запису народжень, серії НОМЕР_2 від 05
січня 2012 року, виданим відділом
реєстрації актів громадянського стану
Республіки Джибуті.

З вересня 2009 року по березень 2012 року
сім'я у складі ОСОБА_4, ОСОБА_5, а потім і
їх спільного сина ОСОБА_6, проживала у
власному будинку чоловіка в м. Джибуті
Республіці Джибуті за поштовою
адресою: АДРЕСА_3.

10 березня 2012 року ОСОБА_5 таємно
покинула подружній будинок, без усної
або письмової згоди чоловіка, забрала
із собою їх спільного сина ОСОБА_6,
тобто фактично викрала дитину у батька.
Після тривалого пошуку та
розслідування, проведеного
національною жандармерією Республіки
Джибуті, стало відомо, що ОСОБА_5 без
згоди батька дитини отримала
українські громадянські документи на
сина, для його вивозу за межі Джибуті та
вивезла його до України.

31 травня 2012 року ОСОБА_4 подав заяву до
суду першої інстанції з питань
особистого статусу Джибуті про те, щоб
примусити його дружину ОСОБА_5
повернути викраденого сина до його
батька та до його країни Джибуті.
Судовими виконавцями було встановлено,
що ОСОБА_5 немає в Джибуті, про цей факт
було повідомлено прокуратуру.

26 червня 2012 року судом першої інстанції
з питань особистого статусу Республіки
Джибуті було винесене початкове та
заочне рішення, в резолютивній частині
якого вказано: примусити пані ОСОБА_5
повернути дитину у її споконвічну
країну, Республіку Джибуті, з наданням
особливого значення тому, що
піклування за дитиною є спільним між її
батьком та матір'ю на підставі шлюбних
відношень, що продовжуються між ними.
Рішення набрало законної сили з
моменту його прийняття, з 26 червня 2012
року.

За місцем своєї реєстрації -АДРЕСА_1,
ОСОБА_5 не проживає і дитини там немає,
що було перевірено Стаханівським МВ
УМВС України в Луганській області та
виконавчим комітетом Стаханівської
міської ради.

Місце та умови проживання і наявність
чи відсутність належного
педагогічного і медичного догляду та
виховання в Україні за чорношкірою
дитиною ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, його
батькові невідомі.

ОСОБА_6 не має українських документів,
не перебуває на медичному,
педагогічному або іншому обліку як
малолітня дитина, за ним відсутній
нагляд державних органів та органів
опіки і піклування, а також медичний та
патронажний догляд. Дитині не роблять
своєчасно відповідну вакцинацію та
інші необхідні медичні процедури.

Органи опіки і піклування (виконавчий
комітет міської ради) м. Стаханова та
правоохоронні органи м. Стаханова
повідомили, що в результаті проведених
перевірок місце знаходження ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, не встановлено, у місті на
обліку він ніде не перебуває.

Дитина та сама ОСОБА_5 в даний час
знаходяться в розшуку Інтерполу за
злочин проти дітей і викрадення.

Враховуючи вказане, позивач просив
визнати незаконним утримання на
території України неповнолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_5, про повернення неповнолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця
постійного проживання у Республіку
Джибуті за адресою: АДРЕСА_3,
зобов'язати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка
проживає АДРЕСА_1, передати
неповнолітню дитину ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, що проживає за адресою:
АДРЕСА_3, який приїде до України, щоб
забрати дитину, у допущенні до
негайного виконання рішення в частині
повернення дитини до Республіки
Джибуті,

Рішенням Стаханівського міського суду
Луганської області від 27
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 29 січня 2014 року, в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що згідно зі
свідоцтвом про укладення шлюбного
контракту від 18 вересня 2009 року № 492,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб
відповідно до законодавства та обрядів
Республіки Джибуті.

Згідно з витягом з реєстру запису
народжень серії НОМЕР_2 від 05 січня 2012
року, виданим відділом реєстрації
актів громадянського стану Республіки
Джибуті, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін
народився син ОСОБА_6 у м. Джибуті
Республіки Джибуті.

19 січня 2012 року в Посольстві України в
Ефіопії зареєстрована заява з питання
реєстрації набуття громадянства
України за народженням ОСОБА_6,
надіслана ОСОБА_5 електронною поштою,
оригінали документів поштою DHL, до
тимчасового повіреного у справах
України ОСОБА_7 Як документ, що
посвідчував особу заявниці, був
наданий паспорт громадянина України
для виїзду за кордон НОМЕР_1, виданий 23
червня 2004 року органом 4400.

Тимчасовим повіреним у справах України
в Ефіопії було прийнято рішення щодо
оформлення набуття громадянства
України ОСОБА_6. У закордонний паспорт
НОМЕР_1 громадянки України ОСОБА_5 на
сторінці «діти» було вклеєно фото
дитини і зроблено рукописний надпис
«ОСОБА_6 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1» та
завірено підписом і печаткою
Посольства України в Ефіопії, видано
довідку про реєстрацію особи
громадянином України від 20 січня 2012
pоку.

Вказані довідка від 20 січня 2012 року та
фото в паспорті матері ОСОБА_5 дали
можливість матері прибути разом із
сином до України, де вони знаходяться
на теперішній час.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив з того, що Республікою
Джибуті не ратифіковано Конвенцію про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей, а тому зазначений
документ міжнародного права не може
бути застосований до правовідносин
сторін. Також суд виходив з того, що
якнайкраще забезпечення інтересів
дитини буде забезпечено шляхом
перебування дитини поряд із матір'ю.

Зазначені висновки судів відповідають
обставинам справи, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які правильно застосовані.

Відповідно до ст. 9 Конституції України
та ст. 19 Закону України «Про міжнародні
договори України», чинні міжнародні
договори України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства і
застосовуються у порядку,
передбаченому для норм національного
законодавства; якщо міжнародним
договором України, який набрав
чинності в установленому порядку,
встановлено інші правила, ніж ті, що
передбачені у відповідному акті
законодавства України, то
застосовуються правила міжнародного
договору.

З 01 вересня 2006 року для України набула
чинності Конвенція про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей, прийнята в Гаазі
25 жовтня 1980 року, яка вступила в силу в
1983 році (далі - Конвенція).

Статтею 29 Конвенції передбачено, що ця
Конвенція не перешкоджає ніякій особі,
установі або органу, що заявляє про
порушення прав піклування або доступу
відповідно до положень статей 3 або 21,
прямо звернутися до судових або
адміністративних органів будь-якої
договірної держави, на основі положень
цієї Конвенції або на іншій основі.

Головними цілями Конвенції, виходячи з
преамбули та її положень, є
забезпечення негайного повернення
дітей до держав їхнього постійного
місця проживання та захист від
шкідливих наслідків їх незаконного
переміщення до інших держав або
незаконного утримування.

Відповідно до ст. 38 Конвенції
приєднання України має силу тільки у
відносинах з тими Договірними
державами, що заявляють про своє
визнання цього приєднання.

В Україні порядок роботи із заявами на
підставі Конвенції та механізм
взаємодії залучених органів
визначається Порядком виконання на
території України Конвенції про
цивільно-правові аспекти міжнародного
викрадення дітей, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 10 липня 2006 року № 952 (далі -
Порядок).

Згідно зі ст. 3 Порядку фізична або
юридична особа, яка має право на опіку
(піклування) над дитиною, може
звернутися до Міністерства юстиції
України або центрального органу
будь-якої держави, що є стороною
конвенції, із заявою про сприяння
поверненню дитини з-за кордону на
територію України чи з території
України та заявою про забезпечення
реалізації права доступу до дитини. Для
України стороною Конвенції вважається
тільки та держава, що визнала
приєднання України до Конвенції або
приєднання якої до Конвенції визнано
Україною відповідно до статті 38
Конвенції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився суд
апеляційної інстанції, правильно
виходив з того, що Республікою Джибуті
не ратифіковано Конвенцію, а тому
зазначений документ міжнародного
права не може бути застосований до
правовідносин у справі.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про
громадянство» дитина, яка є особою без
громадянства, один з батьків якої є
громадянином України, а другий є
іноземцем, реєструється громадянином
України за клопотанням того з батьків,
який є громадянином України; датою
набуття громадянства України випадках,
передбачених цією статтею, є дата
реєстрації набуття особою
громадянства України.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли
правильного висновку, що малолітній
ОСОБА_6 набув громадянства України.

Відповідно до принципу ст. 6 Декларації
ООН про права дитини від 20
листопада 1959 року малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виключні обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

За таких обставин суд першої інстанції,
з висновком якого погодився
апеляційний суд, дійшов правильного
висновку про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 про забезпечення
повернення неповнолітньої дитини до м.
Джибуті Республіки Джибуті.

З урахуванням вказаних норм колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Стаханівського міського суду
Луганської області від 27 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 29 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: А.О.
Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана