АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Савчук М.В.,
Бреславського О.Г.

секретаря Скрипник С.В.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до органу опіки та піклування
Глибоцької районної державної
адміністрації Чернівецької області,
ОСОБА_4, в інтересах якого діють ОСОБА_5
і ОСОБА_6, Волоківської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області про визнання заповіту
недійсним за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Глибоцького
районного суду Чернівецької області
від 24 квітня 2013 року,

встановила:

ОСОБА_1 у вересні 2011 року звернулася до
суду з позовом до органу опіки та
піклування Глибоцької районної
державної адміністрації Чернівецької
області, неповнолітнього ОСОБА_4, в
інтересах якого діють ОСОБА_5 і ОСОБА_6,
Волоківської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області про визнання заповіту
недійсним.

Вказувала, що внаслідок смерті
чоловіка ОСОБА_1 відкрилась спадщина 5
травня 2011 року.

Зазначала, що ОСОБА_1 вчинено заповіт на
користь ОСОБА_4, який посвідчений
секретарем Волоківської сільської
ради Глибоцького району Чернівецької
області 9 лютого 2011 року.

Посилалася на те, що заповіт не
відповідає волі ОСОБА_1, оскільки за
станом здоров»я останній не міг
вчинити підпис у заповіті власноручно.

Просила визнати заповіт, вчинений
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4, який
посвідчений секретарем Волоківської
сільської ради Глибоцького

№22ц-11 2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Цуренко В.А.
Категорія: 37
Доповідач Половінкіна Н.Ю.

району Чернівецької області 9 лютого 2011
року, недійсним.

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 24 квітня 2013
року у позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить
рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 24 квітня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги про
визнання заповіту недійсним
задовольнити, посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1 про визнання заповіту
недійсним, суд першої інстанції
виходив з недоведеності вимог.

При цьому суд першої інстанції
вважав встановленим дотримання вимог
до форми заповіту, вчиненого ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_4, який посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Волоківської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області Бодеску М.І. 9 лютого 2011 року.

На обґрунтування наведеного суд
першої інстанції послався на висновок
науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
управління МВС України в Чернівецькій
області від 4 квітня 2013 року №232.

Такі висновки суду першої інстанції
стверджуються матеріалами справи.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом
про визнання заповіту недійсним,
обставинами, якими обґрунтовувала свої
вимоги, зазначала, що ОСОБА_1 за станом
здоров»я не міг вчинити підпис у
заповіті власноручно.

Правовою підставою позову ОСОБА_8
визначалися положення ст.203 ЦК України
та ч.2 ст.1247, ч.2 ст.1248, ч.2 ст.1253 ЦК
України.

Отже, недійсність заповіту
пов»язувалася ОСОБА_1 з порушенням
вимог щодо його посвідчення.

Згідно із абз.2 п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України у абз.2 п.18
постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» заповіт є правочином,
тому на нього поширюються загальні
положення про правочини, якщо у книзі
шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першо-третьою, п»ятою та шостою ст.203
цього Кодексу.

За змістом ч.1, 2 ст.1257 ЦК України
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Як роз»яснив Пленуму Верховного
Суду України у абз.2 п.17 постанови від 30
травня 2008 року №7 «Про судову практику
у справах про спадкування», заповіт,
складений особою, яка не мала на це
права, зокрема, недієздатною,
малолітньою, неповнолітньою особою
(крім осіб, які в установленому порядку
набули повну цивільну дієздатність),
особою з обмеженою цивільною
дієздатністю, представником від
імені заповідача, а також заповіт,
складений із порушенням вимог щодо
його форми та посвідчення, згідно із
частиною першою статті 1257 ЦК є
нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК
визнання такого заповіту недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до абз.2 п.18 наведеної
Постанови за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо він був складений особою під
впливом фізичного або психічного
насильства, або особою, яка через
стійкий розлад здоров»я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

Встановлено, що ОСОБА_1 вчинено заповіт
на користь ОСОБА_4, який посвідчений
секретарем Волоківської сільської
ради Глибоцького району Чернівецької
області 9 лютого 2011 року.

Положеннями ч.2 ст.1247 ЦК України
передбачено, що заповіт має бути
особисто підписаний заповідачем.

З приєднаного до матеріалів справи
висновку судово-почеркознавчої
експертизи науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
управління МВС України в Чернівецькій
області від 4 квітня 2013 року №232-к
вбачається, що підпис від імені ОСОБА_1
в другому примірнику заповіту ОСОБА_1
від 9 лютого 2011 року виконаний ОСОБА_1

Наведене не спростовується висновком
додаткової судово-почеркознавчої
експетизи Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 24 квітня 2014 року
№14702/14703/13-32/4537/14-32, за яким

Підписи від імені ОСОБА_1, які містяться
в обох примірниках заповіту від імені
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4, який
посвідчений секретарем Волоківської
сільської ради Глибоцького району
Чернівецької області 9 лютого 2011 року,
виконані самим ОСОБА_1, а не іншою
особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1

Також підпис від імені ОСОБА_1 у графі
«Розписка про одержання нотаріального
оформлення документів» в рядку з
номером нотаріальної дії 13 на аркуші 18
реєстру нотаріальних дій, здійснених
виконавчим комітетом Волоківської
сільської ради Глибоцького району
Чернівецької області , виконаний самим
ОСОБА_1, а не іншою особою з
наслідуванням підпису ОСОБА_1

Ці підписи виконані ОСОБА_1 під впливом
на нього збиваючих факторів природного
характеру, до яких, зокрема, можуть
відноситися вікові зміни організму,
наявність у виконавця хронічного
захворювання, що впливає на
письмово-рухові функції, хворобливий
стан виконавця, обмеження зорового
контролю.

Посилання в апеляційній скарзі на
порушенням норм процесуального права,
що призвели до неправильного вирішення
справи, стосуються результатів оцінки
доказів.

Між тим, вони суперечать положенням ч.3
ст.212 ЦПК України про те, що суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції правильно взяв до
уваги ч.6 ст.147 ЦПК України та
роз"яснення Пленуму Верховного Суду
України, викладені у п.3 постанови від 30
травня 1997 року №8 "Про судову
експертизу в кримінальних і цивільних
справах", за якими при дослідженні
висновку експерта суди повинні
виходити з того, що висновок експерта
не має наперед встановленої сили та
переваги над іншими джерелами доказів,
підлягає перевірці й оцінці за
внутрішнім переконанням суду, має
ґрунтуватися на всебічному, повному й
об"ективному розгляді всіх обставин
справи у сукупності.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції виходив і з інших доказів
щодо форми та порядку посвідчення
заповіту.

При цьому судом першої інстанції дано
оцінку показам свідка ОСОБА_5 щодо
волевиявлення ОСОБА_1 в момент вчинення
заповіту.

За змістом абз.3 ч.2 ст.1248 ЦК України якщо
заповідач через фізичні вади не може
сам прочитати заповіт, посвідчення
заповіту має відбуватися при свідках
(ст.1253 цього Кодексу).

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У матеріалах справи відсутні будь-які
докази неспроможності заповідача
ОСОБА_1 через фізичні вади прочитати
заповіт.

У такому разі суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
недоведеність порушення вимог до
посвідчення заповіту, встановлених
абз.3 ч.2 ст.1248 та ч.2 ст.1253 ЦК України.

З огляду на наведене підстав для
висновку про нікчемність заповіту
вчиненого ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4,
який посвідчений секретарем
Волоківської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області 9 лютого 2011 року, та для
визнання правочину недійсним немає.

За таких обставин cудове рішення
ухвалене з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Глибоцького районного
суду Чернівецької області від 24 квітня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: