УХВАЛА

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Горелкіної
Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко
О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«Невірос» про стягнення заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку, моральної шкоди
та зобов'язання видати трудову книжку,
за касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Невірос»
на рішення Апеляційного суду м. Києва
від 04 грудня 2013 року та за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 18 червня 2013 року та рішення
Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ТОВ «Невірос» про стягнення заробітної
плати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку, моральної шкоди
та зобов'язання видати трудову книжку,
посилаючись на те, що при звільненні
відповідач не провів з ним повного
розрахунку та не видав трудову книжку з
відповідним записом про звільнення з
роботи за власним бажанням відповідно
до ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 18 червня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
04 грудня 2013 року зазначене судове
рішення в частині відмови в позові про
стягнення заробітної плати скасовано
та в цій частині ухвалено нове рішення,
яким стягнуто із ТОВ «Невірос» на
користь ОСОБА_3 6 377 грн 49 коп. заробітної
плати за вирахуванням податків та
обов'язкових платежів.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ТОВ
«Невірос» просить рішення
апеляційного суду в частині
задоволення позову про стягнення
заробітної плати в сумі 6 377 грн 49 коп.
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції,
яким відмовлено в позові в цій частині.

ОСОБА_3 у касаційній скарзі просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та рішення апеляційного суду
в частині відмови в позові, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
і процесуального права.

Касаційні скарги ТОВ «Невірос» та
ОСОБА_3 підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, посилався на те, що сторонами не
було надано належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх
позицій, оскільки відсутня заява
позивача про звільнення від 22 квітня 2009
року, у зв'язку з чим суд позбавлений
можливості встановити факт вірності її
оформлення та наявність в ній дати
звільнення.

Апеляційний суд, частково скасовуючи
рішення суду першої інстанції,
погодився із висновками останнього
щодо відсутності належних та
допустимих доказів на підтвердження
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника у квітні-травні
2009 року та, відповідно, відсутності
правових підстав для задоволення
позовних вимог в частині стягнення з
відповідача середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, зобов'язання видати
трудову книжку із записом про
звільнення ОСОБА_3 з посади з 06 травня
2009 року за власним бажанням.

Разом із тим апеляційний суд вважав, що
висновок суду про недоведеність
позивачем факту наявності
заборгованості із заробітної плати є
необґрунтованим, оскільки
представником відповідача при наданні
пояснень як в суді першої інстанції,
так і в апеляційному суді, не
заперечувалось, що заробітна плата
ОСОБА_3 не виплачувалася із січня 2009
року і підприємство має з цього часу
перед працівником заборгованість,
розмір якої, з урахуванням заявлених
позивачем позовних вимог,
представником відповідача не
оспорюється.

З урахуванням визнаних сторонами
обставин апеляційний суд вважав, що
вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ТОВ
«Невірос» нарахованої, але
невиплаченої заробітної плати за
період із січня 2009 року до квітня 2009
року і три дні травня 2009 року в
загальній сумі 6 377 грн 49 коп. підлягають
задоволенню.

З такими висновками судів погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судом установлено, що ОСОБА_3 з 01 квітня
2004 року згідно з наказом № 10-к
прийнятий на роботу до ТОВ «Невірос» на
посаду заступника директора з оплатою
праці згідно із штатним розписом.

Звертаючись з позовом до суду, позивач
вважав себе звільненим з роботи 06
травня 2009 року за написаною 22 квітня 2009
року заявою про звільнення за власним
бажання за ст. 38 КЗпП України.

У матеріалах справи (а.с. 6) наявна
службова записка, адресована директору
ТОВ «Невірос» за підписом позивача та
датована 22 квітня 2009 року, в якій
викладено прохання задовольнити
заяву, що додається.

На а.с. 8 наявний лист директора ТОВ
«Невірос» Кузьміна С.С., в якому
позивачу запропоновано з'явитися 12
травня для обговорення заяви про
звільнення за власним бажанням,
оскільки лише письмового спілкування
недостатньо.

19 травня 2009 року директором ТОВ
«Невірос» Кузьміним С.С. видано наказ №
01/СВМ, за змістом якого у зв'язку із
звільненням позивача за власним
бажанням останньому наказано
здійснити ряд заходів з передачі справ
в строк до 21 травня 2009 року. На наказі
наявна відмітка про ознайомлення,
зазначено про викладення зауважень у
службовій записці від 20 травня 2009 року
(а.с. 9-10).

Разом із тим зазначеним письмовим
доказам, які містять відомості про
отримання відповідачем заяви позивача
про звільнення за власним бажання, суд
належної оцінки не надав; не звернув
уваги на те, що, визнаючи факт подання
ОСОБА_3 заяви про звільнення в
запереченнях на позов (а.с. 44-51) не 22
квітня 2009 року, а 09 травня 2009 року,
відповідач будь-яких доказів на
підтвердження своїх заперечень не
надав (09 травня 2009 року є суботою та
загальнодержавним святом);
встановивши, що заява про звільнення
була отримана відповідачем, суд
обов'язок доведення її змісту на
порушення ст. 60 ЦПК України поклав на
позивача.

За загальним правилом ст. 38 КЗпП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

Приймаючи до уваги лист позивача від 04
березня 2011 року як підтвердження
перебування ОСОБА_3 12 та 18 травня 2009
року на робочому місці (а.с. 17-18), що
свідчить про зміну рішення про
звільнення, суд не врахував, що за
попередження позивачем про звільнення
22 квітня 2009 року останнім його робочим
днем мало б бути 06 травня 2009 року.

Оскільки після спливу двотижневого
строку попередження про звільнення за
власним бажанням працівник має право
припинити роботу незалежно від того, чи
видав роботодавець наказ про його
звільнення, перебування позивача на
робочому місці 12 та 18 травня в
контексті ч. 2 ст. 38 КЗпП України не має
правового значення, так само як і наказ
про звільнення позивача 17 травня 2012
року за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України (а.с. 65-66), докази доведення
якого до відома позивача відповідно до
вимог законодавства відсутні.

Отже, суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215
ЦПК України фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи не встановив,
пояснень сторін в достатньому обсязі
не перевірив, не визначився із
характером спірних правовідносин, не
дав їм оцінки та не вирішив, яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд помилок суду першої
інстанції у застосуванні норм
матеріального та процесуального права
в повному обсязі не виправив.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Невірос»
та касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від
04 грудня 2013 року та рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 18 червня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Н.А.
Горелкіна

Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

Ю.Г.
Іваненко