У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ситнік О.М., суддів:
Євграфової Є.П., Іваненко Ю.Г., Журавель
В.І., Касьяна О.П.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на заочне рішення
Жовтневого районного суду м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області від 05
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 19
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом, у якому зазначало, що 04 травня
2006 року між ним та ОСОБА_6
укладено кредитний договір № DNH4KP11170120,
відповідно до умов якого останній
отримав кредит у розмірі 2467 грн 40 коп.
зі сплатою 25,08 % річних строком до 05
травня 2008 року.

ОСОБА_6 зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконав, у
зв'язку з чим станом на 26 вересня 2013
року за ним утворилася заборгованість
у розмірі 38 356 грн 01 коп., з якої: 2455 грн 05
коп. - заборгованість за кредитом; 11 885
грн 71 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 21
712 грн 58 коп. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором; 500
грн - штраф (фіксована частина); 1802 грн 67
коп. - штраф (процентна складова).

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути
вказану заборгованість з відповідача.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 05 січня 2014 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 лютого

2014 року, у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Відмовляючи у позові, суди першої та
апеляційної інстанцій застосували
вимоги ч. 4 ст. 267 ЦК України з посиланням
на п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», вважаючи, що у
даному випадку суд може застосувати
строк позовної давності без
відповідної заяви сторони у справі.

Із такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 04
травня 2006 року ОСОБА_6 звернувся до ПАТ
КБ «ПриватБанк» із заявою позичальника
(далі - Заява), на підставі якої
відповідач отримав кредит у розмірі 2467
грн 40 коп. зі сплатою 2,09 % на місяць на
суму залишку заборгованості та строком
повернення до 05 травня 2008 року (а.с. 5).

Згідно з розрахунком заборгованості,
наданим банком, заборгованість ОСОБА_6
за кредитним договором від 04 травня
2006 року станом на 26 вересня 2013 року
склала 38 356 грн 01 коп., з якої: 2455 грн 05
коп. - заборгованість за кредитом; 11 885
грн 71 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 21
712 грн 58 коп. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором; 500
грн - штраф (фіксована частина); 1802 грн 67
коп. - штраф (процентна складова) (а.с. 4).

Із позовом про стягнення
заборгованості ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось 11 жовтня 2013 року та надало
суду Умови надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») (а.с. 6‒?9).

Банком не надано доказів, що саме Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт) (далі -
Умови), надані банком, є невід'ємними
від Заяви позичальника, оскільки на
підтвердження цього не зазначено
жодної ідентифікаційної ознаки

Матеріали цивільної справи не містять
доказів того, що підписуючи Заяву,
відповідач розумів вказані Умови, у
тому числі щодо погодження сторонами
терміну позовної давності тривалістю 5
років, що є порушенням вимог ст. 259 ЦК
України, що передбачає необхідність
укладення договору у письмовій формі
про збільшення строку позовної
давності.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267
ЦК України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Разом з тим п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Даний висновок узгоджується з правовою
позицією Верховного Суду України,
викладеною в постанові від 20 листопада
2013 року № 6-126цс13.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Відповідач не був присутнім під час
розгляду справи у суді першої
інстанції і не заявляв про
застосування позовної давності.

На зазначене суди уваги не звернули,
фактичні обставини не встановили, не
застосували закон, що регулює
правовідносини, які виникли між
сторонами, тому судові рішення мають
бути скасовані з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 05 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.М. Ситнік
Судді: Є.П. Євграфова
В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко О.П. Касьян