Провадження №2-3190/14
у справі №760/7569/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2014 року Солом`янський
районний суд м. Києва в складі :

головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, -

В
С Т А Н О В И В:

10.04.2014 р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 в
якому просила стягнути з останнього
грошові кошти у сумі 80000,00 грн. як
безпідставно набуті, посилаючись на ст.
1212 ЦК України.

Відповідно до заяви від 30.04.2014 р.
позивачкою збільшено позовні вимоги та
змінено підставу позову.

З урахуванням вказаної заяви позивачка
просила стягнути з відповідача 80000,00
грн. - основного боргу, 7376,00 грн. -
нарахованих процентів від суми позики,
440,00 грн. - штрафних санкцій у виді 3%
річних, 640,00 грн. - сума індексу інфляції,
посилаючись на ст.ст. 625, 1048, 1049 ЦК
України.

Мотивуючи зазначені вимоги позивачка
зазначила, що між нею та відповідачем у
період з 16.10.2006 р. по 31.12.2012 р. виникли
цивільно-правові відносини
врегульовані параграфом 1 глави 71 ЦК
України.

Так, позивачка вказує, що у вказаний
період часу вона надала відповідачу в
борг грошові кошти у загальному
розмірі 80000,00 грн., на підтвердження
чого останнім складена розписка від
20.01.2014 р. Відповідно до згаданої
розписки відповідач зобов'язався
повернути позивачу отримані в борг
кошти у повному обсязі не пізніше 20.02.2014
р. Оскільки відповідач в обумовлений в
розписці термін грошові кошти не
повернув, позивачка просить стягнути
на свою користь основну суму боргу, а
також проценти за користування
грошовими коштами, 3% річних та
інфляційну складову боргу у
зазначеному вище розмірі.

07.05.2014 р. відповідач ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1, відповідно до якої просив
встановити юридичний факт про те, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім'єю
без шлюбу в період часу з жовтня 2006 р. по
грудень 2012 р.

В обґрунтування вимог за зустрічним
позовом, відповідач посилається на те,
що в зазначений період часу він та
позивачка проживали однією сім'єю без
шлюбу, були пов'язані спільним побутом,
підтримували шлюбні стосунки, мали
спільний бюджет та взаємні права і
обов'язки. В період часу з жовтня 2006 р.
по грудень 2012 р. включно сторони не
перебували в іншому зареєстрованому
шлюбі.

ОСОБА_2 посилається на те, що метою
встановлення факту проживання однією
сім`єю без шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є
отримання доказу на підтвердження
того, що кошти у розмірі 80 000,00 грн., які
намагається стягнути з нього
позивачка за первісним позовом ОСОБА_1,
є майном, яке набуте під час шлюбних
відносин і використане на потреби їх
спільної сім`ї, оскільки після
припинення спільного проживання між
сторонами виник спір щодо поділу
спільно набутого майна.

ОСОБА_2 також зазначив в своїй позовній
заяві, що розписка про начебто
отримання ним в борг 80 000,00 грн.,
написана ним під тиском ОСОБА_1 вже
після того, як сторони припинили
спільне проживання. Крім того, зі
змісту самої розписки вбачається, що
дані кошти ОСОБА_2 отримував і
використовував для спільних сімейних
потреб з ОСОБА_1, отже ці кошти
поверненню не підлягають.

В судовому засідання представник
позивачки підтримала позовні вимоги в
повному обсязі та просила їх
задовольнити. В задоволенні
зустрічного позову просила відмовити
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення
первісного позову заперечувала,
посилаючись на те, що між сторонами не
виникало правовідносини, що
регулюються положеннями законодавства
про договір позики. Кошти у розмірі 80
000,00 грн., про які йдеться мова в
розписці, були використані на спільні
потреби сім'ї сторін. При цьому у
розписці складеній 20.01.2014 р.
зафіксовано загальний розмір коштів,
які протягом проживання однією сім'єю
без шлюбу з 16.10.2006 р. по 31.12.2012 р.
позивачка передала відповідачу для
здійснення витрат щодо забезпечення їх
спільного побуту.

Вимоги за зустрічним позовом
представник відповідача підтримала та
просила їх задовольнити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, показання свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому
шлюбі, який розірвано 12.07.2000 р., що
вбачається із свідоцтва про розірвання
шлюбу НОМЕР_1 (а.с. 33).

Від вказаного шлюбу сторони мають
спільного сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження НОМЕР_2 (а.с. 34).

Крім того ОСОБА_1 є матір'ю
неповнолітньої доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвом про народження НОМЕР_3 (а.с.
35).

Разом з цим, судом встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не перебували у
зареєстрованому шлюбі, оскільки ОСОБА_5
був офіційно одружений з 1978 року по
теперішній час, про що свідчить
свідоцтво про шлюб, видане 05.05.2011 року
Центральним відділом державної
реєстрації шлюбів м. Києва з
державним Центром розвитку сім`ї та
витяг з державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб від
04.12.2013 року.

Судом встановлено, що в період з жовтня
2006 р. по грудень 2012 р. позивачка ОСОБА_1
та відповідач ОСОБА_2 проживали однією
сім`єю, вели спільне господарство,
підтримували фактичні шлюбні
відносини.

Представник відповідача у судовому
засіданні ці обставини не оспорювала.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_6 показав суду, що
він є другом сторін з 1994 року. Свідок
підтвердив, що в період з 2006 р. по
грудень 2012 р. сторони проживали разом,
однією сім`єю як чоловік і дружина,
разом вели спільне господарство,
займалися вихованням дітей - сина
ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4. Сторони в цей
період мали спільний бюджет, разом
робили ремонт на дачі, разом
відпочивали, робили спільні покупки.

Аналогічні показання дав в судовому
засіданні допитаний в якості свідка
ОСОБА_8.

Аналізуючи показання свідків в їх
сукупності та співставляючи їх з усіма
зібраними по справі доказами та
поясненнями представників самих
Сторін, безперечно можна зробити
висновок, що показання свідків, які
особисто постійно і протягом тривалого
часу, за різних життєвих обставин були
очевидцями життя Сторін, особистих
відносин, спільного відпочинку та
побуту, були вхожі до їх спільного
сімейного помешкання, були свідками
інших життєвих ситуацій, у зв'язку з чим
ці особи могли зробити об'єктивний
висновок про характер взаємовідносин
Сторін в спірний період часу, про які
одностайно вказували як сімейні, їх
показання є по своїй суті послідовними,
логічними, узгоджуються з усіма
матеріалами справи та зібраними по
справі доказами, а тому дають
можливість зробити висновок про
відповідність дійсним обставинам
справи пояснень ОСОБА_2 про спільне
проживання його з ОСОБА_1 однією сім'єю
без шлюбу в період часу з жовтеня 2006
року по грудень 2012 року включно.

Згідно ст. 256 ЦПК України суд розглядає
справи про встановлення факту
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 5 «Про судову практику в справах про
встановлення фактів, що мають юридичне
значення» у тому разі коли є спір про
право він розглядається в порядку
позовного провадження.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведеного вище, суд
знаходить вимоги відповідача
викладені у зустрічному позові про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу з відповідачкою
ОСОБА_1 у період з жовтня 2006 р. по
грудень 2012 р. - обґрунтованими, у зв'язку
з чим приходить до висновку про
задоволення зустрічного позову.

Судом також встановлено, що за час
проживання сторін однією сім'єю
позивачкою надано відповідачу грошові
кошти на загальну суму 80 000,00 грн., про що
останнім складено розписку від 20.01.2014 р.
(а.с. 4).

Відповідно до ст. 74 СК якщо жінка та
чоловік проживають однією сім`єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

У відповідності до ч. ч. 1, 2, 4 зі ст. 65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Виходячи з наведених положень закону
та фактичних обставин справи суд
погоджується з доводами представника
відповідача та вважає, що до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
норми СК України і що між сторонами
фактично виник спір про поділ майна
подружжя.

У зв'язку з цим положення ст.ст. 1046-1053 ЦК
України, на які позивачка посилається
як на юридичну підставу своїх вимог, не
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин та не породжуються у
позивачки право вимоги до відповідача.

З наведених підстав суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні в
задоволенні вимог позивачки про
стягнення на її користь боргу,
відсотків та інших сум.

Враховуючи, що зустрічна позовна заява
підлягає задоволенню, а в задоволенні
первісного позову має бути відмовлено,
суд відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
вважає за необхідне стягнути з
позивачки на користь відповідача 243,60
грн. судового збору оплаченого
відповідачем.

Керуючись ст. ст. 3, 60, 61, 63, 65, 74 СК
України, ст.ст. 10-11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 256
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення боргу - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про встановлення факту, що має
юридичне значення - задовольнити.

Встановити юридичний факт про те, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали однією сім'єю
без реєстрації шлюбу у період з жовтня
2006 року по грудень 2012 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати на плату судового збору в сумі
243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції протягом 10 днів з дня
його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя: