У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

30 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
суми заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на заочне рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 25 квітня 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 18 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 7 травня 2007 року
між ним та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, згідно умов якого
останній отримав грошові кошти у
розмірі 7 тис. доларів США, зі сплатою 12 %
річних та строком повернення до 7
травня 2037 року. Згідно умов зазначеного
договору, відповідач зобов'язався
здійснювати погашення кредиту та
сплачувати відсотки згідно
встановленого графіку. Відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим, за розрахунком позивача станом на
25 серпня 2011 року, утворилася
заборгованість у розмірі 9063, 11 доларів
США, що згідно офіційного курсу
Національного банку України станом на
25 серпня 2011 року становило 72 246 грн 58
коп.

У зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану суму заборгованості, а також
понесені ним судові витрати.

Заочним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 25 квітня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 18 лютого 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 72 246 грн 58 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати оскаржувані
судові рішення, ухвалити нове рішення,
яким стягнути з нього на користь
позивача суму боргу у розмірі 18 140 грн.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач порушив умови кредитного
договору, допустив заборгованість і
має її сплатити.

Апеляційний суд погодився з таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши також, що посилання
заявника на пропущення строку позовної
давності щодо стягнення пені
безпідставне, оскільки заборгованість
перед позивачем ним частково
сплачувалась, а тому відбулося
переривання строку позовної давності у
відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Проте повністю погодитися з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 7 травня 2007 року
між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, згідно умов якого
останній отримав грошові кошти у
розмірі 7 тис. доларів США, зі сплатою 12 %
річних та строком повернення до 7
травня 2037 року (а. с. 5-7).

Згідно умов зазначеного договору,
відповідач зобов'язався здійснювати
погашення кредиту та сплачувати
відсотки згідно встановленого графіку
(а. с. 8).

Позичальник умови договору належним
чином не виконав, допустив
заборгованість, яка станом на 25 серпня
2011 року склала 9063, 11 доларів США, що
згідно офіційного курсу Національного
банку України станом на 25 серпня 2011
року становило 72 246 грн 58 коп., у тому
числі пеня - 1 271, 60 доларів США.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6-116цс13 у справі за
позовом про стягнення заборгованості
за кредитним договором, яка, відповідно
до положень статті 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач просив стягнути неустойку, яка
розрахована ним за період більше року,
з квітня 2009 року по серпень 2011 року (а. с.
8).

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд недоліків
суду першої інстанції не усунув, на
вказані вимоги закону, на доводи
відповідача уваги не звернув та не
врахував, що нарахування неустойки
обмежується лише 12 місяцями, з
урахуванням того, що відповідач
подавав заяву про застосування строку
позовної давності (а. с. 23).

В іншій частині судові рішення
відповідають вимогам закону, оскільки
через порушення кредитних зобов'язань
відповідач допустив заборгованість,
розмір якої визначено судами згідно
вимог закону і умов договору.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає вимогам ст. ст.
213, 315 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 18 лютого 2014 року в частині
позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення неустойки скасувати, справу
в цій частині передати на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині заочне рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 25 квітня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 18 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко