печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року Печерський районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді - Середи К.О.,

при секретарі - Шалапуді В.П.,

за участю позивача ОСОБА_1 та
представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та представника
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя
особа Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Правекс-Банк» про
визнання договору дарування недійсним
-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2014 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3,
третя особа Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Правекс-Банк», в якому просила суд
визнати недійсним договір дарування ?
частини квартири від 23.12.2010,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

Позов мотивовано тим, що на
виконання укладеного між сторонами
шлюбного договору від 16.02.2010, в
подальшому між сторонами був укладений
договір про поділ майна подружжя від
21.11.2010 та договір дарування ? частини
квартири від 23.12.2010.

Разом з тим, позивач стверджує, що
відповідач, ввівши її в оману, змусив
переоформити частину нерухомого майна,
що перебувало у спільній власності
подружжя, на його користь, тим самим
отримав право повної приватної
власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1.

При цьому, 21.09.2007 між позивачем та
АКБ «Правекс-Банк» було укладено
договір іпотеки № 656-012/07Р-2, за умов
якого позивач, як іпотекодавець, для
забезпечення виконання в повному
обсязі своїх зобов'язань перед
іпотекодержателем АКБ «Правекс-Банк»
за кредитним договором № 656-012/07Р від
21.09.2007 передала в іпотеку
іпотекодержателю належне їй на праві
власності нерухоме майно: квартиру
АДРЕСА_1.

16.02.2010 між сторонами було укладено
попередній договір, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
та зареєстрований в реєстрі за № 286,
відповідно до умов якого сторони
зобов'язались у майбутньому в строк до
11.11.2020 або впродовж місяця з моменту
зняття заборони відчуження відповідно
договору іпотеки № 656-012/07Р-2 від 21.09.2007
укласти договір купівлі-продажу
двокімнатної квартири, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_3 у нотаріальній
формі на умовах, зазначених цим
договором.

Позивач після зняття заборони
відчуження нерухомого майна - квартири
АДРЕСА_1 неодноразово в усній та
письмовій формі зверталась до
відповідача з вимогою виконати умови
попереднього договору, однак
відповідач ухиляється та продовжує
відмовляти в розподілі майна та
виконанні шлюбного договору.

У судовому засіданні на прохання
суду уточнити позовні вимоги і
зазначити правові підстави визнання
недійсним договору дарування від
23.12.2010, позивачка зазначила, що просить
визнати договір недійсним як такий, що
вчинений під впливом обману.

Відповідач та його представник
проти позову заперечили, пославшись на
те, що позивач обрала невірний спосіб
захисту прав, які, на її думку, є
порушеними з боку відповідача, позивач
не підтверджує та надає суду докази,
які б свідчили та підтверджували
вчинення договору дарування під
впливом обману.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши позов та додані в його
обґрунтування матеріали, суд приходить
до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, 16.02.2010 між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 було укладено шлюбний
договір, відповідно до якого сторони
здійснили поділ майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя.

16.02.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було
укладено попередній договір, за яким
сторони в строк до 11.11.2020 або протягом
місяця з моменту зняття заборони
відчуження відповідно договору
іпотеки № 656-012/07Р-2 від 21.09.2007,
зобов'язались укласти договір
купівлі-продажу двокімнатної квартири,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 у
нотаріальній формі на умовах,
зазначених цим договором.

22.11.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було
укладено договір про поділ майна
подружжя, за умов якого право спільної
сумісної власності подружжя на
квартиру АДРЕСА_1, припиняється, і кожен
з подружжя набуває право власності на ?
частки квартири.

23.12.2010 між ОСОБА_1, за договором
дарувальниця, та ОСОБА_3, за договором
обдаровуваний, було укладено договір
дарування, за умов якого дарувальниця
безоплатно передає у власність
обдаровуваного належну їй на праві
приватної власності ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Пунктом 7 договору дарування
визначено, що наявність заборони
відчуження квартири перевірено, що
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна № 29789258, виданим
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
від 23.12.2010; цей договір складається за
письмовими згодами ПАТ КБ
«Правекс-Банк», листами № 50235/03-01 від
02.11.2010 року та № 50236/03-01 від 02.11.2010 року.

Згідно із п. 9 договору дарування
дарувальниця та обдаровуваний
стверджують, що однаково розуміють
значення і умови цього договору та його
правові наслідки, підтверджують
дійсність намірів при його укладанні, а
також те, що він не носить характеру
фіктивного та удаваного правочину.

Відповідно до п. 11 договору
дарування сторони розуміють, за своєю
природою договір дарування є
безоплатним, а тому дарувальниця не має
права вимагати від обдаровуваного
вчинення на її користь будь-яких дій
майнового або немайнового характеру.

Звертаючись з позовом про
визнання договору дарування недійсним,
позивачка, посилаючись на положення ст.
230 ЦК України, просить визнати договір
дарування таким, що був укладений під
впливом обману, оскільки відповідач,
ввівши позивачку в оману, не виконує
взяті на себе зобов'язання за
попереднім договором від 16.02.2010.

Разом з тим, суд вважає, що
позивачкою невірно обрано спосіб
захисту порушених прав, оскільки в
даному випадку договір дарування з цих
підстав не може бути визнаний
недійсним, оскільки ухилення
відповідача від укладення договору,
передбаченого попереднім, дають
можливість позивачці звернутись за
захистом своїх порушених прав у
порядку, визначеному ч. 2 ст. 635 ЦК
України.

Відповідно до положень ст. 717 ЦК
України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність;
договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

В свою чергу, укладаючи договір
дарування, позивачці було відомо (пункт
11 договору дарування), що за своєю
природою договір дарування є
безоплатним, а тому дарувальниця не має
права вимагати від обдаровуваного
вчинення на її користь будь-яких дій
майнового або немайнового характеру.

Тобто, в протилежному випадку
буде порушено правову природу та суть
договору дарування.

Статтею 230 ЦК встановлено, що якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним; обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування; сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ
від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» закріплено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі;
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Належних та допустимих доказів у
розумінні положень ст. ст. 58, 59 ЦПК
України на підтвердження факту
введення позивачки в оману
відповідачем під час укладення між
сторонам договору дарування від 23.12.2010,
позивачкою суду не надано, а відтак
позов з цих підстав задоволенню не
підлягає та визнається судом
необґрунтованим.

Інших підстав для визнання
спірного договору дарування позивачка
не зазначила.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 16, 203, 215, 230, 635 ЦК України, ст. ст. 11, 18,
57- 61, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя
особа Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Правекс-Банк» про
визнання договору дарування недійсним
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
протягом 10 днів з дня його
проголошення через Печерський
районний суд м. Києва.

В разі подання апеляційної скарги,
рішення набирає законної сили після
розгляду справи апеляційним судом.

Суддя
К.О. Середа