Провадження №2/447/486/14 Справа №447/771/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

18.06.2014 року Миколаївський
районний суд Львівської області

в складі: головуючого -судді
Головатий А. П.

при секретарі Білявській Л.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві справу за
позовом ОСОБА_1 до Миколаївської
державної нотаріальної контори
Львівської області, третя особа ОСОБА_4
про визнання відмови у вчиненні
нотаріальної дії незаконною ,-

в с т а н о в и в:

28.03.2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася з
позовом до Миколаївської ДНК, в якому
просить винести рішення про визнання
нотаріальної дії з видачі свідоцтва
про право на спадщину за заповітом
ОСОБА_4 недійсною; визнання відмову
Миколаївської ДНК у вчиненні
нотаріальної дії з видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом ОСОБА_1
неправомірною та зобов'язання
відповідача видати свідоцтво про право
на спадщину ОСОБА_1 В обґрунтування
позову наведено наступне. На письмову
заяву позивача про видачу свідоцтва
про право на спадщину нотаріус не
видала відмову у вчиненні нотаріальної
дії. Однак, свідоцтво про право на
спадщину було видано на ім'я ОСОБА_4
Після смерті спадкодавця ОСОБА_5
відкрилася спадщина на житловий
будинок з господарськими будівлями в
якому постійно зі спадкодавцем
проживала позивач у справі. 14.03.2003 року
позивач подала заяву про прийняття
спадщини у встановлені ЦК УРСР строки.
Державний нотаріус Миколаївської ДНК
Алексєєва Г.М. прийняла заяву про
прийняття спадщини у позивача та
видала лист на отримання витягу з
реєстру прав на нерухоме майно та
перелік документів, які потрібно
зібрати для оформлення права на
спадщину. Після спливу 6 місяців
позивач звернулася до відповідача і їй
сказали, що викличуть пізніше. У 2008 році
позивач дізналася, що ОСОБА_4
успадкувала спадкове майно на підставі
заовіту і подала позов про усунення
перешкод у користуванні будинком, який
належав спадкодавцю. ОСОБА_4 видали
свідоцтво про право на спадщину на
підставі довідки Бродківської
сільської ради Миколаївського району
Львівської області, відповідно до якої
зазначено, що вона прийняла спадщину,
оскільки фактично вступила в
управління та володіння спадковим
майном. Таким чином, нотаріус знаючи, що
до майна спадкодавця є ще й інші
спадкоємці крім ОСОБА_4 все ж видала їй
свідоцтво про право на спадщину
порушивши при цьому інтереси позивача.
В подальшому позивач звернулася в
Миколаївську ДНК з заявою про видачу їй
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки рішенням Миколаївського
районного суду Львівської області від
20.09.2012 року позивача було визнано такою,
що фактично спадщину прийняла. Однак,
на свою заяву позивач відмови у
вчиненні нотаріальної дії не отримала.
26.02.2014 року позивач знову звернулася до
Миколаївської ДНК про видачу свідоцтва
про право на спадщину, однак листом її
повідомили про те, що свідоцтво про
право на спадщину після смерті ОСОБА_5
вже видане і на підставі рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 17.09.2013 року рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
20.09.2012 року було скасоване та ухвалене
нове відповідно до якого позивачу було
відмовлено у задоволенні позову.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала та просила такі
задоволити.

Представники позивача у судовому
засіданні позов підтримали та просили
такий задоволити посилаючись на доводи
викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явилася подала
пояснення та заперечення на позовну
заяву, зміст яких зводиться до
наступного. Після смерті ОСОБА_5 була
заведена спадкова справа №169/2003 на
підставі заяви ОСОБА_4 про видачу
свідоцтва про право на спадщину.
Внаслідок цього ОСОБА_4 було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом. В поданій заяві ОСОБА_4 не
вказала інших спадкоємців до майна
спадковдавця. 18.02.2014 року позивач
звернулася за видачею їй свідоцтва про
право на спадщину на обов'язкову
частку, але їй було відмовлено,
оскільки згідно спадкової справи вже
було видано свідоцтво про право на
спадщину на все спадкове майно. 26.02.2014
року і їй було роз'яснено її право на
звернення до суду. Також зазначила, що
перша позовна вимога позивача була вже
предметом судового розгляду і з цього
приводу було прийнято рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 17.09.2013 року, яким було у позові
відмовлено. Щодо другої позовної
вимоги то можливості повторного
вчинення нотаріальної дії з видачі
свідоцтва про право на спадщину на те
саме майно, але іншому спадкоємцеві у
нотаріуса немає. Третя позовна вимога
пов'язана з першою та не підлягає
задоволенню.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, подала заперечення на
позов, відповідно до яких зазначила
наступне. Відповідно до законодавства
позивач пропустила строк позовної
давності щодо позовної вимоги про
визнання незаконним свідоцтва про
право на спадщину, оскільки як зазначає
позивач вона дізналася про видачу
свідоцтва про право на спадщину на ім'я
ОСОБА_4 ще у 2008 році. Крім того двічі
предметом судового розгляду були
справи, які стосувалися вирішення долі
спадкового майна, а саме це були справи
між тити самими сторонами про той самий
предмет та з тих самих підстав. Щодо
визнання відмови нотаріуса незаконною
позов також не підлягає задоволенню,
оскільки при цьому нотаріус керувалася
рішенням суду, яке набрало законної
сили та є обов'язковим до виконання.
Також, слід зазначити, що станом на
2002-2003 рік позивач не була
непрацездатною, а тому права на
обов'язкову частку у спадщині не мала.
На підставі цього просила у задовленні
позову відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні були доптані у
якості свідків: державний нотаріус
Алексєєва Г.М., яка пояснила, що дійсно
позивач зверталася в нотаріальну
контору після смерті ОСОБА_5, однак,
заяву не подавала, а лише отримала
консультацію та перелік документів,
які необхідно подати для видачі
свідоцтва про право на спадщину, що ж
стосується питання фактичного
прийняття ОСОБА_4 спадщини, то вона
керувалася при видачі свідоцтва про
право на спадщину довідкою з сільської
ради відповідно до якої вбачалося, що
ОСОБА_4 фактично вступила в управління
та володіння спадковим майном;
працівник сільської ради ОСОБА_6 в
судовому засіданні пояснила, що
довідка ОСОБА_4 про те що вона вчинила
дії спрямовані на фактичний вступ у
володіння та управілння спадковим
майном - була видана, однак, деталей
пов'язаних з видаченю довідки не
пам'ятає, оскільки пройшло багато часу.

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши подані
документи, всебічно і повно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд встановив
наступні обставини справи та надав їм
правову оцінку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, після
смерті якої відкрилася спадщина на
будинок АДРЕСА_1.

За заявою ОСОБА_4 про видачу свідоцтва
про право на спадщину було відкрито
спадкову справу №169/2003 та видано їй
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом.

Відповідно до довідки Бродківської
сільської ради Миколаївського району
Львівської області станом на
ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірному будинку була
прописана та проживала позивач. У
матеріалах спадкової справи є довідка,
яка підтверджує вступ у володіння і
управління спадковим майном ОСОБА_4

Миколаївською ДНК було видано позивачу
запит на видачу витягу з реєстру на
спідний будинок та перелік документів
необхідних для оформлення права на
спадщину від 14.03.2003 року. Однак, з
досліджених у судовому засіданні книг
обліку і реєстрації спадкових справ та
матеріалів спадкової справи №169/2003 не
вдалося встановити, що позивач
подавала заяву про прийняття спадщини
до нотаріальної контори.

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 20.09.2012 року
за позивачем було визнано факт
прийняття спадищни, Миколаївську ДНК
зобов'язали видати позивачу свідоцтво
про право на спадщину, ОСОБА_4 визнали
такою що спадщину не прийняла та
визнали недійсним свідоцтво про право
на спадщину видане ОСОБА_4

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області від 17.09.2013 року вищевказане
рішення було скасоване та ухвалене
нове рішення, яким у задоволенні позову
було відмовлено. Відповідно до змісту
мотивувальної частини даного рішення
суду у разі коли всі необхідні
документи для видачі свідоцтва про
право на спадщину є, але у видачі
свідоцтва про право на спадщину було
відмовлено, занітересована особа
повинна звертатися до суду зі скаргою
на відмову у вчиненні нотаріальної дії.
Однак, відмова у вчиненні нотаріальної
дії щодо заяви про прийняття спадщини,
яку позивач стверджує, що подала у 2003
році позивачем не була отримана.

В межах судового розгляду даної справи
позивач оскаржує відмову
Миколаївської ДНК від 05.03.2014 року.
Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Позивач не
надала суду достатніх доказів того, що
відмова відповідача у видачі їй
свідоцтва про право на спадщину є
незаконною, оскільки дійсно на момент
звернення, 26.02.2014 року з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
видати свідоцтво про право на спадщину
на спадкове майно, щодо якого уже було
видано свідоцтво про право на спадщину
неможливо. Це позивачу було належно
роз'яснено, з посиланням на рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 17.09.2013 року, яким було відмовлено
позивачу, зокрема, у видачі свідоцтва
про право на спадщину та у визнанні
свідоцтва про право на спадщину
виданого ОСОБА_4 недійсним. Оскільки
відмова нотаріуса у вчиненні
нотаріальної дії від 05.03.2014 року, на
підставі наявних у справі доказів, не
може бути визнана судом незаконною, то
і у задоволенні вимог позивача щодо
стосуються зобов'язання відповідача
видати свідоцтво про право на спадщину
ОСОБА_1 слід відмовити.

Згідно змісту позовної заяви позивач
зазначає, що про видачу свідоцтва про
право на спадщину ОСОБА_4 вона
дізналася у кінці 2008 року. ОСОБА_4
заявила про застосування строку
позовної давності щодо позовної вимоги
про визнання нотаріальної дії з видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом ОСОБА_4 недійсною. Відповідно
до ст.257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у 3
роки. Наслідок пропуску строку
позовної давності згідно ст.267 ЦК
України є відмова у позові.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 57, 58, 60, 88, 208, 209, 212, 215
ЦПК України, ст.267 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
рішення.

Суддя :
Головатий А.
П.