АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 2 грудня 2013р. по цивільній
справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Кредит
Колекшн груп» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

встановила:

у вересні 2013р. позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення з
відповідача 78 514,87грн. заборгованості
за кредитним договором та понесені
судові витрати у сумі 785,15грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 10 липня 2008р. між
ЗАТ «Альфа-Банк» та відповідачем
укладений кредитний договір, на
підставі якого позичальник отримала 10
000доларів США, проте умов договору не
виконує, не повертає кредитну
заборгованість та проценти за
користування кредитом, у зв'язку із чим
станом на 29 серпня 2013р. виникла
заборгованість у сумі 78 514,87грн.

Також позивач зазначав, що 29
грудня 2008р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ТОВ
«Кредитні ініціативи» був укладений
договір відступлення права вимоги
боргу, а 14 липня 2010р. між ТОВ «Кредитні
ініціативи» та ТОВ «Кредит Колекшн
груп» укладений договір факторингу, на
підставі якого відповідно до акту
приймання-передачі було передано право
вимоги до відповідача.

Заочним рішенням суду від 2
грудня 2013р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 24 лютого 2014р.
заяву відповідача про перегляд
заочного рішення залишено без
задоволення.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, неправильну
оцінку наданих суду доказів та
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта та її
представника, які підтримали
апеляційну скаргу, пояснення
представника позивача, який
заперечував проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
10 липня 2008р. між ПАТ «Кредит Європа
Банк» та ОСОБА_1 був укладений
кредитний

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/5282/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Майбоженко А.М.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.договір, на підставі якого вона
отримала кредитні кошти у розмірі 10 000
доларів США строком до 11 січня 2010р. зі
сплатою 21% річних за користування
кредитом, який

-
2 -

позичальник належним чином не
виконувала.

Проте, суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що, звертаючись до
суду з даним позовом, позивач зазначив,
що підставою для звернення до суду є
кредитний договір, який був укладений
між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 10 липня
2008р., хоча у матеріалах справи такий
кредитний договір відсутній, а позивач,
відповідно до вимог ст. 119 ЦПК України
не подав до суду уточнену позовну
заяву, предметом якої є стягнення
заборгованості за кредитним договором,
який був укладений між ПАТ «Кредит
Європа Банк» та відповідачем.

Також суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що в матеріалах
справи відсутній договір, укладений 29
грудня 2008р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ТОВ
«Кредитні ініціативи» про
відступлення права вимоги, і договір
факторингу, укладений 14 липня 2010р. між
ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ
«Кредит Колекшн груп», на підставі яких
позивачем заявлені позовні вимоги до
відповідача.

Натомість, позивачем суду
наданий договір про надання
експрес-кредиту, який був укладено 10
липня 2008р. між ЗАТ «Кредит Європа Банк»
та ОСОБА_1 і ОСОБА_6, відповідно до якого
банк зобов'язався надати відповідачу
кредит у розмірі 10 000 доларів США
строком до 11 січня 2010р. зі сплатою 21%
річних за користування кредитом.

Судом першої інстанції у
порушення вимог ст. 212 ЦПК України не
був досліджений кредитний договір у
повному обсязі, не були перевірені
зобов'язання сторін за кредитним
договором, погоджені сторонами порядок
та строки погашення кредитної
заборгованості та графік сплати
щомісячних платежів, чи був даним
кредитним договором визначений розмір
пені і у якому розмірі, а також умови, за
яких настає право банку нараховувати
пеню, та умови нарахування штрафу.

Судом не звернуто увагу на те, що
п. 1.9. договору визначено, що форми
забезпечення кредиту, тип відсоткової
ставки, інші умови, що необхідні для
договорів даного типу, визначені
умовами надання кредиту, що є
невід'ємною частиною цього договору,
проте, вони надані суду позивачем не
були.

Приймаючи, як належний доказ,
наданий позивачем розрахунок
заборгованості, суд першої інстанції
не звернув увагу на те, що строк
кредитного договору закінчився 11 січня
2010р., але позивачем висуваються вимоги
про стягнення непростроченого залишку
заборгованості, а пеня за користування
кредитом нарахована станом на 21 грудня
2009р.

Згідно ч. 3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Частиною 1 статті 224 ЦПК України
передбачено, що суд може ухвалити
заочне рішення у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними.

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦПК
України заочне рішення підлягає
скасуванню, якщо судом буде
встановлено, що відповідач не з'явився
в судове засідання та не повідомив про
причини неявки з поважних причин і
докази, на які він посилається, мають
істотне значення для правильного
вирішення справи.

29 листопада 2013р. відповідач
повідомила суду першої інстанції про
свою неможливість бути присутньою у
судовому засіданні та просила
перенести розгляд справи у зв'язку із
хворобою, у підтвердження чого були
надані медичні довідки.

Крім того, до заяви про перегляд
заочного рішення відповідачем була
надана виписка із медичної картки, яка
підтверджувала перебування
відповідача на стаціонарному
лікуванні з 29 листопада 2013р. по 16 грудня
2013р., а у заяві зазначалося про неповне
з'ясування судом обставин справи.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
не мав правових підстав для розгляду
справи у відсутність відповідача, а
також неправомірно відмовив у
задоволенні заяви про перегляд
заочного рішення.

- 3 -

Крім того, розглянувши справу у
відсутність відповідача з порушенням
вимог ст. 224 ЦПК України, а також
безпідставно відмовивши у задоволенні
заяви про перегляд заочного рішення
суду, суд першої інстанції не повно
встановив обставини справи, не звернув
увагу на недоведеність обставин, що
мають значення для справи, оскільки
позивачем не було надано належного
розрахунку заборгованості відповідача
за кредитним договором, не перевірив
відповідність вимог позивача
обставинам справи та наданим суду
доказам, що призвело до неправомірного
висновку суду про доведеність вимог
позивача, та порушив норми
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню та ухвалює нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
виходячи з наступного.

Відповідач під час апеляційного
розгляду не заперечувала, що уклала з
ЗАТ «Кредит Європа Банк» кредитний
договір на отримання 10 000 доларів США
строком на 18 місяців та сплатою 21%
річних за користування кредитом.

Твердження апелянта про
отримання кредиту не у повному обсязі,
а лише у розмірі 9 600 доларів США, не
свідчить про невиконання банком своїх
зобов'язань у повному обсязі, оскільки
пунктом 1.4. умов договору сторони
погодили, що кредит у розмірі 4% від суми
кредиту списується у порядку
договірного списання з поточного
рахунку клієнта на рахунок банку у
вигляді плати за надання кредиту.

21 грудня 2009р. між ПАТ «Кредит
Європа Банк» та ТОВ «Кредит Колекш
Груп» укладений договір про
відступлення права вимоги, а згідно
акту приймання-передачі реєстру
боржників від 21 грудня 2009р. вбачається,
що позивач набув право вимоги за
кредитним договором, укладеним з
ОСОБА_1

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України
передбачено, що до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов'язання в обсязі і на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідач не заперечувала, що вона має
заборгованість за кредитним договором,
проте, розмір такої заборгованості
повинен був довести позивач.

Наданий позивачем розрахунок
заборгованості, на думку колегії
суддів, не є належним доказом у
розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,
оскільки не містить складових, з яких
складалася заборгованість за тілом
кредиту та процентами, період, за який
нарахована заборгованість, що не дає
можливості суду перевірити
правильність нарахування
заборгованості.

Крім того, з наданих колегії
суддів виписок з особового рахунку
відповідача вбачається, що станом на 14
грудня 2009р. була зафіксована
прострочена заборгованість у розмірі 40
981грн. (с.с.114), однак, не зазначається, з
яких складових визначається дана
заборгованість, і вказаний розмір
суперечить заявленому позивачем.

Колегією суддів позивачу
надавалася можливість надати суду
детальний розрахунок заборгованості,
про що позивач був повідомлений
письмово (с.с.156), проте позивач такою
можливістю не скористався. Також
позивачем не було надано суду умови
надання кредиту,

- 4 -

які є невід'ємною частиною кредитного
договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і запечень.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що позивачем не було
надано належних та достатніх доказів у
підтвердження розміру заборгованості
відповідача по кредитним
зобов'язанням.

Крім того, позивачем не було
доведено, що відповідач зобов'язалася
оплатити банку пеню та штраф за
користування кредитом, і їх розмір.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що у підтвердження
позовних вимог позивачем не було
надано необхідних та достатніх
доказів.

Відповідно до договору про
надання експрес-кредиту, позичальник
зобов'язалася погашати кредитну
заборгованості платежами, які
визначені у графіку платежів, і який
передбачав щомісячне погашення
заборгованості.

Неправомірно розглянувши справу
у відсутність відповідача, яка не
з'явилася у судове засідання з поважних
причин, про що завчасно повідомила суд,
а також безпідставно відмовивши
відповідачу у перегляді заочного
рішення, суд першої інстанції позбавив
можливості відповідача заявити про
застосування позовної давності.

Під час розгляду справи
апеляційним судом представником
апелянта було заявлено про
застосування позовної давності,
оскільки строк дії кредитного договору
та сплати останнього платежу
закінчився 11 січня 2010р., а з даним
позовом позивач звернувся до суду у
вересні 2013р.

Колегія суддів вважає можливим
прийняти дану заяву представника
відповідача та застосовувати позовну
давність, відновлюючи порушені судом
першої інстанції права відповідача.

Статтею 257 ЦК України визначено,
що загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 3 та 4 статті 267 ЦК
України передбачено, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Позивачем суду не було надано
доказів, що сторони погодили змінити
строк позовної давності відповідно до
положень ст. 259 ЦК України, тому колегія
суддів вважає можливим застосувати
позовну давність і відмовити у
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314,
316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 2 грудня 2013р.
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
у позові Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредит Колекш груп»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: