Справа № 344/3686/14-ц
Провадження № 2/344/2427/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«03» червня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Шамотайло О.В.

секретаря
Устинської Н.С.

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про виділення
частки в спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, з урахуванням поданого
уточнення просив суд про виділ йому, як
частку в спільному майні подружжя
легкового автомобіля Рено Кенго, 2006
р.в., д.н.з. НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2 та
зобов'язання щодо сплати ОСОБА_5 6000,00
Євро (в еквіваленті 79977,672 грн. за курсом
НБУ, станом на 13.03.2014р.) заборгованості
по позиці, отриманій 20.05.2012р. для
придбання даного автомобіля, а також
просив стягнути з відповідача судові
витрати.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в
провадженні суду перебуває справа про
розірвання шлюбу з відповідачкою. За
час шлюбу сторонами набуто майно, щодо
обсягу якого у сторін немає спору,
однак між сторонами немає згоди щодо
поділу майна, а тому просив суд позов
задовольнити.

Сторона позивача в судовому засіданні
позовні вимоги та уточнення до них
підтримала в повному обсязі та просила
їх задовольнити з підстав наведених у
них.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги визнала повністю та
просила суд їх задовольнити.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи судом встановлені
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

Перевіряючи обставини у справі, судом
встановлено, що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, а на даний час в
провадженні суду перебуває цивільна
справа про його розірвання, а відтак
дана обставина доказування не
потребує.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Відповідно до ст.ст.69, 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу, у разі поділу якого
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як передбачено ст.71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому, суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

За ч. ст. 368 ЦК України передбачено, що
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Ч.2. ст. 368 ЦК України вказує, що
суб'єктами права спільної сумісної
власності можуть бути фізичні особи,
юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом.

Ч.3. ст. 368 ЦК України визначає, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

За ч.4. вказаної статті випливає, що
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Виділ частки із майна, що є у спільній
сумісній власності передбачено ст. 370
ЦК України, зокрема ч. 1 зазначеної
статті передбачає, що співвласники
мають право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності.

У відповідності до ч. ст. 370 ЦК України
зазначено, що у разі виділу частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
кожного із співвласників у праві
спільної сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними, законом або рішенням суду.

Ч 3. ст. 370 ЦК України вказує, що виділ
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється у
порядку, встановленому статтею 364 цього
Кодексу.

За ст. 364 ЦК України визначено, що
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Ч.2 наведеної статті зазначає, що якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою. Право на
частку у праві спільної часткової
власності у співвласника, який отримав
таку компенсацію, припиняється з дня її
отримання.

Згідно до ч.3 вказаної статті визначено,
що у разі виділу співвласником у натурі
частки із спільного майна для
співвласника, який здійснив такий
виділ, право спільної часткової
власності на це майно припиняється.
Така особа набуває право власності на
виділене майно, і у випадку,
встановленому законом, таке право
підлягає державній реєстрації.

Відповідно до поданих позивачем
уточнень до позовних вимог, він просить
виділити йому, як частку в спільному
майні подружжя легкового автомобіля
Рено Кенго, 2006 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2 та зобов'язання щодо сплати
ОСОБА_5 6000,00 Євро (в еквіваленті 79977,672
грн. за курсом НБУ, станом на 13.03.2014р.)
заборгованості по позиці, отриманій
20.05.2012р. для придбання даного
автомобіля, а відповідач в судовому
засіданні та в судових дебатах
повністю визнала вимоги позову,
письмового відзиву на позовну заяву чи
жодних усних заперечень до позову не
подавала.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі
визнання відповідачем позову суд за
наявності для того законних підстав
ухвалює рішення про задоволення
позову. Якщо визнання відповідачем
позову суперечить закону або порушує
права, свободи чи інтереси інших осіб,
суд постановляє ухвалу про відмову у
прийнятті визнання відповідачем
позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно ст. 15 Цивільного кодексу
України, кожна особа має право на
захист цивільних прав та інтересів.

Однак оскільки відповідач повністю
визнає позов, то суд констатує, що право
позивача у даному випадку не порушене,
позаяк в повному обсязі відповідачем
визнається та ніким не оспорюється. А
за наявності таких обставин позивач не
може скористатися передбаченим
Цивільним кодексом України судовим
захистом свого права та інтересу,
оскільки судом достеменно встановлена
відсутність необхідності захисту
такого права та інтересу, а спір між
сторонами з даного приводу фактично
відсутній.

В даному випадку суд вважає, що, з
огляду на визнання позову стороною
відповідача, сторони не позбавленні
можливості здійснення свого права за
взаємною згодою.

Суд роз'яснював сторонам вказані вище
їх права та обов'язки, наслідки їх
невиконання. І постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами.

Виходячи з наведеного суд приходить до
переконання, що у задоволенні позову
слід відмовити, а понесені сторонами
витрати, пов'язані із розглядом справи,
слід залишити за сторонами.

Керуючись ст.ст. 15, 368, 364, 370 ЦК України,
ст.ст. 60, 69-71 СК України, ст.ст.
10,11,57,60,61,64,174,179, 212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області.

( Повний текст рішення
виготовлений 04.06.2014р.)

Суддя:
О.В.
Шамотайло