АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6511/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Болдирєва У.М. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 32
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю., Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Павлоградського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» про
відшкодування моральної шкоди. Від
сплати судового збору звільнений,
згідно чинного законодавства.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги, з тих
підстав, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
апеляційний суд дійшов висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено,
що за час роботи на ПАТ « ДТЕК
Павлоградвугілля», отримав виробничу
травму згідно акта від 14.03.1997р. про
нещасний випадок.

Як вбачається з матеріалів справи
висновком МСЕК від 25.02. 2013 року
позивачу було встановлено третю групу
інвалідності. Первинна довідка МСЕК
відсутня.

Висновком МСЕК від 24.05.2013 року позивачу
було встановлено втрату
працездатності 80% та другу групу
інвалідності.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив з того, що
позивачем був пропущений строк на
звернення до суду, але колегія суддів
не може погодитись з таким висновком.

Відповідно до ст. 43 Конституції
України кожен вправі заробляти собі на
життя працею, яку він вільно обирає або
на яку вільно погоджується, що
забезпечується в тому числі належними,
безпечними і здоровими умовами праці,
обов'язок створити які з впровадженням
сучасних санітарно-гігієнічних
засобів для запобігання виникненню
професійних захворювань покладений ст.
153 КЗпПУ за трудовим договором на
роботодавця. Небезпечні та шкідливі
умові праці і фактори на робочому
місці, про які згідно зі ст. 29 КЗпПУ
попереджається працівник до
фактичного допуску до роботи, за своєю
природою є обставинами, що свідчать про
ступінь ймовірності виникнення
внаслідок виконання обумовленої
трудовим договором роботи
професійного захворювання з втратою
працездатності, про виникнення якого
сторонам трудового договору (ст. 21
КЗпПУ) заздалегідь невідомо, бо воно не
є неминучим. У зв'язку з цим працівник,
даючи розписку, засвідчує лише свою
обізнаність з ризиком захворювання,
виникнення якого припускається і не
залежить від волі осіб, та з яким
пов'язана втрата здоров'я і
працездатності, як професійної, так і
загальної, а не дає згоду на втрату цієї
працездатності. Вжиття з свого боку
всіх можливих заходів для створення
безпечних і нешкідливих умов праці для
запобігання таким обставинам
відповідач не довів, не спростувавши
презумпцію своєї вини за ст. 614 ЦК
України.

Відповідно до вищевказаного
вбачається виникнення у позивача
права, а у відповідача обов'язку за ст.
237-1 КЗпПУ на виплату грошової суми за
моральну шкоду, як про це відзначав
Пленум Верховного Суду України в п.п. 6,
13 постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди».

Колегією суддів встановлено, що на час
виникнення спірних правовідносин
можливість відшкодування моральної
шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним із
виконанням ним трудових обов'язків, за
рахунок роботодавця на підставі
рішення суду передбачалися п.11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472 (далі -
Правила), в розмірі, що не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати, незалежно
від інших будь-яких виплат.

Розмір мінімальної заробітної плати на
момент первинного висновку МСЕК, тобто
станом на 11.09.1997 року, відповідно до
Постанови Верховної Ради України
№3653-ХІІ від 25.11.1993 року становив 1500000
крб. Українські карбованці підлягали
обміну на гривні за курсом 100000
карбованців на 1 гривню (ст.3 Указу
Президента України "Про грошову
реформу в Україні" від 25.08.1996 року).

Таким чином, двісті мінімальних
розмірів заробітної плати становили -
3000 гривень (15,0 гривень х 200 =3000 гривень),
що складало максимальний розмір
відповідно до п.11 Правил.

Факт отримання позивачем професійного
захворювання, а також дата
встановлення йому первинно втрати
професійної працездатності - 11.09.1997
року, сторонами не заперечувалися.

На правовідносини, які виникли 11.09.1997
року, поширюється дія ЦК України в
редакції 1963 року, відповідно до ст.83
якої позовна давність не
застосовується щодо вимог про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки вони випливають з порушення
особистих немайнових прав(п.16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди»).

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю(п.3 ч.1 ст.268 ЦК
України).

За таких обставин колегія суддів
дійшла до виновку, що позивач не
пропустив строк для звернення до суду
за захистом своїх прав щодо
відшкодування моральної шкоди, та що
саме відповідач, - ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля», повинно
відшкодувати зазначену шкоду, оскільки
не створило працівнику безпечні та
нешкідливі умови праці, в той час як
відповідно до вимог ч.1 ст.6, ст.13 Закону
України «Про охорону праці» обов'язок
створити безпечні умови праці
покладено на роботодавця.

Таким чином, у позивача наявні правові
підстави для відшкодування моральної
шкоди, позовна давність на вимоги про
яку не поширюється згідно вказаної ст.83
ЦК України, саме підприємством
відповідно до п.11 Правил в розмірі, що
не може перевищувати двохсот
мінімальних розмірів заробітної плати
незалежно від інших будь-яких виплат, а
саме - 3000 грн.

Оскільки суд першої інстанції не взяв
до уваги встановлені обставини та
норми діючого законодавства, що
регулюють зазначені правовідносини,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення.

Крім того, відповідно ч.3 ст. 88 ЦПК
України, якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2013 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» про відшкодування
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_2 в
рахунок відшкодування моральної шкоди
3000 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на
користь Держави судовий збір у розмірі
243,60 грн.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржене шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді