АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 6 березня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання
права власності на Ѕ частину квартири,
як частку в праві спільної сумісної
власності подружжя,

встановила:

позивач звернулася до суду з позовом
про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання за нею права власності на 1/2
частину даної квартири.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач
зазначала, що з 19 квітня 2002р. перебуває
у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 На
підставі інвестиційного договору від 24
жовтня 2002р. ними була придбана спірна
квартира, свідоцтво про право
власності на яку було видано 11
листопада 2004р. відповідачу.

Позивач стверджувала, що 6 лютого 2008р.
між відповідачами був укладений
кредитний договір, у забезпечення
якого був укладений договір іпотеки,
предметом якого є спірна квартира.
Проте, кредитний договір, на
забезпечення виконання якого укладено
іпотечний договір та передано в
іпотеку спірну квартиру, було укладено
її чоловіком самостійно та не в
інтересах сім'ї, тому звернення
стягнення на належну їй частину
квартири порушує її права, яка
співвласника квартири.

Рішенням суду від 6 березня 2014р. позовні
вимоги задоволено частково, визнано
квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ
частину квартири.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк»просить скасувати рішення
суду в частині задоволених вимог,
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити.

Апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, пояснення позивача та
відповідача ОСОБА_2, які просили
залишити рішення суду без змін,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав.

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/5969/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Антипова Л.О.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.Судом та з матеріалів справи
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
перебувають у

зареєстрованому шлюбі з 19 квітня 2002р.

- 2 -

Відповідно до інвестиційного договору
від 24 жовтня 2002р. ОСОБА_2 приймав участь
у фінансуванні будівництва квартири
АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі
свідоцтва про право власності від 11
листопада 2004р.

6 лютого 2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та
ОСОБА_2 укладений кредитний договір,
відповідно до якого позичальник
отримав 332 547 доларів США.

У забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 6
лютого 2008р. між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ
«ПриватБанк» укладеного договір
іпотеки квартири, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 12 жовтня 2012р., яке залишено
без змін ухвалою колегії суддів
Апеляційного суду м. Києва від 5 грудня
2012р. та Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 29 травня 2013р., у
рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_2 за кредитним договором у
розмірі 431 461, 85 доларів США звернуто
стягнення на вищезазначену квартиру.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
у разі поділу спільного майна подружжя,
частки подружжя є рівними, тому позивач
має право на Ѕ частину спірної
квартири, а оскільки кредитний договір,
у забезпечення якого був укладений
договір іпотеки, був укладений не в
інтересах сім'ї, позивач не повинен
нести відповідальність перед банком за
погашення ОСОБА_2 заборгованості по
кредитному договору.

Проте, повністю погодитися з
висновками суду першої інстанції
колегія суддів не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України
визначено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

З пояснень відповідачів під час
судового розгляду та з наданих суду
документів, а саме, з тексту позовної
заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 про виселення, вбачається, що
відповідачі не оспорюють, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1, а позивач є
співвласником даної квартири (с.с.9-11),
тому між сторонами не існує спір з
приводу визначення правового статусу
спірної квартири та її належності на
праві власності подружжю ОСОБА_1 і
позивач не мала правових підстав для
звернення до суду з даним позовом.

Визнавши за позивачем право власності
на Ѕ частину спірної квартири у порядку
поділу майна подружжя, суд першої
інстанції у порушення вимог ст. 11 ЦПК
України вийшов за межі заявлених
позовних вимог, так як позивачем вимоги
про поділ спільного майна подружжя не
заявлялися, що позивач підтвердила під
час розгляду справи апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

Частиною 3 статті 65 СК України
визначено, що для укладення одним із
подружжя договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Сторони під час судового розгляду
визнали, що позивач надала письмову
згоду, яка посвідчена нотаріально, на
укладення договору іпотеки 6 лютого
2008р., предметом якого є спірна квартира,
що свідчить про те, що подружжя ОСОБА_1
розпорядилися своїм спільним сумісним
майном за взаємною згодою.

Під час розгляду справи апеляційним
судом позивач підтвердила, що надавала
письмо-

- 3 -

ву згоду на укладення договору іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

За таких обставин, колегія суддів
вважає доведеним, що договір іпотеки
спірної квартири був укладений за
згодою позивача, яка надана відповідно
до вимог ст. 65 СК України, подружжя
розпорядилося своєю спільною сумісною
власністю, передавши квартиру у
іпотеку банку, тому відсутні підстави
стверджувати, що банком порушуються
права позивача та не визнається її
право спільної сумісної власності з
ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання за нею права власності на Ѕ
частину квартири, позивачем не
зазначена конкретна норма
матеріального права, на підставі якої
заявлені дані позовні вимоги.

Позивач посилається на ч. 4 ст. 65 СК
України, і стверджує, що кредитний
договір не було укладено в інтересах
сім'ї, тому вона не повинна відповідати
своїм майном за боргами ОСОБА_2

Проте, дана норма матеріального права
не є правовою підставою для визнання
права власності на частину у спільній
сумісній власності.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині, суд першої інстанції не взяв
до уваги рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 12 жовтня
2012р., яке залишено без змін ухвалою
колегії суддів Апеляційного суду м.
Києва від 5 грудня 2012р. та Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 29 травня 2013р., яким у рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_2 за
кредитним договором у розмірі 431 461, 85
доларів США звернуто стягнення на
предмет іпотеки - спірну квартиру.

Також поза увагою суду залишилася та
обставина, що позивач надала свою згоду
на укладення договору іпотеки,
передавши разом із ОСОБА_2 у іпотеку всю
квартиру, яка є спільною сумісною
власністю подружжя, виступивши
майновим поручителем перед банком і
розпорядившись своїм майном на власний
розсуд, тому відсутні правові підстави
для відмови у зверненні стягнення на
весь предмет іпотеки, у тому числі і на
частину, яка належить позивачу.

Твердження позивача про те, що банк не
визнає її право власності на частину
квартири, так як пред'явив позов про її
виселення з квартири, колегія суддів
вважає безпідставними, так як позов про
виселення позивача ґрунтується на
рішенні суду про звернення стягнення
на предмет іпотеки у рахунок погашення
заборгованості та на нормах Закону
України «Про іпотеку», а не на
запереченні права власності позивача
на частину квартири.

Посилання позивача на те, що вона не є
стороною кредитного договору та не
несе зобов'язань за кредитним
договором є правомірними, проте з
наданих суду матеріалів вбачається, що
банком і не висуваються вимоги про
стягнення з позивача заборгованості за
кредитним договором.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що відсутні правові підстави
для задоволення позовних вимог.

Судом першої інстанції неповно
встановлені обставини справи,
неправильно застосовані норми
матеріального права, допущено
порушення норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору, тому колегія суддів скасовує
рішення суду та ухвалює нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
відмовляє.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 6 березня 2014 року
скасувати,

- 4
-

ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання
права власності на Ѕ частину квартири,
як частку в праві спільної сумісної
власності подружжя, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: