Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №287/70/14-ц
Головуючий у 1-й інст.
Волощук Віктор Васильович
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів:
Коломієць О.С., Якухно О.М.

секретаря
Крижанівської М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Олевського районного суду
Житомирської області від 24 квітня 2014
року

встановила:

У лютому 2014 році ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 та просив стягнути з
відповідача на його користь борг за
договором позики в розмірі 28710 грн з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, що
становить 10087, 96 грн та 2482,92 грн штрафу. В
обґрунтування вимог зазначав, що 17.09.2010
р. між ним та ОСОБА_2 укладено письмовий
договір позики, за умовами якого він
надав відповідачу грошові кошти 3300
доларів США, що становило 26136 грн на
момент передачі коштів, а відповідач
зобов'язалася їх повернути в строк до 17
листопада 2010 року. Проте, ОСОБА_2 умови
договору не виконала по даний час, а
тому просив задовольнити позов.

Рішенням Олевського районного суду
Житомирської області від 24 квітня 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2482
грн 92 коп штрафу та 412 грн 80 коп у
відшкодування витрат по сплаті
судового збору, а всього 2895 грн 72 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення в частині відмови в
задоволенні позову про стягнення
основного боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення про
задоволення позову. Апелянт
посилається неправильне застосування
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи, 17 вересня
2010 року між сторонами укладений
договір позики, за умовами якого ОСОБА_1
передав у власність ОСОБА_2 грошові
кошти в розмірі 26 136 грн, що за офіційним
курсом Національного банку України на
день укладення цього правочину є
еквівалентом 3300 доларів США, а ОСОБА_2
зобов'язалася повернути позивачу таку
ж суму грошових коштів в доларовому
еквіваленті без нарахування процентів
до 17.11.2010 р. Сторони домовилися, що факт
підписання договору позичальником
буде свідчити про отримання ним усієї
вказаної в договорі грошової суми.
Договір посвідчений приватним
нотаріусом Олевського нотаріального
округу ОСОБА_3(а.с.4).

За п.5 договору у разі, якщо позичальник
своєчасно не поверне суму позики, він
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також штраф в розмірі 3 проценти річних
від простроченої суми.

У день розгляду справи 24.04.2014 р.
відповідач ОСОБА_2 сплатила позивачу
заборгованість за договором позики в
розмірі 28 710 грн, про що свідчить
фіскальний чек №9905 від 24.04.2014 р. на а.с.22.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
правильно виходив з вимог ст.ст.526, 533, 625,
1046-1050 ЦК України та обґрунтовано
стягнув з відповідачки на користь
ОСОБА_1 2482 грн 92 коп штрафу за договором
позики, а в решті позову відмовив.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд безпідставно не задовольнив його
клопотання про стягнення коштів по
основному боргу в доларовому
еквіваленті за офіційним курсом
Національного банку України станом на
день проголошення рішення колегія
суддів до уваги не бере.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Як видно з позовної заяви, ОСОБА_1
просив стягнути з відповідача на його
користь 28710 грн основного боргу. Заяв
про збільшення розміру позовних вимог
до суду він не подавав. Саме цей розмір
грошових коштів ОСОБА_2 сплатила
позивачу у день розгляду справи. А тому,
враховуючи вимоги ст.11 ЦПК, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив у
задоволенні вимог про стягнення
грошових коштів за основним боргом.

Проте, позивач не позбавлений
можливості заявити вимоги про
стягнення решти основного боргу
відповідно до умов договору.

Згідно з ст.2 Закону України „Про
індексацію грошових доходів населення"
індексації підлягають грошові доходи
громадян, одержані ними в гривнях на
території України і які не мають
разового характеру.

Оскільки за умовами договору грошове
зобов'язання виникло в доларовому
еквіваленті, то положення ч.2 ст.625 ЦК в
частині стягнення з відповідача суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення на спірні правовідносини
не поширюються.

Доводи апеляційної скарги в цій
частині є безпідставними.

Рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Олевського районного суду
Житомирської області від 24 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього ж часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: