Справа № 369/4615/13-ц Головуючий у І
інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/3232/14 Доповідач у 2 інстанції
СержанюкКатегорія 19
РІШЕННЯ

Іменем України

04 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі головуючого судді - Сержанюка
А.С., членів колегії - суддів Гуль В.В.,
Журби С.О., із участю секретаря Химинець
Н.М., розглянувши у м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційними
скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 30 вересня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, приватний
нотаріус Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8, ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2013 року позивачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом,
де просили, визнати недійсним договір
купівлі-продажу будинку, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1, від 03 липня 2008 року,
який був укладений між ОСОБА_4, від
імені та в інтересах якого на підставі
довіреності діяла ОСОБА_6, і ОСОБА_3 та
стягнути судові витрати з
відповідачів.

На обґрунтування заявлених вимог
зазначали, що земельну ділянку, на якій
розташований спірний будинок, придбав
за договором купівлі-продажу батько
позивача - ОСОБА_9.

Після його смерті, будинок та земельну
ділянку успадкував ОСОБА_4.

В травні 2010 року позивачам стало
відомо, що 03 липня 2008 року будинок був
незаконно відчужений на підставі
довіреності, виданої 13 серпня 2005 року
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6. Договір був
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, який
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7.

Як вбачається із договору, ОСОБА_6 діяла
на підставі довіреності, посвідченої
приватним нотаріусом Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8 від 13 серпня 2005 року,
яку, буцімто, видав ОСОБА_4.

Однак, ОСОБА_4 не видавав цю
довіреність, а також не надавав ОСОБА_6
право на відчуження нерухомого майна.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
30 вересня 2013 року в позові ОСОБА_5
відмовлено, а позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу будинку, який
укладений між ОСОБА_4 від імені та в
інтересах якого діяла ОСОБА_6, та
ОСОБА_3.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3
на користь ОСОБА_4 судовий збір в сумі
229,50 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні
скарги, в яких просили скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

На обгрунтування заявлених
апеляційних вимог посилалися на
незаконність та необгрунтованість
рішення, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування
матеріального та процесуального права.

Просять скасувати рішення і ухвалити
нове про відмову у задоволенні позову.

Суд, з'ясувавши обставини і перевіривши
їх доказами у межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вислухавши
учасників процесу у судових дебатах,
вважає за необхідне апеляційні скарги
задовольнити частково, керуючись
наступним.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що
підтверджується і матеріалами справи,
ОСОБА_4, згідно свідоцтва про право на
спадщину за законом від 02 грудня 2004
року, належав на праві власності
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, з
господарськими будівлями і надвірними
спорудами, яке зареєстроване в
Комунальному підприємстві «Бюро
технічної інвентаризації
Києво-Святошинської районної ради
Київської області» 23 квітня 2008 року,
номер запису 263 в книзі 1 ( а.с. 9, 73, 74 т. 1 ).

З 10 червня 2008 року по 23 червня 2009 року
ОСОБА_4 утримувався в Київському СІЗО (
а.с. 13 т. 1 ).

За відсутності волевиявлення ОСОБА_4, 03
липня 2008 року, був укладений ОСОБА_6,
від його імені, та ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу будинку, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 77-78, 79 т. 1 )

При цьому, ОСОБА_6 надала довіреність на
своє ім'я, посвідчену від імені ОСОБА_4
приватним нотаріусом Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8 13 серпня 2005 року за
реєстровим номером 2117 ( а.с. 71-72 ).

Насправді, згідно з реєстром для
реєстрації нотаріальних дій
приватного нотаріуса Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8, за реєстровим номером
2117 зазначена довіреність ОСОБА_10, яка
уповноважила ОСОБА_11 розпоряджатися
своїм транспортним засобом ( а.с. 52-53, 54
т. 1 ).

За таких обставин, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
необхідність задоволення позову про
визнання недійсним правочину і, з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, зокрема, ст.ст.
203, 215 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-213 ЦПК
України, ухвалив законне і
обґрунтоване рішення на підставі
належних та допустимих доказів по
справі.

При цьому, дав їм належну оцінку
відповідно до положень ст. 212 ЦПК
України.

А тому, доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування
матеріального та процесуального права,
зокрема, ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України, ст.ст.
8, 60, 61, 119, 212, 214, 215 ЦПК України, на
переконання апеляційного суду, не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи, оскільки вони
повністю спростовуються належними та
допустимими доказами по справі.

Інші обставини, зазначені в апеляції
ОСОБА_2, зокрема, про ненадання
позивачем копії чи оригіналу
довіреності на ім'я ОСОБА_6, відсутність
інформації про її ( довіреності )
місцезнаходження, те, що пояснення
ОСОБА_6 спростовують позицію позивача
щодо недійсності правочину і вона
діяла в інтересах позивачів, угода
здійснювалась за ініціативою ОСОБА_12,
який отримав кошти за майно, пояснення
позивачів щодо підроблення
довіреності не відповідають дійсності,
та ОСОБА_3 - про те, що суд не зазначив у
рішенні правову підставу визнання
правочину недійсним, пояснення свідка
ОСОБА_13, не встановив правовідносин між
сторонами, довіреність на ім'я ОСОБА_6
недійсною не визнавалась, підстава
визнання правочину недійсним не
підтверджена доказами по справі,
відсутність права власності ОСОБА_4 на
земельну ділянку, форма і зміст
позовної заяви не відповідають вимогам
ст. 119 ЦПК України, на переконання
апеляційного суду, не спростовують
висновок суду першої інстанції про
обґрунтованість заявлених позовних
вимог та не є підставою для задоволення
апеляційних вимог.

При цьому, місцевий суд правомірно
прийшов до необхідності захисту прав
власності ОСОБА_4, який не пропустив
строк позовної давності, оскільки про
порушення стало йому відомо в травні 2010
року, а позов поданий 22 травня 2013 року,
тобто, з дотриманням встановленого ст.
257 ЦК України строку.

Крім цього, позивач тривалий час
знаходився в місцях позбавлення волі,
що позбавляло його можливості
дізнатись про укладення правочину і
подати позов на більш ранній стадіїї.

Таким чином, викладені у апеляції
доводи суд другої інстанції, в
зазначеній частині рішення, відносить
до числа формальних, а тому оскаржуване
рішення, ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
не може бути скасоване у відповідності
до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК
України порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення, якщо
порушення призвело до неправильного
вирішення справи, чого судом не
виявлено при ухваленні зазначеної
частини рішення.

При цьому, рішення суду в частині
стягнення судового збору, з точки зору
суду другої інстанції, підлягає
скасуванню із ухваленням нового у цій
частині, виходячи із наступного.

У відповідності до положень ст. 541 ЦК
України солідарний обов'язок або
солідарна вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

Такий обов'язок відповідачів щодо
сплати судового збору, у даному разі, не
встановлений ні правочином, ні нормами
чинного законодавства.

А тому, зазначені особи мають нести
дольову відповідальність, тобто, на
підставі ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» ст. 88 ЦПК України, з
ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь
ОСОБА_4 сплачений судовий збір у
розмірі 114, 70 грн., а з ОСОБА_6 таку ж суму
- на користь держави.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 304, 307, 308, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково. Рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 30 вересня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, приватний
нотаріус Городищенського
нотаріального округу Черкаської
області ОСОБА_8, ОСОБА_2 про визнання
договору купівлі-продажу недійсним, в
частині стягнення судового збору,
скасувати і ухвалити у цій частині
нове.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судовий збір у розмірі 114, 70 грн. та з
ОСОБА_6 на користь держави - 114,70 грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий

А.С. Сержанюк

Судді:
В.В. Гуль

С.О. Журба