АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4680/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Слюсар Л. П. Доповідач - Дерев'янко
О.Г. Категорія 53
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного

суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого судді: Дерев'янка О.Г.,

суддів: Черненкової Л.А.,
Петешенкової М.Ю.

при секретарі: Філіній Я.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 19 березня
2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Державного закладу
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
про визнання незаконною затримку у
видачі інформації про заробітну плату
та зобов'язання надання інформації, -

В С Т А Н О
В И Л А:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із зазначеним позовом до
відповідача. В обґрунтування позову
зазначила, що до 17 жовтня 2013 року
працювала доцентом кафедри фтизіатрії.
04.12.2013 року направила запит відповідачу
щодо надання їй розрахункових листів
про заробітну плату за весь час роботи.
Позивачка в позові вказує на те, що
відсутність відповіді на запитувану
інформацію порушує її права на
отримання інформації, а тому просила
суд визнати порушення з боку
відповідача Закону України «Про
звернення громадян» та зобов'язати
відповідача видати їй розрахункові
листи за весь час роботи.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 19 березня
2014 року ОСОБА_2 в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст..61 ЦПК України.

Частиною другою ст.. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у зокрема цивільній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються, при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
ОСОБА_2 з вересня 2010 року працює у
відповідача на умовах строкового
трудового договору по 31.08.2014 року.

06 грудня 2013 року до Державного закладу
«Дніпропетровська медична академія
Міністерства охорони здоров'я України»
надійшов запит ОСОБА_2 від 03 грудня 2013
року, відповідно до якого позивачка
звернулась до відповідача із проханням
надати їй копії розрахункових листів
за весь час її роботи, із зазначенням
всіх виплат та утримань, а також надати
роз'яснення з питань про які вона
зазначила. (а.с.3)

Відповідно до вимог ст. 49 КЗпП України,
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний видати працівникові на
його вимогу довідку про його роботу на
даному підприємстві, в установі,
організації із зазначенням
спеціальності, кваліфікації, посади,
часу роботи і розміру заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що
нормою ст.. 49 КЗпП України передбачено
зокрема право на отримання працівником
за його вимогою довідки як про роботу
на підприємстві, так і про розмір
заробітної плати, тобто про обмежено
коло відомостей, і не передбачає видачу
довідок які містять інші відомості, не
передбачено також строку надання
відповіді.

Таким чином із зазначеної норми
закону вбачається, що працівник має
право на отримання не будь-якої
довідки, а конкретно визначеної
законом, проте відповідь щодо надання
такої інформації, чи відмову у наданні
повинна йому бути надана.

Статтею 1 Закону України «Про звернення
громадян» передбачено, що громадяни
України мають право звернутися до
органів державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_2, суд обґрунтовано
виходив з того, що відповідачем 19.12.2013
року, тобто у строки передбачені ст.. 20
Закону України «Про звернення
громадян», надано позивачці письмову
відповідь на запитувану інформацію,
відправлення якої підтверджується
даними про відправку, що містяться в
журналі вихідної
кореспонденції.(а.с.29-34)

Законом України «Про звернення
громадян», а саме Розділом ІІ, не
передбачено надіслання відповіді
громадянам на їх звернення з
повідомленням про його вручення.

Колегія суддів вважає, що
відповідачем надана позивачці
відповідь на її звернення у строки
передбачені Законом «Про звернення
громадян», проте незгода позивачки із
змістом відповіді не означає про
наявність порушення.

Доводи позивачки про те, що
відповідь на її запит не надана, не
відповідають фактичним обставинам
справи, тому прийняти їх не можна.

Позивачка на позбавлена
можливості конкретизувавши запит,
звернутись до відповідача із повторною
заявою.

Вирішуючи спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями самих сторін.

Наведені в апеляційній скарзі
інші доводи не спростовують висновків
місцевого суду, зводяться до
переоцінки доказів і незгоди із
висновками суду щодо обставин справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги є необґрунтованими, а рішення
суду відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 19 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: