Провадження №22-ц/784/1883/14
Провадження номер 22ц/784/1883/14
Суддя суду 1-ї
інстанції - Кокорєв В.В.
Доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Шпонарською О.Ю.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк"

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 15 травня 2014 року за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"Приватбанк" (надалі - ПАТ КБ
"Приватбанк" або Банк) до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

В С Т А Н О В И Л А:

26 грудня 2013 року Банк пред'явив
зазначений позов, який обґрунтував
наступним.

20 травня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, відповідно
до якого відповідач отримав кредит у
сумі 3000 грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на картку зі сплатою
24% річних з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем умов договору станом на 22
листопада 2013 року у відповідача
утворилася загальна заборгованість за
кредитним договором у сумі 16 024 грн.97
коп., яка складається з заборгованості
за кредитом у сумі 1 679 грн.88 коп.,
заборгованості за відсотками у сумі
6 700 грн.81коп.,
заборгованості по сплаті комісії в
сумі 6 405 грн. та штрафів в загальній
сумі 1239 грн.28 коп.

Оскільки відповідач порушив умови
договору щодо своєчасного погашення
кредиту, позивач просив стягнути з
нього кредитну заборгованість і судові
витрати.

Відповідач заперечував у задоволенні
позову і просив застосувати позовну
давність.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 травня 2014 року позов
Банку задоволений частково. З ОСОБА_3 на
користь Банку стягнуто заборгованість
за кредитом в сумі 7748 грн.85 коп., яка
складається з заборгованості за
відсотками в сумі 4178 грн.85 коп. та
заборгованості по сплаті комісії в
сумі 3570 грн., а також судовий збір у сумі
77 грн.49 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням,
позивач подав на нього апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
суду змінити, задовольнивши його
позовні вимоги у повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
укладений між сторонами кредитний
договір автоматично був пролонгований,
оскільки відповідач не проінформував
Банк про припинення дії договору.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
Банку, суд першої інстанції виходив з
того, що вони підлягали задоволенню в
межах позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

В разі порушення зобов'язання
наступають наслідки, визначені ст.611 ЦК
України та умовами договору. Зокрема,
кредитор має право вимагати
відшкодування збитків та сплати пені
або штрафу відповідно до умов договору.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відповідно до ст.639 ЦК України договір
може бути укладений у будь-якій формі,
якщо вимоги щодо форми договору не
встановлені законом. Якщо сторони
домовилися укласти договір у певній
формі, він вважається укладеним з
моменту надання йому цієї форми, навіть
якщо законом ця форма для даного виду
договорів не вимагалася.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила; за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (частини
перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно з ст.266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 20 травня
2008 року між Банком та ОСОБА_3 було
укладено договір шляхом написання
заяви, яка разом з Умовами та правилами
надання банківських послуг і тарифами
складає між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_3 договір про надання банківських
послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_3
отримав кредит у сумі 3000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
картку зі сплатою 24% річних та 3,5%
щомісячної комісії з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки (1 рік).

Щомісячний платіж відповідача
становив 14% від суми кредиту.

Останній платіж відповідач здійснив 08
жовтня 2008 року.

За розрахунком позивача ОСОБА_3 своїх
зобов'язань за договором щодо
погашення боргу до 20 травня 2009 року не
виконав, унаслідок чого в нього
утворилася перед Банком
заборгованість, яка становить 16 024 грн.97
коп., яка складається з заборгованості
за кредитом у сумі 1 679 грн.88 коп.,
заборгованості за відсотками у сумі 6 700
грн.81коп., заборгованості по сплаті
комісії в сумі 6 405 грн.
та штрафів в загальній сумі 1239 грн.28
коп.

З огляду на зазначене, колегія суддів
вважає, що перебіг трирічного строку
позовної давності щодо місячних
платежів почався після несплати
відповідачем чергового платежу (26
листопада 2008 року), а щодо повернення
кредиту в повному обсязі - після
закінчення кінцевого строку повного
погашення кредиту (20 травня 2009 року).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
відповідач неналежно виконував свої
зобов'язання за договором щодо
повернення суми кредиту, однак на
момент звернення Банку до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за вказаним кредитним договором, а саме
15 грудня 2013 року, трирічний строк щодо
стягнення тіла кредиту та річний строк
щодо стягнення неустойки, в межах яких
Банк може звернутися до суду з вимогою
про захист свого цивільного права або
інтересу, сплинув.

Що ж стосується стягнення відсотків та
комісії, то вони стягнуті судом у межах
позовної давності.

Колегія суддів не приймає до уваги
положення п.5.12 Правил користування
платіжною карткою щодо встановлення
позовної давності тривалістю 5 років,
оскільки це є порушенням вимог ст.259 ЦК
України, нормами якої передбачена
необхідність укладення у письмовій
формі договору про збільшення позовної
давності.

Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Проте, позивач не робив заяв та
клопотань щодо поважності причин
пропущення позовної давності, а також
не встановлені такі поважні причини й
при розгляді справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що за
Умовами дія зазначеного договору
лонгується щорічно на 12 місяців, якщо
протягом цього строку ні одна із сторін
не проінформує другу сторону про
припинення дії договору, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки зазначене
не впливає на початок перебігу строку
позовної давності за договором про
надання банківських послуг, який
починається щодо місячних платежів -
після несплати чергового платежу, а
щодо повернення кредиту в повному
обсязі - після закінчення кінцевого
строку повного погашення кредиту.

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення
районного суду, оскільки воно є
законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 15 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: