Єдиний унікальний номер 219/6835/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2171/2014
Головуючий в 1 інстанції
Номер провадження 22ц/775/2171/14
Єдиний унікальний номер 219/6835/13ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 квітня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Курило В.П.,

суддів Космачевської Т.В., Барсукової
О.І.,

при секретарі Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
до ОСОБА_1, яка діє у власних інтересах
та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_2
та ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: орган
опіки та піклування Артемівської
міської ради, про звернення стягнення
на предмет іпотеки та виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє
у власних інтересах та інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на
рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 09 січня 2014
року,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 09 січня 2014
року позовні вимоги задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_1, на користь
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк», заборгованість по
Договору не відновлювальної кредитної
лінії № 45/05-73 від 30.10.2007 року у загальній
сумі 64699,58 гривень. Звернуто стягнення
на предмет іпотеки за Іпотечним
договором № 1 від 30.10.2007 року, а саме:
трикімнатну квартиру, загальною площею
64,5 кв. м., житловою площею 37.4 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_1, ОСОБА_4, шляхом
продажу на прилюдних торгах з
початковою ціною, що буде визначена
суб'єктом оціночної діяльності у межах
процедури виконавчого провадження.

Виселено з трикімнатної квартири,
загальною площею 64,5 кв.м., житловою
площею 37,4 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого
жилого приміщення ОСОБА_1, разом із
малолітніми дітьми - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Виселено з трикімнатної квартири,
загальною площею 64,5 кв.м., житловою
площею 37,4 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого
жилого приміщення ОСОБА_4. Зобов'язано
ОСОБА_1, ОСОБА_4, звільнити і передати
Публічному акціонерному товариству
«Укрсоцбанк», трикімнатну квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, для
збереження на період до реалізації на
прилюдних торгах відповідно до
двостороннього акту приймання -
передачі майна. Стягнуто з ОСОБА_1, на
користь Публічному акціонерному
товариству «Укрсоцбанк», судові
витрати у розмірі 380,85. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь Публічному
акціонерному товариству «Укрсоцбанк»,
судові витрати у розмірі 380,85 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє у
власних інтересах та малолітніх дітей
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції, вважає його незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема вказує,
що при ухваленні рішення судом першої
інстанції належним чином не досліджені
усі документальні докази, які
знаходяться в матеріалах справи, а
розмір заборгованості за кредитним
договором визначений виключно на
підставі розрахунку позивача, який є
помилковим. Так, при включенні до
загального розміру заборгованості в
сумі 64699,58грн. судом не досліджена
додаткова угода №1 від 21.10.2008 року до
договору не відновлювальної кредитної
лінії, якою визначається розмір
платежів на послуги по наданню
кредитів. У зазначеній додатковій
угоді при визначенні платежів для
ведення кредитної справи позичальника
у розмірі 4 відсотків річних не
визначено, з якої саме суми
розраховуються ці платежі. Таким чином
сторонами не визначений розмір
платежів з комісії, які позивачем були
включені до позовних вимог при
визначені суми боргу. А враховуючи, що
за цей період позивачем на оплату
комісії були віднесено 7033,36грн., котрі
повинні були зараховуватись на
погашення платежів за відсотками
користування кредитними коштами та
виплату кредиту, розмір загальної
заборгованості, який був прийнятий
судом першої інстанції в сумі 64699,58грн.
не відповідає дійсності. Крім того,
позивачем не надані, а судом не
витребувані у нього документальні
докази, які свідчать про фактичний
розмір щомісячних платежів
позичальником. При наданні цих
документів, у суду першої інстанції
відразу ж би виникло питання, що
фактично сплачені відповідачем
щомісячно кошти позивачу перевищують
ті дані по їх розподілу за платежами,
які були надані позивачем в
розрахунках, якими він обґрунтовує
свій позов. Зазначаючи у мотивувальній
частині свого рішення, що згідно п.1.3.
Договору іпотеки вартість предмету
іпотеки за згодою сторін становить
36644,00грн., суд першої інстанції допустив
помилку, яка призвела до ухвалення
рішення про звернення стягнення на
предмет іпотеки з підстав його
вартості значно меншої ніж заявлений у
позові розмір боргу. Але п.1.3.
іпотечного договору від 13.10.2007 року за
№1 визначена залишкова балансова
вартість предмету іпотеки, а п.1.2. цього
договору сторонами визначена заставна
вартість предмету іпотеки у розмірі
101000,00 грн., яка значно перевищує
заявлений позивачем розмір боргу. Крім
того, звичайна ціна предмету іпотеки є
ще більшою, ніж та, яка визначена у п.1.2.
іпотечного договору. При цьому
ухвалене судом першої інстанції
рішення не враховує загальні засади
цивільного законодавства -
справедливість, добросовісність та
розумність (пункт 6 частини першої
статті 3 ЦК України). Спадкоємцю, який
прийняв спадщину відповідно ст. ст.1268,
1269 ЦК України, належить право лише
володіння та користування нерухомим
майном. А право розпорядження ним
виникне у нього тільки після державної
реєстрації. Таким чином судом першої
інстанції помилково визначені
відповідач і її брат як власники
частки квартири, власницею якої була
їх померла матір. Крім того, згідно
свідоцтва про право власності на житло,
яке було видане 13.05.1994 року, та пройшло
державну реєстрацію в законодавчому
порядку, яке було чинним на той час,
квартира належить на праві приватної
спільної сумісної власності апелянту,
брату, та померлій матері. Визначення
часток у праві власності на квартиру не
здійснювалось. Ухвалюючи рішення про
виселення відповідачів у т.ч. і двох
малолітніх дітей, суд першої інстанції
рішення не врахував вимоги ч.7 ст.7 СК
України, що дитина має бути забезпечена
можливістю здійснення її прав,
установлених Конституцією України,
Конвенцією про права дитини, іншими
міжнародними договорами України, згода
на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України. При цьому
судом першої інстанції не враховані
вимоги Закону України «Про охорону
дитинства», Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей».

В апеляційному суді відповідач ОСОБА_4,
та представник відповідачів ОСОБА_5
апеляційну скаргу підтримали, просили
її задовольнити.

Представник банку та представник
Органу опіки та піклування просили
апеляційну скаргу розглядати у їх
відсутність. Про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення
відповідача та представника
відповідачів, дослідивши матеріали
справи і доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

У відповідності до вимог ч.1 ст.308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду
ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального
законів.

Судом першої інстанції встановлено, що
30.10.2007 р. між Акціонерно-комерційним
банком соціального розвитку
«Укрсоцбанк», в особі Артемівського
відділення Донецької обласної філії та
відповідачем ОСОБА_1 був укладений
Договір не відновлювальної кредитної
лінії № 45/05-73 (надалі за текстом -
Договір кредиту), за умовами якого банк
надав Позичальнику у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості, платності та
цільового характеру використання
грошові кошти у сумі 80000,00 гривень
(надалі за текстом «Кредит»), зі сплатою
15 процентів річних та комісій в розмірі
та порядку, визначених у Договорі
кредиту, та кінцевим терміном
погашення заборгованості не пізніше
27.10.2017 р. Відповідно до п. 1.3. Договору
кредиту, кредит був наданий
Позичальнику на поповнення обігових
коштів.

Зобов'язання Позивача за Договором
були виконані у повному обсязі і
позичальник отримав грошові кошти в
повному обсязі: 30.10.2007 р. - 30000 грн., 01.11.2007
р. - 7000 грн., 27.12.2007 р. - 43000 грн.

Згідно з умовами п.1.1.2, п. 2.4, 3.3.5., 3.3.6.
Договору кредиту, Позичальник
зобов'язався: 1) щомісяця до 15 числа
сплачувати транші основної
заборгованості у сумі 665,00 гривень; 2)
щомісяця не пізніше 5 числа місяця
наступного за звітним сплачувати
відсотки за користування кредитними
коштами.

Згідно п. 4.1. Договору кредиту за
прострочення строків сплати траншів
кредиту та процентів позичальник
сплачує кредитору пеню в розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діє у
період невиконання зобов'язань, за
кожний день прострочення.

В забезпечення виконання зобов'язань
за Договором кредиту укладений
Іпотечний договір № 1 від 30 жовтня 2007 р.
між позивачем, з одного боку, і ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 з другого боку,
посвідчений 30.10.2007 р. ОСОБА_7, приватним
нотаріусом Артемівського міського
нотаріального округу, реєстровий номер
8849.

Відповідно до пункту 1.1. Договору
іпотеки, предметом іпотеки є
трикімнатна квартира, загальною площею
64,5 кв.м., житловою площею 37,4 кв.м., за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_1,
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва
про право власності на житло, що видане
Госпрозрахунковим бюро по
приватизації житла при виконкомі
Артемівської міської ради згідно
розпорядження від 13.05.1994 р. № 5033 та
зареєстрована в реєстрі прав власності
на нерухоме майно за № 12892923.

Згідно п. 1.3. Договору іпотеки вартість
Предмету іпотеки за згодою Сторін
становить 34644,00 грн.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
іпотеку» - обтяження нерухомого майна
іпотекою підлягає державній
реєстрації. Відповідно до Тимчасового
порядку державної реєстрації іпотек,
затвердженого постановою КМУ від 31.03.2004
№ 410, обтяження за Договором іпотеки
було зареєстровано за № 5937333, що
засвідчує Витяг про реєстрацію у
Державному реєстрі іпотек № 15196351 від
30.10.2007 р.

З преамбули Договору кредиту та
Договору іпотеки, паспортів
відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1, а також
з довідки ПП «ВІЛС» від 16.10.2007 р.
вбачається, що на дату укладання
вказаних договорів вони були
зареєстровані разом з матір'ю ОСОБА_6 в
іпотечній квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з п.2.1.4. Договору іпотеки,
відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_4
зобов'язались без письмової згоди
Іпотекодержателя (Позивача за цією
справою), що оформляється додатковою
угодою до іпотечного договору, не
передавати предмет іпотеки у
користування третім особам. Відповідно
до п. п. 6.1, 6.3. Договору іпотеки
доповнення до нього мають вчинятися в
письмовій формі та потребують
нотаріального посвідчення

В судовому засіданні встановлено і
підтверджено матеріалами справи, що
разом з відповідачем ОСОБА_1 в
іпотечній квартирі проживають, однак
не зареєстровані малолітні діти
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідачі не звертались
до позивача з клопотанням передати
предмет іпотеки у користування
будь-яким іншим особам, в тому числі і
малолітнім дітям відповідача ОСОБА_1,
які народились після укладання
договору іпотеки.

Згідно копії свідоцтва про смерть
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 р.
Відповідно документальної інформації
наданої Першою Артемівською
нотаріальною контрою 27.11.2013 р. № 2184/01-16
від 17.12.2012 р. згідно заяви ОСОБА_1 про
прийняття спадщини було заведено
спадкову справу на майно ОСОБА_8,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, 18.12.2012 р.
надійшла заява про прийняття спадщини
від ОСОБА_4. Свідоцтво про прийняття
спадщини ще не видавалось.

На теперішній час позичальник ОСОБА_1
умови Договору кредиту щодо сплати
основного боргу і процентів не виконує.
Зі справи вбачається, що позивач
надсилав відповідачам лист-претензію
про дострокове повернення
заборгованості по кредитному договору
10.01.2011 р., який отримано адресатом 15.01.2011
р. Позивач 02.07.2013 р. надсилав
відповідачам вимогу про виконання умов
договору про іпотечний кредит,
попередження про звернення стягнення
на передану в іпотеку житлову квартиру
відповідно до вимог Закону України
«Про іпотеку», вимогу про звільнення
нерухомого майна, у випадку не
виконання умов договору про іпотечний
кредит, запропонував усунути їх в
тридцятиденний термін, попередив, що у
разі не усунення порушення Договору
кредиту банк зверне стягнення на
предмет іпотеки. Також, в
листі-претензії висунута вимога про
виселення мешканців у разі не усунення
порушень Договору кредиту. Зазначена
вимога отримана особисто боржником
ОСОБА_1 31.07.2013 року. На дату складання
цього позову відповідачі порушення
Договору кредиту не усунули, квартиру
не звільнили і не виселились разом з
малолітніми ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З наданого позивачем розрахунку станом
на 15.07.2013 р. вбачається, що по Договору
кредиту обліковується заборгованість
на загальну суму 64699,58 гривень у тому
числі: сума заборгованості за кредитом
- 50960,00 грн., сума заборгованості за
відсотками 8140,59 грн., пеня за
несвоєчасне повернення кредиту - 1043.49
грн., пеня за несвоєчасне повернення
відсотків - 428,16 грн., інфляційні витрати
за кредитом - 126,27 грн., інфляційні
витрати за відсотками - 55,59 грн., штрафи,
комісії по прострочкам - 84,93 грн.,
прострочені нараховані комісії - 3860,55
грн.

Іншого розрахунку ані з боку
відповідачів, ані з боку представника
відповідача надано не було.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.5. Договору
іпотеки предмет іпотеки забезпечує
виконання зобов'язань позичальника за
Договором кредиту, а саме зобов'язань
зі сплати суми кредиту, процентів,
можливих сум неустойки (пені, штрафу),
відшкодування витрат, пов'язаних з
пред'явленням вимог за основним
зобов'язанням та збитків завданих
порушенням основного зобов'язання.

Згідно ст. 589 ЦК України, ст. 33 Закону
України "Про іпотеку", п. 2.4.3. Договору
іпотеки від 30.10.2007 р., у разі невиконання
або неналежного виконання
Позичальником основного зобов'язання,
Позивач має право задовольнити свої
забезпечені іпотекою вимоги шляхом
звернення стягнення на Предмет
іпотеки. Згідно п. п. 4.6.1.- 4.6.5. Договору
іпотеки Позивач має право звернути
стягнення на предмет іпотеки за своїм
вибором будь-яким з передбачених
законом способів, в тому числі на
підставі рішення суду. П. п. 4.6.1., 4.6.2.
зазначеного Договору іпотеки
передбачають, що у разі звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду, реалізація
предмета іпотеки здійснюється у
спосіб, визначений у судовому рішенні,
в тому числі шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження.

У зв'язку з вищевикладеним, суд першої
інстанції дійшов висновку про
обґрунтованість позовних вимог. Крім
того, суд першої інстанції дійшов
висновків про те, що відповідачі ОСОБА_1
та ОСОБА_4 будучи дітьми померлої,
прийняли спадщину після її смерті
відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України і
набули статусу іпотекодавців, також
щодо частини квартири, що була передана
в іпотеку померлою ОСОБА_6 незважаючи
на невиконання ними обов'язку
встановленого ст. 1297 ЦК України щодо
отримання свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно. Малолітні
діти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 не були зареєстровані у
спірній квартирі на час укладення
договору іпотеки, малолітні діти
проживають в спірній квартирі без
згоди Іпотекодержателя - банку, і права
власності на предмет іпотеки чи права і
користування предметом іпотеки не
мають. В силу прямої вказівки ч. 3 ст. 12
Закону України «Про іпотеку» будь-який
усний правочин ОСОБА_1 щодо вселення в
іпотечну квартиру малолітніх дітей
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди
Іпотекодержателя є нікчемним. Згідно
частини 1 ст. 215 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Суд апеляційної інстанції повністю
погоджується з вищевказаним
висновками суду першої інстанції,
вважає їх обґрунтованими та такими, що
відповідають матеріалам справи та
діючому законодавству.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України "Про
іпотеку", у разі задоволення судом
позову про звернення стягнення на
предмет іпотеки у рішенні суду,
зокрема, зазначаються: заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в управління
на період до його реалізації; спосіб
реалізації предмету іпотеки та
початкова ціна предмета іпотеки для
його подальшої реалізації.

Відповідно до ст.ст. 11, 58 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець проводить оцінку
(переоцінку) майна в порядку,
передбаченому законом, залучає до
оцінки суб'єкта оціночної діяльності. У
зв'язку з цим суд вважає, що не
суперечить закону звернення стягнення
на Предмет іпотеки шляхом його продажу
на прилюдних торгах, як з початковою
ціною, що визначена за згодою Сторін у
п. 1.3. Договору іпотеки в сумі 34644,00 грн.,
так і з початковою ціною, яка буде
визначена суб'єктом оціночної
діяльності у межах процедури
виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
України, одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного Кодексу
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог Цивільного Кодексу
України, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного
Кодексу України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Відповідно до абзацу 4 частини 4 ст.9
Закону України "Про іпотеку», пункту
2.1.4. Договору іпотеки іпотекодавець має
право виключно на підставі згоди
Іпотекодержателя, зокрема, передавати
предмет іпотеки у користування іншим
особам. Частини 3 ст. 12 Закону України
«Про іпотеку», зокрема, передбачає, що
правочин щодо передачі іпотечного
майна в користування третім особам без
згоди Іпотекодержателя є недійсним. В
силу прямої вказівки ч. 3 ст. 12 Закону
України «Про іпотеку» будь-який усний
правочин ОСОБА_1 щодо вселення в
іпотечну квартиру малолітніх дітей
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди
Іпотекодержателя є нікчемним. Згідно
частини 1 ст. 215 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний
правочин є недійсним з моменту його
вчинення.

Згідно ст. 46 Конституції України
громадянин може бути примусово
позбавлений житла на підставі закону
за рішенням суду.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 40 Закону України від
05.06.2003 № 898-ІУ «Про іпотеку», звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
є підставою для виселення всіх
мешканців, виселення проводиться у
порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу Іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно з ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу
України, після прийняття кредитором
рішення про звернення стягнення на
передане в іпотеку жиле приміщення всі
громадяни, що мешкають у ньому,
зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника цього
жилого приміщення добровільно
звільнити його протягом одного місяця
з дня отримання цієї вимоги. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Таким чином, розглядаючи справу, суд
першої інстанції повно, всебічно і
об'єктивно перевірив доводи і
заперечення сторін та свідків,
правильно встановив обставини справи,
правильно застосував норми
матеріального права і правильно
вирішив спір. Доводи відповідачів про
те, що суд невірно визначив суму
заборгованості за кредитним договором,
неправильно визначив вартість
іпотечного майна не звернув увагу на
невідповідність вартості іпотечного
майна і розміру заборгованості за
кредитним договором є безпідставними.
Відповідачі не надали суду будь яких
доводів, які б спростували розрахунок
їх заборгованості за кредитним
договором, що поданий банком.
Відповідачі не звертались в суд з
позовами про визнання будь яких дій
банку щодо нарахування заборгованості
неправомірними і рішень суду з цього
приводу не існує . З іпотечного
договору (п.п.1.2, 1.3) видно, що сторони за
договором дійсно обумовили загальну
заставну вартість іпотечного майна у
101000 грн. Залишкова балансова вартість
предмету іпотеки визначена у 34644 грн.
Загальна сума боргу дорівнює 64699,58
гривень. Тому підстав для висновку про
невідповідність вартості іпотечного
майна розміру заборгованості є
безпідставно. Крім того, судом
вирішено, що під час виконання рішення
суду вартість іпотечного майна буде
визначатися суб'єктом оціночної
діяльності у межах процедури
виконавчого провадження, що відповідає
вимогам Закону «Про іпотеку». Таким
чином, у апеляційного суду не має
підстав для висновку про порушення
прав та інтересів відповідачем під час
розгляду справи судом першої
інстанції.

Усі доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції і правильно визнані
безпідставними. Вони не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, що призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Рішення суду є законним і підстав для
його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 315 ЦПК України,
-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє у
власних інтересах та інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 09 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з часу її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення ухвали апеляційного суду.

Судді: