Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3474/14
Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„29" липня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 12 червня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна, що є
спільною сумісною власністю подружжя;
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів
за договором комісії та за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору комісії,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_7 про поділ
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя, в якому зазначала, що
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі з 29.04.1989 року до
03.10.2010 року.

Під час шлюбу разом із ОСОБА_7 за
спільні кошти вони придбали майно, яке
належить їм на праві спільної сумісної
власності, зокрема, трикімнатну
квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка була
набута на підставі договору № 2 від
09.12.2005 року пайової участі в
будівництві житлового будинку,
укладеного між ОСОБА_7 (інвестором) та
ТОВ „Форум Інвестбуд" (
фірмою-забудовником).

29.08.2007 р. управління житлового
господарства Запорізької міської ради
видало на ім'я ОСОБА_7 свідоцтво про
право власності CAB № 549367 на квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, зазначене свідоцтво
було зареєстроване за ОСОБА_7 в ОП
Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації в реєстрі прав
власності на нерухоме майно.

Посилаючись на те, що хоча право
власності на вказану квартиру
зареєстроване на ім"я ОСОБА_7, однак
названа квартира була придбана під час
шлюбу, за спільні кошти, отже є
спільною сумісною власністю подружжя,
в порядку поділу цього нерухомого
майна просила визнати за нею та за
ОСОБА_7 право власності на 1 /2 частини
квартири за кожним.

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про
стягнення коштів, в якому зазначав, що
05.12.2005 року між ним та ОСОБА_7 було
укладено письмовий договір комісії на
купівлю нерухомості.

За умовами даного договору, ОСОБА_7
повинен був придбати за його кошти
нерухомість для ОСОБА_2 Оскільки
умовами договору було передбачено, що
відповідач ОСОБА_7 буде укладати
договір з третіми особами від свого
імені щодо дольової участі у
будівництві житлового будинку АДРЕСА_2
то в договорі зазначався також порядок
передачі майна позивачу ОСОБА_2

Так, після завершення будівництва та
введення будинку в експлуатацію,
відповідач ОСОБА_7 повинен був отримати
свідоцтво про право власності. Після
цього зобов'язаний був переоформити
вказану нерухомість на позивача ОСОБА_2
у встановленому законодавством
порядку.

На виконання умов договору комісії від
05.12.2005 року він надавав відповідачу
ОСОБА_7 кошти частинами, для здійснення
останнім оплати по договору № 2 від
09.12.2005 року пайової участі в
будівництві житлового будинку АДРЕСА_2.
Разом сума коштів, яку було надано
відповідачу ОСОБА_7, склала 183 032 грн. 62
коп.

Після введення будинку в експлуатацію
та присвоєння житловому будинку адреси
- АДРЕСА_1, відповідач ОСОБА_7 отримав
29.08.2007 року свідоцтво про право
власності CAB № 549367 та повинен був,
згідно умов договору комісії від 05.12.2005
року, протягом двох місяців передати
батьку ОСОБА_2 вказану квартиру АДРЕСА_1
Проте цього здійснено не було, на
підставі чого ОСОБА_2 вимушений був
звернутися до суду.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Запоріжжя від
25.12.2009 року по справі № 2-4936/2009 позовну
заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_7, третя особа - ОП
Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації про визнання права
власності, скасування реєстрації було
задоволено.

Скасовано попередню реєстрацію права
власності на об'єкт нерухомого майна -
квартиру АДРЕСА_1, що набута на підставі
договору пайової участі в будівництві
житлового будинку № 2 від 09.12.2005 року і
зареєстрована за ОСОБА_7. Визнано за
ОСОБА_2 право власності на квартиру
АДРЕСА_1

Зазначене рішення від 25.12.2009 року було
оскаржено в апеляційному порядку
ОСОБА_3 і рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 12.06.2012 року
скасоване з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про скасування
реєстрації права власності та визнанні
права власності на спірну квартиру.

Ухвалюючи рішення від 12.06.2012 року,
апеляційний суд Запорізької області
встановив, що ОСОБА_7 з 1989 року по 2010 рік
перебував у шлюбі зі ОСОБА_3, в період
шлюбу отримав свідоцтво про право
власності на дану квартиру, а тому
остання є спільною сумісною власністю
подружжя.

Таким чином, грошові кошти, що були
отримані від ОСОБА_2 відповідачем
ОСОБА_7 для купівлі квартири, в силу ст.
61 СК України також є спільною сумісною
власністю подружжя.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 03.11.2010
року шлюб між відповідачами було
розірвано.

Посилаючись на те, що, не виконавши
перед позивачем ОСОБА_2 умови договору
комісії від 05.12.2005 року, подружжя ОСОБА_2
порушило зобов'язання за даним
договором, просив повернути йому
грошові кошти за договором комісії та
розписками, а також суму комісійної
винагороди у розмірі 10 000 грн. (п 3.2
договору комісії), оскільки
відповідачем ОСОБА_7 не виконано умови
договору комісії.

Також зазначав, що він зазнав певних
втрат у зв'язку із інфляційними
процесами, загальна сума яких
становить 147 669,93 грн.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив стягнути зі ОСОБА_7 та ОСОБА_3
солідарно на користь ОСОБА_2 грошові
кошти всього у розмірі 330 702 грн. 55 коп.

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася із
позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору комісії,
посилаючись на те, що саме 05.12.2005 р.
договір комісії ОСОБА_7 та ОСОБА_2 між
собою не укладали, вчинили його значно
пізніше, у грудні 2009 p., коли ОСОБА_7
почав жити з іншою жінкою і виникла
необхідність поділу майна, зокрема,
поділу квартири в елітній новобудові
за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначала, що саме на підставі договору
комісії від 05.12.2005 р. і було ухвалено
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 25.12.09 року, за яким
ОСОБА_7 передав своєму батьку ОСОБА_2 у
приватну власність трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 набуту нами за
спільні кошти сім'ї на підставі
договору № 2 від 09.12.2005 року пайової
участі в будівництві житлового
будинку, укладеному між ОСОБА_7 та ТОВ
„Форум Інвестбуд", приховаши таким
чином майно, яке належить їм на праві
спільної сумісної власності, від
поділу.

Договір комісії від 05.12.2005 р. вважає
фіктивним договором, укладеним без
наміру створити правові наслідки, які в
ньому обумовлені, відповідно до ст. 234
ЦК України.

Надані суду розписки ОСОБА_7 від 15.12.2005
року на суму 73 487,78 грн, від 29.03.2006 року
на суму 41 700 грн, від 27.04.2006 року на суму 4
754, 84 грн, від 26.05.2006року на суму 19 000 грн,
від 30.05.2006року на суму 27 200 грн. від
13.07.2007року на суму 6 890 грн, від 20.08.2007року
на суму 10 000 грн., вважає
сфальсифікованими сторонами. На
розписках відсутній її підпис.
Розписки не містять достовірної
інформації та доказів їх написання у
вказаний в розписках час , не містять
доказів передачі ОСОБА_2 ОСОБА_7
вказаних в розписках грошових коштів,
про наявність у ОСОБА_2 у вказаний час
зазначених в розписках грошових коштів
тощо.

Ці обставини встановлені рішенням
апеляційного суду Запорізької області
від 12.06.2012 року, а тому не підлягають
доказуванню за приписами ст. 61 ч. З ЦПК
України.

Посилаючись на вказані обставини,
просила визнати недійсним з моменту
укладення договір комісії від 05.12.2005 p.,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_8.

Під час розгляду справи відповідач
ОСОБА_7 03 березня 2013 року помер, ухвалою
суду від 13 листопада 2013 року в якості
його правонаступників до участі у
справі були залучені - батьки померлого
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а також син ОСОБА_5

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 12
червня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено,
позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1 /
2 частину квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1

Визнано договір комісії від 05.12.2005 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, -
недійсним з моменту його вчинення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовити, а
позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в
повному обсязі..

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду та
обставини справи в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
первісно заявлені нею про поділ
спільного майна у виді квартири
АДРЕСА_1 до ОСОБА_7, після смерті якого
під час розгляду даного спору до
участі у справі в якості
правонаступників були залучені
спадкоємці - ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,
суд виходив з доведеності факту
належності вказаної квартири до
спільної сумісної власності подружжя,
яка предметом поділу в судовому
порядку до цього не являлась, а
визнаючи за ОСОБА_3 право власності на
1 /2 частку зазначеної квартири,
правомірно виходив з положень ч.1 ст. 70
СК України, відповідно до якої частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Факти належності спірної квартири до
спільної сумісної власності подружжя,
а також відсутності правових підстав
набуття права власності на вказану
квартиру ОСОБА_2, були
встановлений рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 12 червня
2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_7, третя особа: ОП „ЗМБТІ", про
визнання права власності, скасування
реєстрації, яким було скасовано
ухвалене по справі 25.12.2009 року рішення
Орджонікідзевського районного суду
м. Запоріжжя, за яким право
власності на квартиру АДРЕСА_1
визнавалося за ОСОБА_2.(т.1,а.с. 41-44).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2 про стягнення коштів, переданих
ним за укладеним із сином ОСОБА_7
договором комісії від 05.12.2005 року, суд
послався на доведеність позову ОСОБА_3
про недійсність вказаного договору з
підстав фіктивності.

Висновки суду в цій частині є
обгрунтованими та такими, що
погоджуються з фактичними обставинами
справи, які суд встановив на підставі
досліджених в порядку ст. 212 ЦПК
України доказів, та з вимогами норм
матеріального права.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України за
договором комісії одна сторона
(комісіонер) зобов"язується за
дорученням другої сторони (комітента)
за плату вчинити один або кілька
правочинів від свого імені , але за
рахунок комітента.

В обгрунтування заявлених вимог ОСОБА_2
посилався на те, що на виконання п.п."д"
п.2.1 укладеного 05.12.2005 року із ОСОБА_7
договору комісії на придбання
нерухомості(т.1,а.с.32), надавав
комісіонеру ОСОБА_7 кошти для внесення
необхідних платежів, що
підтверджується розписками останнього
на суму 73487,78 грн. від 15.12.2005 року, на суму
41700 грн. від 29.03.2006 року, на суму 4754,84 грн.
від 27.04.2006 року, на суму 19000 грн. від
26.05.2006 року, на суму 27200 грн. від 30.05.2006
року, на суму 6890 грн. від 13.07.2007 року,
на суму 10000грн. від 20.08.2007 року(т.1,а.с.34-40).

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Пленум Верховного Суду України у п. 24
постанови № 9 від 06 листопада 2009 року
„Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз"яснив, що в
разі, якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

На підтвердження доводів щодо
фіктивності договору від 05.12.2005 року,
яким передбачалась передача ОСОБА_2, як
комітентом, коштів ОСОБА_7, як
комісіонеру, для здійснення платежів
за квартиру, ОСОБА_3 надала складену
ОСОБА_2 письмову розписку, в якій
останній підтверджував безгрошовість
наданих ОСОБА_7 розписок на суму 73487,78
грн. від 15.12.2005 року, на суму 41700 грн. від
29.03.2006 року, на суму 4754,84 грн. від 27.04.2006
року, на суму 19000 грн. від 26.05.2006 року, на
суму 27200 грн. від 30.05.2006 року, на суму 6890
грн. від 13.07.2007 року, на суму 10000грн. від
20.08.2007 року та зазначав, що гроші ОСОБА_7
не передавав, а квартира придбана за
кошти сім"ї ОСОБА_7(т.1,а.с.250).

Твердження ОСОБА_2 про те, що вказана
розписка ним не підписувалась, суд
правомірно визнав необгрунтованими,
оскільки належних та допустимих
доказів на їх підтвердження ОСОБА_2 не
надав, а призначена по справі технічна
та почеркознавча експертиза розписки
від імені ОСОБА_2 проведена не була у
зв"язку з ненаданням експертам
додаткових зразків підпису та почерку
ОСОБА_2(т.2,а.с.1-12).

Відповідно ж до ч.1 ст. 146 ЦПК України, у
разі ухилення особи, яка бере участь у
справі, від надання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з"ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 не
могла бути предметом поділу в порядку
ст. 70 СК України, оскільки на момент
звернення ОСОБА_3 із даним позовом про
поділ квартири, як об"єкта спільної
сумісної власності, шляхом визнання
ідеальних часткок за кожним із
подружжя, решта їх спільного майна вже
була поділена відповідно до рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 03 жовтня 2011 року (т.1, 82-86),
слід визнати безпідставними, оскільки
вони не мають правового обгрунтування.

Відповідно до встановленого ст.11 ЦПК
України принципу диспозитивності суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Після набрання рішенням суду законної
сили сторони та треті особи із
самостійними вимогами, а також їх
правонаступники не можуть знову
заявляти в суді ту саму позовну вимогу
з тих самих підстав, а також оспорювати
в іншому процесі встановлені судом
факти і правовідносини( ч.2 ст. 223 ЦПК
України).

Таким чином, майно, поділене подружжям
згідно рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 03
жовтня 2011 року, як предмет розглянутого
спору, вже не може бути предметом
іншого спору, у даному випадку, про
поділ квартири шляхом визначення
розміру ідеальних часток подружжя у
нерухомому майні.

Ті ж докази та обставини, на які ОСОБА_2
посилається в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої
оцінки обставин справи та доказів, які
відрізняються від зробленої судом
першої інстанції, і підстав для
скасування судового рішення не
містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 12 червня 2014 року
по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: