АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/8248/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Катющенко
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 червня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 12 травня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: Відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського району м.
Києва про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року позивачі звернулися в
суд з позовом до ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.

Свої вимоги мотивували тим, що
відповідно до ордера № 103 від 03 березня
1972 року, виданого Міністерством
оборони СРСР на сім'ю із трьох осіб була
надана в користування двокімнатна
квартира за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до цього ордеру квартиру
було надано на: ОСОБА_2, ОСОБА_5 (який
помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року) та ОСОБА_4

На даний час відповідно до довідки Ф-3 №
1094 від 04 жовтня 2013 року в квартирі
зареєстровано четверо осіб, а саме:
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з квітня 1993 року по
сьогоднішній час відповідач не
проживає в спірній квартирі, не сплачує
комунальні послуги за користування
квартирою, не несе додаткові витрати по
утриманню житла, оскільки він десять
років проживав в зареєстрованому шлюбі
в квартирі першої дружини та вже майже
десять років проживає в
зареєстрованому шлюбі з другою
дружиною в двохкімнатній квартирі, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Жодних
особистих речей відповідача в спірній
квартирі не зберігається.

Крім того, на відповідача, як на особу,
яка зареєстрована в спірній квартирі
нараховуються додаткові комунальні
платежі, які вони за нього сплачують.

Враховуючи наведене просили суд
визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням в
квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 12 травня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивачі
подали апеляційну скаргу, в якій
просять скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позову в повному
обсязі.

Зазначають, що відповідач визнав факт
свого не проживання, оскільки ним було
підтверджено, що він вже десять років
проживає з дружиною за адресою: АДРЕСА_2
і це свідчить про те, що він має де жити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
була надана для проживання ОСОБА_5 та
його сім'ї, яка складалася з: дружини -
ОСОБА_2 та сина - ОСОБА_4, що
підтверджується ордером № 103 від 03
березня 1972 року, виданого
Міністерством оборони СРСР Київського
району (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_6 року помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 (а.с.12).

Розпорядженням Дарницької районної
державної адміністрації м. Києва від 15
грудня 1999 року № 712 «Про надання
житлової площі, прийняття на
квартирний облік, переоформлення
особистих рахунків та по різних
квартирних питаннях», було змінено
договір найму жилого приміщення на гр.
ОСОБА_2, 2-кімнатної квартири АДРЕСА_1, за
смертю наймача жилого приміщення її
чоловіка - ОСОБА_5 Склад сім'ї: вона, син -
ОСОБА_4, дочка - ОСОБА_4 (а.с. 21).

Згідно довідки форми №3, виданої
Житловою ремонтно-експлуатаційною
організацією № 420 від 04 жовтня 2013 року
за вих. № 1094, у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 - з 18
квітня 1972 року; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3
(син) - з 18 грудня 1990 року; ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4 (донька) - з 16 листопада 1993
року; ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 (онук) - з 09
жовтня 2007 року (а.с.7).

Звертаючись до суду з даним позовом
позивачі посилалися на те, що
відповідач з 1993 року не проживає в
спірній квартирі та не несе витрати на
її утримання.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні
позову суд першої інстанції виходив з
того, що позивачами не доведено факт
постійної відсутності відповідача в
спірній квартирі та добровільного
залишення квартири без наміру туди
повертатися.

З таким висновком суду колегія суддів
погоджується в повному обсязі з огляду
на таке.

Відповідно до ст.71 ЖК УРСР, при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

У силу ст. 72 ЖК України визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України»
передбачено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст..71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Судом першої інстанції проаналізовано
зазначені вище положення
законодавства та вірно зауважено, що
при вирішенні питання про визнання
особи такою, що втратила право
користування слід встановити, що особа
не проживає в жилому приміщенні понад
шість місяців без поважних причин, що
цій особі перешкоди в користуванні
житлом ніхто не чинив і така особа не
цікавилася житлом, і не несла витрати з
утримання житла за себе.

За правилами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З акту від 02 жовтня 2013 року, складеного
комісією у складі: майстра т/д № 6
ОСОБА_7 та мешканців-сусідів: ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 затвердженого
начальником ЖРЕО - 420, зі слів сусідів
вбачається, що ОСОБА_4 не проживає за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8).

Факт не проживання відповідача в
спірній квартирі на думку позивачів
також підтверджується показами
свідків, допитаних судом першої
інстанції, а саме показами ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_7

Разом з тим, в суді першої інстанції
відповідач зазначав, щопроживав
періодично у спірній квартирі. Позивач
ОСОБА_2 зазначала, що син декілька разів
ночував у неї, коли сварився з дружиною.
Факт того, що відповідач на протязі 2012
року приїжджав в квартиру також не
заперечувалось позивачем ОСОБА_3

Судом також вірно зауважено, що
відсутність звернень відповідача до
ЖРЕО №420, Дніпровського РУ ГУ МВС
України в м. Києві з приводу чинення
йому перешкод у користуванні спірною
квартирою, не підтверджує факт його
непроживання в спірній квартирі та
незацікавленості в житлі.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що позивачами не
надано доказів того, що відповідач
відмовляється від сплати коштів за
комунальні послуги по утриманню
квартири, не цікавиться житлом,
квартиру залишив добровільно без
наміру в неї повертатися.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що задоволення даного
позову необхідно позивачам з метою
отримання пільг по сплаті коштів за
комунальні послуги та приватизації
спірної квартири без участі
відповідача. Проте такі підстави
позову суперечать ст. 47 Конституції
України, якою законодавчо закріплено
право на житло. Зазначене житло надано
в тому числі і на відповідача. Іншого
житла він не має.

Враховуючи те, що в розумінні ст. 71 ЖК
Української РСР позивачі мають
довести, що відповідач добровільно
залишив житло без наміру туди
повертатися та те, що останній не
цікавиться житлом, проте зазначене
ними не було доведено, тому суд дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

Суд апеляційної інстанції не
наділений повноваженнями
переоцінювати докази, які були
предметом дослідження в суді першої
інстанції і яким суд дав оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 12 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання
до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :