Справа № 477/3034/13-ц
Провадження № 2/477/83/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2014 року
Жовтневий районний
суд

Миколаївської області

в складі: головуючого судді - Полішко
В.В.,

при секретарі - Тарасюк І.Є.,

за участю: позивача -ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
поділ майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя,

В С Т А Н О В И В :

26 липня 2012 позивач звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, в якому просить
розподілити спільно придбаний ними під
час шлюбу житловий будинок АДРЕСА_1,
виділивши йому ? частину спірного
домоволодіння.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 12 грудня 2012 року, позов
ОСОБА_1 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 09 жовтня 2013
року рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2013
року та ухвала апеляційного суду
Миколаївської області від 12 грудня 2012
року скасовані та цивільна справа
передана до суду першої інстанції на
новий розгляд. Ухвалою суду від 30
жовтня 2013 року справа прийнята до
провадження.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач посилається на те, що з
відповідачкою перебував у шлюбі з 25
липня 1984 року по 11 вересня 1992 року. В 1988
році ними спільно був придбаний в
дослідному господарстві «Еліта»
вищевказаний житловий будинок за 3960
крб. В 1992 році вони з відповідачкою
розлучилися, але фактично продовжували
проживати разом однією сім'єю. З 1994 року
по 1999 рік він відбував покарання в
місцях позбавлення волі. Після
повернення продовжував проживати у
спірному будинку з відповідачкою
однією сім'єю, де і зареєструвався за
згодою дружини ОСОБА_3

Протягом всього їх спільного
проживання він приймав участь в
утриманні та проведенні ремонтних
робіт цього будинку. Однак в 2008 році
відповідачка, на підставі довідки
дослідного господарства «Еліта» про
викуп будинку, оформила право
власності на це майно на своєї ім'я. Про
це він дізнався у 2012 році, коли
випадково побачив документи. Його
стосунки із відповідачкою погіршилися,
та в ході сварок остання висуває вимоги
про залишення ним цього будинку, однак
іншого житла він не має.

Посилаючись на те, що будинок є їх
спільною сумісною власністю, позивач
просить провести поділ майна, виходячи
з рівності часток подружжя та визнати
за ним право власності на 1/2 частину
вказаного домоволодіння.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в
судовому засіданні заявлені позовні
вимоги підтримали та просили їх
задовольнити в повному обсязі. При
цьому, позивач пояснив, що вказаний
будинок вони придбали з відповідачкою
за спільні кошти під час перебування у
зареєстрованому шлюбі. Повна виплата
вартості цього будинку була проведена
ними в 1988 році. В період з 1994 року по 1999
рік він знаходився в місцях
позбавлення волі. Після повернення з
місць позбавлення волі, він знову почав
проживати разом з відповідачкою, яка в
2000 році його знову зареєструвала в
будинку. Коли він повернувся з місць
позбавлення волі, газ та світло були
відключені за несплату. Після сплати
ним боргу будинок був знову
підключений до електро- та газомережі.
Влітку 2012 року він дізнався, що
відповідачка зареєструвала право
власності на вищевказаний будинок,
через що між ними почали постійно
виникати сварки. Відповідачка не
визнає його прав на частину цього
домоволодіння та вимагає його
звільнити цей будинок. До сварки із
відповідачем, остання ніколи не чинила
йому перешкод у користуванні спільним
майном, тому необхідності у розподілі
майна не було. Вказував, що спірні
будівлі - літня кухня, два тамбури до
літньої кухні, гараж були побудовані до
проведення газифікації, що
підтверджується відповідним проектом.
Щодо будівлі другого гаража, то стіни
були збудовані в той же період.
Покрівлю гаража він також робив сам,
але вже після повернення з місць
позбавлення волі. В технічному
паспорті дата забудови була вказана зі
слів відповідача.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник,
позовні вимоги не визнали та пояснили,
що виплата вказаного будинку та
ремонті роботи в ньому була проведені
за її рахунок, що підтверджується
квитанціями про придбання будівельних
матеріалів, а позивач в цьому участі
не приймав. Свій заробіток він витрачав
на власний розсуд, тому вважає вказаний
будинок лише її особистою власністю.
Заперечувала факт проживання однією
сім'єю, факт ведення спільного
господарства. Вказувала, що з трудової
книжки позивача вбачається, що він
працював робочим в Миколаївській
обласній державній господарській
дослідницькій станції лише до 15 серпня
1992 року, після цього більше він ніде не
працював. Позивач був неодноразово
судимий. Стверджувала, що літня кухня,
два тамбури до літньої кухні, гараж
були побудовані у 1993 році, вже після
розірвання шлюбу із відповідачем, а
тому ці об'єкти не є об'єктами спільної
сумісної власності подружжя. Просила у
задоволенні позову відмовити, оскільки
позивачем не надано жодного доказу
своєї участі у будівництві вказаних
споруд та наданні коштів на придбання
спірного житлового будинку, крім того
позивачем пропущений строк звернення
до суду із позовом.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши письмові матеріали справи,
судом встановлено наступне.

З 25 липня 1984 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірваний
рішенням суду від 14 липня 1992 року.

Згідно з свідоцтвом про розірвання
шлюбу, відповідно до положень КпШС, з 11
вересня 1992 року шлюб між сторонами
вважається розірваним (а.с. 9).

20 липня 1988 року був укладений договір
купівлі-продажу між Миколаївським
науково-дослідним господарством
«Еліта» та ОСОБА_3, остання придбала у
господарства житловий будинок площею
68,8 кв.м. в с. Полігон Жовтневого району
Миколаївської області вартістю 3 960
крб. (а.с. 22-23).

Відповідно до п. 2 умов цього договору
вартості вказаного будинку складала 3960
рублів. Виплата вказаної суми
проводиться протягом 25 років,
щомісячно, або працівник може
достроково розрахуватися з
підприємством до настання кінцевого
строку платежу.

Згідно з квитанціями до прибутково
касового ордеру, оплата повної
вартості цього будинку була проведена
ОСОБА_3 в період з 6 по 8 серпня 1988 року,
що також підтверджується довідкою
Полігонівської сільської ради від
серпня 1988 року (а.с. 21, 59).

З наданих квитанцій на придбання
будівельних матеріалів вбачається про
проведення ремонтних робіт в цьому
будинку в період з 1985 року по 1988 рік, а
також в період з 2006 року по 2007 рік
(а.с.35,86).

За даними домової книги, сторони разом
зареєстровані в спірному будинку з 1988
році. В 1997 році ОСОБА_1 був знятий з
реєстрації у зв'язку з відбуванням
покарання в місцях позбавлення волі.
Після відбування покарання позивач
ОСОБА_1, за згодою відповідачки ОСОБА_3
був зареєстрований в спірному будинку,
де проживає до цього часу (а.с. 24-34).

З витягу вироку та довідки про
звільнення з місць позбавлення волі
вбачається, що ОСОБА_1 відбував
покарання у виді позбавлення волі в
період з 19.02.1994 року по 21.12.1999 року (а.с. 18,
74-75).

З записів трудової книжки ОСОБА_1
вбачається, що в період шлюбу з ОСОБА_3 з
8 травня 1984 року по 15 серпня 1992 року він
працював робочим в Миколаївській
обласні державній господарській
дослідній станції (а.с. 73).

В період знаходження позивача ОСОБА_1 в
місцях позбавлення волі спірний
будинок в зв'язку з наявною
заборгованістю був відключений від
електро- та газомережі, що не
заперечувала відповідач ОСОБА_3

Після повернення ОСОБА_1 з місць
позбавлення волі домоволодіння знову
було підключене до електро та
газомережі. Згідно з показами свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в
цей же період ОСОБА_10 власноруч зробив
крівлю другого гаража.

В 2008 році відповідач ОСОБА_3 розпочала
процедуру оформлення права власності
на будинок.

Рішенням Полігонівської сільської
ради Жовтневого району Миколаївської
області від 21 лютого 2008 року № 16 за
ОСОБА_3 визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Земельна ділянка, на якій розташований
спірний будинок є особистою приватною
власністю ОСОБА_3, що підтверджується
Державним актом серії ЯИ № 150372 від
29.12.2009 року (а.с. 58).

Згідно з приписами ст.. 5 ЦК України та
п.4 Прикінцевих та Перехідних положень
цього Кодексу, норм розділу VII
прикінцеві положення СК України,
правовий статус майна, інших об'єктів
цивільних прав, визначається нормами
матеріального права, які діяли на час
його набуття (створення).

Відповідно до норм ст..ст. 22,28 КпШС
України (1969 року), які підлягають
застосуванню до спірних правовідносин
в частині визначення правового статусу
вищевказаного житлового будинку та
долі сторін в ньому, то майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права щодо володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

В разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Правила ст. 22, 28, 29 КпШС України не
застосовуються до спорів про поділ
майна осіб, які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст. ст. 17, 18 Закону України
"Про власність" , для визнання за особою
право власності на частку в спірному
майні, набутому до 01 січня 2004 року, вона
має надати суду належні та допустимі
докази про власну участь у набуті цього
майна, оскільки сам по собі факт
проживання у створені спільної
часткової власності не можу бути
підставою для визнання права власності
на спірне майно.

З досліджених доказів вбачається, що в
період шлюбу за спільні кошти сторони
придбали спірний житловий будинок.

Твердження відповідача, що вона
провела оплату за вказаний будинок за
власні кошти, оскільки працювала та
отримувала аліменти, не заслуговують
увагу, так як сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі. Також суд не
приймає до уваги твердження
відповідача щодо оплати частини суми у
розстрочку під час перебування її у
першому шлюбі, які спростовуються
показаннями свідка ОСОБА_5, яка
працювала на дослідницькій станції
"Еліта" бухгалтером та пояснила суду, що
відповідач до викупу будинку
сплачувала лише квартплату.

Щодо року побудови літньої кухні, двох
тамбурів до літньої кухні та гаража,
суд приходить до наступного висновку. В
судовому засіданні було встановлено,
що будівля літньої кухні, двох тамбурів
до літньої кухні та коробка будівлі
другого гаража були збудовані в період
шлюбу між сторонами, що
підтверджується проектом газифікації
житлового будинку АДРЕСА_1,
виготовленим в 1986 році, Виконавчою
технічною документацією на внутрішньо
будинковий газопровід від 11.03.1988 року,
Актом на пуск газу від 29.03.1988 року
(а.с.210-218). Згідно з цими документами на
момент газифікації будинку вказані
об'єкти були в наявності на території
домоволодіння. Зазначене також
підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
які пояснили суду, що на момент
газифікації всі будівлі домоволодіння
були в наявності, лише другий гараж був
без даху, всі ці будівлі позивач
побудував власноруч, оскільки є
майстром будівельником, який працює по
найму.

Рік побудови спірних будівель,
зазначених у технічному паспорті, суд
не приймає до уваги, оскільки цей
паспорт був виготовлений 14.02.2008 року, в
той час коли відповідач ОСОБА_3
оформляла право власності на будинок
на своє ім'я, приховавши це від позивача
ОСОБА_1 та дані були вказані зі слів
ОСОБА_3

Таким чином, житловий будинок з
господарськими будівлями та
будівельні матеріали, що використані
при будівництві другого гаража
(оскільки на момент розлучення був
об'єктом незавершеного будівництва), є
спільною сумісною власністю подружжя
та, відповідно до КпШС, їх частки у
спільній сумісній власності є рівними.

Пояснення позивача про продовження
шлюбних відносин із відповідачкою та
ведення спільного господарства після
розірвання шлюбу, а також після його
звільнення з місць позбавлення волі
підтверджуються поясненнями допитаних
в судовому засіданні свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7

Також про вказане свідчить проживання
ОСОБА_1 в спірному будинку і після
розірвання шлюбу та проведення
реєстрації місця проживання позивача у
цьому будинку після його звільнення з
місць позбавлення волі за згодою
ОСОБА_3

Твердження відповідача ОСОБА_3 щодо
проживання позивача у будинку у
окремій кімнаті та ведення ним
окремого господарства суд не приймає
до уваги, оскільки як встановлено в
судовому засіданні лише після сварки у
2012 році позивач почав проживати у
приміщенні літньої кухні та вести
окреме господарство.

При цьому суд критично ставиться до
пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо
не підтримання шлюбних стосунків та
проживання однією сім'єю після
звільнення ОСОБА_1 з місць бавлення
волі, оскільки вказані особи не є
членами сім'ї сторін, разом з ними не
проживають, а отже не можуть бути
обізнані щодо їх особистих стосунків.

Будівництво другого гаража було
розпочате в період шлюбу між сторонами
та закінчене після розірвання шлюбу, а
саме: була зроблена крівля гаража
власноруч позивачем. Таким чином, за
відсутності доказів щодо підстав для
збільшення частки однієї зі сторін у
цьому майні, суд вважає за можливе
визначити по ? частці у цьому майні за
кожним.

Наявність судимостей, притягнення до
кримінальної відповідальності
позивача, застосування з його боку
фізичної сили до відповідача не можуть
бути підставою для позбавлення його
права власності.

Заява відповідача щодо застосування
строку позовної давності не заслуговує
на увагу, оскільки відповідно до ст.72
Сімейного кодексу України, строк
позовної давності до вимог про
розподіл спільного сумісного майна
подружжя складає три роки. При цьому
початок його перебігу починається з
часу коли особа дізналася про
порушення його права.

Розірвання шлюбу між сторонами, чи
реєстрація права власності на майно за
одним з подружжя не свідчить про
порушене право особи. Таке порушення
пов'язане, зокрема, в невизнанні чи
оспорюванні іншими особами прав одного
з співвласників. В судовому засіданні
встановлено, що позивач ОСОБА_1 з часу
придбання спірного майна, тобто з 1988
року постійно проживає і
зареєстрований у вказаному житловому
будинку, спір щодо поділу будинку між
сторонами виник влітку 2012 року, що було
встановлено в судовому засіданні.
Оскільки про порушення свого права
власності позивач дізнався у 2012 році та
одразу звернувся в суд з позовом, то за
таких обставин суд вважає, що строк
позовної давності не пропущений. Крім
того, вказана заява про застосування
строку позовної давності свідчить про
визнання відповідачкою статусу
спірного майна як спільного сумісного
з ОСОБА_10

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 є
обґрунтованим та таким, що підлягає
задоволенню.

Судові витрати у справі взяв на себе
позивач та відмовився від їх стягнення
з відповідача.

Керуючись ст.ст. 209, 214, 215, 218 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право
власності по 1/2 частці за кожним на
житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через Жовтневий районний суд
Миколаївської області протягом 10 днів
з дня його проголошення.

Суддя
В.В.Полішко