Номер провадження: 22-ц/785/7141/14
Головуючий у першій інстанції Чебан
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.07.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 червня 2014 року у цивільній справі
за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди,

встановила:

18 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, в якому ставила питання
про стягнення солідарно з ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на її користь матеріальної
шкоди у розмірі 406713,13 грн. та моральної
шкоди у розмірі 400000 грн., а також
стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на її
користь судового збору.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
22 січня 1994 року мати позивачки ОСОБА_6
згідно договору купівлі-продажу №2/93Д
придбала у ЧПКП "Антарес"
одноповерховий житловий будинок за
6000000 крб. У червні 1994 року зазначений
будинок був встановлений на земельній
ділянці, яка була надана у користування
ОСОБА_7- чоловіку позивачки, складом
сім`ї на 4 особи: ОСОБА_7, ОСОБА_3, та двоє
дітей.

Також позивач зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_6,
залишивши на її ім'я заповіт на все
належне їй майно.

Згідно рішення Затоківської селищної
ради народних депутатів від 21.10.1999 року
№ 82 ОСОБА_7 отримав державний акт на
земельну ділянку та не узгодивши з
ОСОБА_3, як власницею будинку та
співземлекористувачем, уклав з ОСОБА_4
та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
земельної ділянки № НОМЕР_1, площею 0,051,
яка розташована на території
Затоківської селищної ради смт.Затока
м.Білгород-Дністровський Одеської
області.

Не погоджуючись з укладанням даного
правочину та рішенням Затоківської
селищної ради народних депутатів, яким
була передана у приватну власність
спірна земельна ділянка та одержаний
ОСОБА_7 державний акт, позивачка
звернулася до Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
приводу визнання недійсним договору
купівлі-продажу з моменту його
укладання та скасування державного
акту.

Справа була розглянута судом та
рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 22.02.2012 року, залишеним без змін
ухвалою. Апеляційного суду Одеської
області від 27 лютого 2013 року, позовні
вимоги ОСОБА_3 були задоволені повністю
(а.с.59-62).

Крім того ОСОБА_3 вказувала, що в кінці
жовтня 2010 року, при наявності
нерозглянутого спору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5
стали незаконно руйнувати належний їй
житловий будинок та надвірні споруди,
які розташовані на земельній ділянці,
чим спричинили останній майнову шкоду
у розмірі 406713,13 грн.

Позивачка також зазначила, що
неодноразово зверталася до органів
міліції та прокуратури з заявами, в
яких просила захистити її майнові
права, однак відповідачі після
попередження знов продовжували
руйнувати її майно та повністю знищили
будинок, у зв'язку з чим позивачка
зазнала моральних та фізичних
страждань.

Посилаючись на вищевказане, ОСОБА_3
просила її позовні вимоги
задовольнити.

Представник відповідача у судовому
засіданні просив відмовити у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на їх необґрунтованість.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 червня 2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування вищевказаного
рішення та ухвалення нового, яким її
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на те, що рішення
суду було ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
ОСОБА_3. не довела суду факту належності
спірного майна спадкодавцю ОСОБА_6 та
того, що це майно перейшло у її
власність в порядку спадкування, а тому
вона не має права вимагати
відшкодування його вартості внаслідок
його знищення.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, 22
січня 1994 року у простій письмовій формі
між ЧПКП «Антарес» та ОСОБА_6 було
укладено договір №2/93Д, у відповідності
до якого ЧПКП «Антарес» зобов'язалось
продати ОСОБА_6 одноповерховий,
одноквартирний, трьохкімнатний,
збірний житловий будинок за 6 000 000 крб.
(а.с.25).

Однак, в подальшому у встановленому
законом порядку договір
купівлі-продажу між сторонами не був
укладеним, проте, зазначений житловий
будинок за актом передачі та акту
прийому робіт по збору будинку, був
наданий ОСОБА_6 (а.с.26-27).

Із відповіді КП «Білгород-Дністровське
БТІ» виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради за
№457 від 20.02.2012 року вбачається, що
державна реєстрація прав власності на
садовий будинок НОМЕР_1, розташований
за адресою : АДРЕСА_2, не проводилась
(а.с.179).

Крім того, у відповідності до
Технічного висновку про стан основних
несучих конструкцій та інженерного
обладнання садового будинку та
господарських будівель за 2007 рік, даний
спірний будинок збудований у 1994 році
самочинно (а.с.190).

Таким чином, ОСОБА_6 не оформила своє
право власності на вказаний будинок у
встановленому законом порядку, договір
його купівлі-продажу з ЧПКП «Антарес»
не уклала, а договір про зобов'язання
укласти договір в майбутньому, не є
правовстановлюючим документом.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2, виданим першим відділом
реєстрації актів цивільного стану
Приморського районного управління
юстиції м.Одеси (а.с.50).

Згідно заповіту від 28.08.2000 року, ОСОБА_6
усе належне їй майно заповідала ОСОБА_3
(а.с.51).

ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на спадкове
майно, що складається з квартири
АДРЕСА_1 (а.с.52).

Таким чином, враховуючи, що у ОСОБА_6
були відсутні правовстановлюючі
документи на одноповерховий,
одноквартирний, трикімнатний, збірний
житловий будинок, ОСОБА_3 його у
спадщину не отримала.

З цих підстав колегія суддів зазначає,
що відповідно до ч.5 ст.55 Конституції
України кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

Згідно з ст. 386 ЦК України власник,
права якого порушені, має право на
відшкодування завданої йому майнової
та моральної шкоди.

Враховуючи, що позивач не надала суду
доказів того, що вона є власником
спірного будинку, то зазначеними діями
відповідачів позивачу не завдано і не
могло бути завдано матеріальної та
моральної шкода, на відшкодування якої
наполягає позивач.

Доводи заявника апеляційної скарги про
те, що оскільки ОСОБА_3 у встановленому
законом порядку прийняла спадщину
після смерті ОСОБА_6, то вона також
прийняла спадщину на будівельні
матеріали, з яких був збудований
спірний житловий будинок, є
безпідставними, оскільки, як було
зазначено вище, матеріали справи не
містять доказів виникнення права
власності у ОСОБА_6 на вказаний
житловий будинок, або на будівельні
матеріали, з яких він був збудований.

Крім того, згідно позовних вимог,
ОСОБА_3, вона просила суд стягнути на її
користь матеріальну і моральну шкоду,
завдану саме внаслідок пошкодження її
майна, яким є спірний житловий будинок.

Питання щодо відшкодування на її
користь вартості будівельних
матеріалів, із яких збудований цей
будинок, позивач ОСОБА_3 перед судом не
ставила.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

З цих підстав, суд апеляційної
інстанції позбавлений можливості
вийти за межі позовних вимог, які були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 червня 2014 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко