Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Сумської
області від 5 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на те, що 28 квітня 2007 року
банк надав відповідачеві кредитні
кошти у розмірі 1 657, 2 грн на умовах
сплати 12 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом на строк 24
місяці. Кредитний договір становить
собою заяву позичальника та Умови
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка».

Посилаючись на те, що внаслідок
порушення відповідачем строку та
порядку погашення кредиту утворилася
заборгованість у розмірі 21 801, 65 грн,
банк просив стягнути указану суму із
боржника.

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 18 жовтня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 5 грудня 2013 року скасовано
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове рішення про задоволення
позову. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» 21 801, 65 грн у рахунок
заборгованості за кредитним договором.
Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення апеляційного суду та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

У справі встановлено, що 28 квітня 2007
року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_3
кредитні кошти у розмірі 1 657, 2 грн на
умовах сплати 12 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом на строк 24
місяці.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України,
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

У заяві позичальника на отримання
кредиту зазначено, що ця заява разом із
запропонованими банком Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») й
Тарифами складає кредитно-заставний
договір (а. с. 5). Пунктом 5.5. цих
Умов позовну давність за вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом,
процентів за користування ним, пені,
штрафу сторонами встановлено
тривалістю 5 років, що відповідає ч. 1 ст.
259 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд правильно виходив із
того, що Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») складають зміст
кредитного зобов'язання між сторонами,
про що свідчить підпис позичальника на
заяві на отримання кредиту, у якій
зазначено, що він ознайомився із
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт»). встановивши ті обставини,
що сторонами погоджено збільшення
позовної давності до 5 років,
апеляційний суд дійшов вірного
висновку про те, позивач звернувся до
суду в межах указаного строку.

Разом з тим, не можна погодитися із
висновками апеляційного суду щодо
встановлення початкового моменту
перебігу позовної давності за
вимогами, що складаються із сукупності
прострочених щомісячних зобов'язань.

Відповідно до умов кредитного
договору, погашення заборгованості
здійснюється у наступному порядку:
щомісяця в період сплати, за який
приймається період із «20» по «25» число
кожного місяця, позичальник повинен
надавати банку грошові кошти
(щомісячний платіж) у розмірі 138, 63 грн
для погашення заборгованості за
кредитом.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право у примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору встановлені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення (постанова
Верховного Суду України від 6 листопада
2013 року № 6-116цс13).

Відповідачем у справі було заявлено
про застосування позовної давності до
спірних правовідносин.

З урахуванням викладеного, висновок
суду про початок перебігу позовної
давності із 28 квітня 2009 року - із
визначеної судом дати закінчення дії
кредитного договору та відсутність
підстав для застосування позовної
давності до вимог банку про стягнення
заборгованих на час звернення до суду
платежів, які строком позовної
давності не охоплюються, ґрунтується
на неправильному застосуванні норм
матеріального права, що призвело до
ухвалення незаконного рішення.

Крім того, задовольняючи позов,
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що банком проведені нарахування усіх
сум за шість років, у тому числі і пені.

Пунктом 5.5. Умов позовну давність за
вимогами про стягнення заборгованості,
а також усіх передбачених Умовами
нарахувань, зокрема, і пені,
встановлена тривалістю 5 років. При
цьому у п.5.4. Умов, зазначено, що
нарахування неустойки здійснюється
протягом трьох років з дня, коли
відповідне зобов'язання повинне бути
виконане позичальником, наведені
пункти Умов у сукупності при ухваленні
рішення не оцінено, що має суттєве
значення для вирішення питання щодо
періоду, обумовленого сторонами, за
який нараховується пеня. Таким чином, у
порушення ст.214 ЦПК України судом не
встановлені фактичні обставини.

Враховуючи викладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
відповідно до ст. 338 ЦПК України із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 5 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко