Справа № 459/240/14
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/3713/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика В.Я.

секретар - Глинський О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 1 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2
до ДП «Львіввугілля» про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У січні 2014 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до Державного
підприємства «Львівугілля» про
стягнення 30 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 1 квітня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з підприємства на користь
позивача 10 000 гривен на відшкодування
моральної шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, таке
в апеляційному порядку оскаржив
відповідач - ДП «Львіввугілля».
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові. Мотивує тим, що позивачем не
доведено факту спричинення моральних
страждань. Довідка МСЕК, на яку
посилається позивач не може бути
доказом спричинення моральної шкоди,
а доказів спричинення такої позивачем
не надано. Наявність моральної шкоди
не визначена прямим наслідком роботи в
шкідливих умовах праці. Застосування
принципу презумпції моральної шкоди
прямо не випливає з чинного
законодавства. Посилання суду на
рішення Конституційного Суду України
від 27.01.2004 року по справі № 1-9/2004 є
необґрунтованими, оскільки підставою
для розгляду справи Конституційним
Судом України було неоднозначне
застосування ч.3 ст. 34 ЗУ «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
тому підстав для його застосування по
відношенню до державного підприємства
немає. Суд не застосував строк позовної
давності та не врахував, що позов
пред»явлено в січні 2014 року, а довідка
МСЕК на яку посилається позивач -
датована 18.11.2010 року та не врахував
положення ст. 233 КЗпП України. В заявах
про прийняття на роботу від 02.03.2005 року
та про перевід від 12.04.2005 року , від
22.11.2006 року, було зазначено, що з
умовами праці на шахті, наявністю на
робочому місці небезпечних і
шкідливих факторів, можливі наслідки
їх впливу на здоров»я та правами щодо
пільг та компенсацій за роботу в таких
умовах ознайомлений та згідний. Суд не
врахував, що в зв»язку з втратою
працездатності позивачем отримано
одноразову допомогу в розмірі 52 000
гривен, а також при звільненні з шахти
отримано 13 755 гр, 93 коп. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Учасники процесу в судове засідання не
з»явились, належно повідомлені про
розгляді справи за апеляційними
скаргами, про що до справи долучено
розписки про отримання сторонами
судових повісток 28.03.2014 року. Причини
неявки суду не повідомили, позивач
надіслав заяву про розгляд справи з
апеляційною скаргою у його
відсутності. Тому у відповідності до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія
суддів вважає можливим продовжувати
розгляді справи у їх відсутності.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК
України фіксування процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи з
таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказми, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду таким вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу, яка передбачає, що обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлені ці обставини.
Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністравтивне
правопорушення обов»язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Перевіряючи доводи апеляційної
скарги відповідача, колегія суддів
враховує, що матеріалами справи,
зокрема з копії трудової книжки
позивача встановлено, що стаж роботи
позивача становить понад 27 років, в
тому числі в умовах впливу шкідливих
факторів понад 21 рік на час складання
акту розслідування хронічного
професійного захворювання 9 листопада
2010 року . / а.с.11/

Відповідно до повідомлення № 338
про професійне захворювання
/отруєння/ від 26.10.2010 року Львівської
обласної клінічної лікарні позивачу
діагностовано ряд захворювань, які
визнані як професійні. /а.с. 9/.

Згідно копії акту від 9
листопада 2010 року розслідування
хронічного професійного захворювання -
вказане у повідомленні захворювання,
як професійне виникло за обставин
роботи у шкідливих умовах праці на
підприємствах ДП «Львіввугілля»,
шахті» Степова» по професії підземний
електромонтер: з 21.07.1980 року по 25.12.1987
року, з 19.06.1989 року по 02.01.1998 року , з
09.03.2005 року по 27.10. 2010 року при
запиленості повітря робочої зони, що
перевищує ГДК./а.с. 11-12/.

Відповідно до повідомлення
Львівської обласної МСЕК від 06.01.2014
року № 219 позивач вперше оглянутий
МС ЕК 18.11.2010 року акт № 1287 та
встановлено ІІІ групу інвалідності
профзахворювання , 50 % втрати
працездатносте безтерміново /а.с.13 /

Вказані обставини підтверджено
відповідною випискою з Акту огляду
МСЕК - довідка серії ЛВА -2 № 029147 від 18.11.
2010 року /а.с. 8/

З долучених до справи копій
виписок з історій хвороб - позивач
неодноразово перебував на
стаціонарному лікуванні, про що до
справи долучено численні виписки з
історій хвороб / а.с.37-55/.

Суд правомірно взяв до уваги, як
належні докази вимог позивача, а також
наявні у справі медичні документи та
дійшов вірного висновку про наявність
права у позивача на відшкодування
моральної шкоди, як потерпілого
внаслідок втрати професійної
працездатності з врахуванням
врегулювання такого права на
законодавчому рівні а також, що
наведені докази безумовно
підтверджують, що внаслідок тривалого
періоду часу у шкідливих умовах,
позивач повинен прикладати додаткових
зусиль для організації свого життя .

Наведеними доказами колегія
суддів вважає спростованими доводи
апеляційної скарги відповідача .

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України- Україна , як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Задовольняючи частково
вимоги щодо відшкодування позивачу
моральної шкоди, суд першої інстанції
обгрунтовано врахував, що відповідно
до 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»,
державна політика в галузі охорони
праці базується, зокрема, на принципах
пріоритету життя і здоров»я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. А тому знайшов
підставними докази про спричинення
моральної шкоди і з врахуванням
долучених доказів, виважено підійшов
до визначення суми морального
відшкодування.

Згідно з роз»сненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4
від 31.03.1995 року «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної /
немайнової/ шкоди» із змінами
внесеними постановою від 25.05. 2001 року №
5 - моральна шкода може складатися
зокрема у моральних переживаннях у
зв»язку з ушкодженням здоров»я, у
порушенні нормальних життєвих
зв»язків через неможливість
продовження активного способу життя,
при настанні інших негативних
наслідків.

Тому колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
відповідача до задоволення не
підлягає.

Враховуючи, наведені вище мотиви,
а також те, що позивачу вперше
встановлено ступінь втрати
професійної працездатності внаслідок
роботи у шкідливих умовах 18.11.2010 року ,
відшкодувати моральну шкоду повинен
саме відповідач. Судом вірно враховано,
що право потерпілого на відшкодування
моральної шкоди виникає у особи з дня
встановлення її стійкої втрати
працездатності вперше висновком
МСЕК. А відтак підлягають застосуванню
норми матеріального права, чинні на цей
період часу. Судом вірно застосовано
норми матеріального права в тому числі
вимоги ст. 237-1 КЗпП України, яка
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв»язків і вимагають від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя.

Суд, постановляючи рішення вірно
врахував, що рішенням Конституційного
Суду від 27 січня 2004 року
регламентовано, що громадяни, яким
встановлена стійка втрата професійної
працездатності мають право на
стягнення на їх користь моральної
шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж
рішення, ушкодження здоров»я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов»язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності. За таких
обставин спростованим є доводи
апеляційної скарги відповідача про
недоведеність позивачем порушень або
прояв бездіяльності чи інших винних та
протиправних дій, як обов»язкову умову
за наявності якої відповідач повинен
здійснити моральне відшкодування
позивачу.

Таким чином, з врахуванням
конституційної значимості здоров»я, як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, виходячи із
вищезазначених обставин справи, суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що заявлена вимога є обгрунтованою
частково. Дано належну оцінку доказам
позивача про ступінь спричинених йому
моральних страждань. Суд виважено
підійшов до визначення розміру
відшкодування, навів у рішенні
достатньо мотивів, в тому числі
врахував роз»яснення Пленуму
Верховного Суду України у постанові
№4 від 31.03.1995 року «Про судову практику
по справах про відшкодування моральної
/ немайнової / шкоди» зі змінами
внесеними постановою від 25 травня 2001
року № 5, а саме врахував обсяг та
характер страждань, яких зазнав
позивач, характер немайнових втрат їх
тривалість і неможливість
відновлення, а також обсяг додаткових
зусиль для організації свого життя та
прийшов до вірного висновку,
визначивши суму відшкодування в
розмірі 10 000 гривен.

. Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

На підставі наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що судом
вірно встановлено характер спірних
правовідносини, застосовано
відповідні норми матеріального права,
рішення постановлено з дотримання норм
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.303,304, п. ч.1 ст. 307,308,313,
п.1 ч. 1 ст. 314,315 317 319 ЦПК України,

колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля»
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 1 квітня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскарженою в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді