Ухвала

іменем україни

16 липня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Амеліна В.І.,
Закропивного О.В.,

Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом заступника
Баришівського міжрайонного прокурора
Київської області в інтересах держави
в особі Київської обласної державної
адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Броварської районної державної
адміністрації Київської області про
визнання незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку та його скасування,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
витребування земельної ділянки із
чужого незаконного володіння та
визнання права власності на земельну
ділянку, за касаційною скаргою
заступника прокурора Київської
області на рішення апеляційного суду
Київської області від 14 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року заступник
Баришівського міжрайонного прокурора
Київської області звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, в якому
зазначав, що розпорядженням
Броварської районної державної
адміністрації від 13 березня 2009 року №
313 затверджено проект землеустрою та
передано у власність ОСОБА_3 земельну
ділянку площею 2,0 га для ведення
особистого селянського господарства
(сіножаті) за рахунок державних земель
запасу в адміністративних межах
Зазимської сільської ради за межами
населеного пункту Броварського району.
На підставі цього розпорядження ОСОБА_3
одержав державний акт на право
власності на земельну ділянку, яку 20
липня 2009 року за договором
купівлі-продажу продав ОСОБА_4
Посилаючись на те, що майже вся
вищевказана земельна ділянка
розташована в межах прибережної
захисної смуги річки Десна та
відноситься до земельного водного
фонду з режимом обмеженої
господарської діяльності і не може
передаватись у приватну власність,
просив визнати незаконним та скасувати
розпорядження Броварської районної
державної адміністрації від 13 березня
2009 року № 313, визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку та скасувати його,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
20 липня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 13 серпня 2013 року позовні вимоги
заступника Баришівського міжрайонного
прокурора Київської області
задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано
розпорядження Броварської районної
державної адміністрації Київської
області «Про передачу у власність
ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства в
адмінмежах Зазимської сільської ради
за межами населеного пункту
Броварського району» від 13 березня 2009
року № 313.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку на
ім'я ОСОБА_3, площею 2,0 га (цільове
призначення - для ведення особистого
селянського господарства), що
розташована в адміністративних межах
Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області
та скасовано його державну реєстрацію.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
20 липня 2009 року, площею 2,0 га
(цільове призначення - для ведення
особистого селянського господарства),
розташованої в адміністративних межах
Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 14 жовтня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задоволено частково, рішення суду
першої інстанції скасовано в частині
задоволення позовних вимог заступника
Баришівського міжрайонного прокурора
Київської області про визнання
незаконним й скасування розпорядження
райдержадміністрації, визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку й
скасування його державної реєстрації,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким відмовлено у задоволенні цих
позовних вимог.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора Київської області просить
скасувати рішення апеляційного суду і
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням апеляційним судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
заступника прокурора Київської
області підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог заступника Баришівського
міжрайонного прокурора Київської
області в інтересах держави в особі
Київської обласної державної
адміністрації, апеляційний суд виходив
з того, що в матеріалах справи відсутні
відомості, які б свідчили, що на дату
прийняття оскаржуваного розпорядження
Броварської районної державної
адміністрації Київської області № 313
від 13 березня 2009 року були визначені
розмір та межі водоохоронної зони з
прибережною захисною смугою.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов їх із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що розпорядженням
Броварської районної державної
адміністрації Київської області № 313
від 13 березня 2009 року затверджено
проект землеустрою, розроблений
землевпорядною організацією ТОВ
«Агро-Проект-Стиль» та передано у
власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 2,0 га для ведення особистого
селянського господарства (сіножаті) за
рахунок державних земель запасу в
адміністративних межах Зазимської
сільської ради за межами населеного
пункту Броварського району.

На підставі вказаного розпорядження 27
березня 2009 року, ОСОБА_3 видано
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства площею 2,0 га.

20 липня 2009 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уклали
договір купівлі-продажу, за яким
ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 придбав
земельну ділянку площею 2,0 га в межах
згідно з планом для ведення особистого
селянського господарства, розташовану
на території Зазимської сільської ради
Броварського району Київської області.

За положеннями статті 60 ЗК України та
статті 88 ВК України (у редакціях, які
були чинними на час прийняття спірного
розпорядження) вздовж річок, морів і
навколо озер, водосховищ та інших
водойм з метою охорони поверхневих
водних об'єктів від забруднення і
засмічення та збереження їх водності у
межах водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Прибережні захисні смуги
встановлюються по берегах річок та
навколо водойм уздовж урізу води (у
меженний період) шириною: для малих
річок, струмків і потічків, а також
ставків площею менш як 3 гектари - 25
метрів; для середніх річок, водосховищ
на них, водойм, а також ставків площею
понад 3 гектари - 50 метрів; для великих
річок, водосховищ на них та озер - 100
метрів.

Розмір та межі прибережної захисної
смуги уздовж морів та навколо морських
заток і лиманів встановлюються за
проектами землеустрою, а в межах
населених пунктів - з урахуванням
містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини
четвертої статті 88 ВК України
(у редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) у межах
існуючих населених пунктів прибережна
захисна смуга встановлюється з
урахуванням конкретних умов, що
склалися.

Водночас за змістом пункту 2.9 Порядку
погодження природоохоронними органами
матеріалів щодо вилучення (викупу),
надання земельних ділянок,
затвердженого наказом Міністерства
охорони навколишнього природного
середовища України від 5 листопада
2004 року № 434 (далі - Порядок № 434) у
разі відсутності землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо прибережних
захисних смуг водних об'єктів,
природоохоронний орган забезпечує їх
збереження шляхом урахування при
розгляді матеріалів щодо надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 ВК України та
орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 8 травня 1996 року
№ 486 «Про затвердження порядку
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них» (далі -
Постанова, Порядок № 486 відповідно), з
урахуванням конкретної ситуації.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
21 травня 2014 року № 6-16цс14 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Таким чином, землі зайняті
поверхневими водами: природними
водоймами (озера), водотоками (річки,
струмки), штучними водоймами
(водосховища, ставки), каналами і іншими
водними об'єктами та землі прибережних
захисних смуг є землями водного фонду
України, на яких знаходиться водний
фонд України та на який
розповсюджується окремий порядок
надання та використання.

Відповідно до положень частини першої
статті 84 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
прийняття рішення про надання
земельної ділянки) у державній
власності перебувають усі землі
України, крім земель комунальної та
приватної власності.

До земель комунальної власності, які не
можуть передаватись у приватну
власність, належать, зокрема, землі під
водними об'єктами загальнодержавного
значення, крім випадків визначених цим
Кодексом ( пункт «г» частини
третьої статті 83 ЗК України (у редакції,
яка була чинною на час прийняття рішень
про надання земельних ділянок у
власність)).

Випадки передачі земель водного фонду
до приватної власності, зокрема
громадян, передбачені положеннями
частини другої статті 59 ЗК України (у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин).

Так, частиною першою статті 59 ЗК
України передбачено, що землі водного
фонду можуть перебувати у державній,
комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування
можуть безоплатно передаватись у
власність замкнені природні водойми
(загальною площею до 3 гектарів).
Власники на своїх земельних ділянках
можуть у встановленому порядку
створювати рибогосподарські,
протиерозійні та інші штучні водойми
(частина друга статті 59 ЗК України)

Громадянам та юридичним особам
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування із земель
водного фонду можуть передаватися на
умовах оренди земельні ділянки
прибережних захисних смуг, смуг
відведення і берегових смуг водних
шляхів, а також озера, водосховища, інші
водойми, болота та острови для
сінокосіння, рибогосподарських потреб,
культурно-оздоровчих, рекреаційних,
спортивних і туристичних цілей,
проведення науково-дослідних робіт
тощо (частина четверта статті 59 ЗК
України)

Отже, за змістом зазначених норм права
(у редакціях, які були чинними на час
прийняття рішення про надання
земельної ділянки у власність
відповідачу) землі під водними
об'єктами загальнодержавного значення,
зокрема зайняті поверхневими водами:
водотоками (річки, струмки), штучні
водойми (водосховища, ставки) і канали;
іншими водними об'єктами; підземними
водами та джерела; внутрішніми
морськими водами та територіальним
морем, як землі зайняті водним фондом
України, а також прибережні захисні
смуги вздовж річок (у тому числі
струмків та потічків), морів і навколо
озер, водосховищ та інших водойм не
могли передаватись у власність
громадян, оскільки є землями водного
фонду України.

Як вбачається з листа Управління
водного господарства у м. Києві та
Київській області від 18 лютого 2011 року
земельна ділянка, передана у власність
ОСОБА_3 для ведення особистого
селянського господарства, майже
повністю потрапляє у прибережну
захисну смугу р. Десна (а.с. 12).

Даний факт також підтверджено
інформацією Державного комітету
України із земельних ресурсів від 6
квітня 2011 року (а.с. 14).

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позову, дослідивши докази у справі та
давши їм належну оцінку, дійшов
обґрунтованого висновку, що спірна
земельна ділянка розташована в межах
прибережної захисної смуги р. Десна та
відноситься до земель водного фонду і
відповідно до ст. ст. 58, 84 ЗК України не
може передаватися у приватну
власність.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на
вищевикладені обставини справи та
вимоги закону уваги не звернув,
висновки суду першої інстанції не
спростував та ухвалив рішення, яке не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо його законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до помилкового
скасування рішення суду першої
інстанції, яке ухвалено згідно із
законом, що відповідно до вимог ст. 339
ЦПК України є підставою для скасування
оскаржуваного рішення апеляційного
суду і залишення в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 та 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Київської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 14 жовтня 2013 року
скасувати, рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 13 серпня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникГоловуючий
Судді:В.І. Амелін О.В. Закропивний А.О.
Лесько С.Ф. ХоптаСудді:В.І. Амелін