Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 червня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Власова С.О., Бисага Т.Ю.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою представника позивачів ОСОБА_1,
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
20 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

Зазначеним рішенням:

- у задоволенні вимог ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» про визнання недійсним
кредитного договору №220360/8 від 22
березня 2006 року - відмовлено,

- у задоволенні вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2
до ПАТ «Родовід Банк» про визнання
недійсним договору іпотеки від 22
березня 2006 року - відмовлено,

- у вимогах вказаних осіб до ПАТ
«Родовід Банк», третя особа приватний
нотаріус Ужгородського міського
нотаріального округу про зобов'язання
нотаріуса виключити з державного
реєстру запису про іпотеку та заборону
відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 -
відмовлено,

- провадження у справі про визнання
незаконним та скасування виконавчого
напису нотаріуса щодо звернення
стягнення на зазначений вище будинок -
закрито.

Вимоги за зустрічним позовом
задоволені частково.

Стягнуто на користь ПАТ «Родовід Банк»
солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1 338 159,11
грн. заборгованості за кредитним
договором, з яких 1 155 154,72 грн. -
заборгованість за кредитом, 168 004,39 грн. -
заборгованість по відсоткам, 15 000 грн. -
пені.

В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
ухвалення нового про задоволення вимог
за основним позовом та відмову у
задоволенні вимог за зустрічним
позовом. Рішення в частині закриття
провадження, на думку апелянта, слід
скасувати, надіславши справу у цій
частині на новий розгляд. Апелянт
вказує на те, що рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Колегія суддів вважає, що скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких підстав.

По справі є доведеними слідуючі факти
та обставини.

22 березня 2006 року ВАТ «Родовід Банк»
(попередник відповідача за основним
позовом) та ОСОБА_1 уклали кредитний
договір, згідно якого позичальнику
було надано кредит у формі
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 145 000 доларів США з терміном
користування до 22 березня 2009 року під 17%
річних.

Для забезпечення виконання цього
договору 22 березня 2006 року було
укладено договір іпотеки, згідно якого
позичальник та ОСОБА_2 передали банку в
іпотеку належний їм будинок АДРЕСА_1.
Відповідно до умов даного договору
позивачі взяли на себе солідарну
відповідальність за невиконання
боржником зобов'язання за кредитним
договором.

З 22 березня 2006 року по 9 серпня 2007 року
банк 69 траншами видав позичальнику
зазначений вище кредит.

ОСОБА_1 свої обов'язки за кредитним
договором не виконував, внаслідок чого
за ним утворилась заборгованість.

21 серпня 2009 року у зв'язку з
безспірністю заборгованості приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу вчинив
виконавчий напис № 741, яким у рахунок
погашення заборгованості перед банком
у розмірі 1 524 201,49 грн. запропонував
звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 1 жовтня 2010 року, яке набуло
чинності 6 квітня 2011, вказані дії
нотаріуса визнані правомірними.

У листопаді 2010 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до суду про визнання недійсним
кредитного договору посилаючись на те,
що банк при укладенні цього правочину
порушив його права, як споживача
кредитної послуги, не надавши вичерпну
інформацію про умови кредиту,
внаслідок чого ввів його в оману.

Суд першої інстанції обгрунтованно
відмовив у даних вимогах.

Оспорюваний правочин сторонами
укладено у письмовій формі, банк та
позичальник при цьому досягли усіх
його істотних умов: розміру кредиту,
строків видачі та погашення кредиту,
сторони правочину передбачили обсяг
своїх прав та обов'язків, вид та розміри
відповідальності, а також особливі
умови.

Договір підписано його сторонами,
банком його умови виконані повністю, а
позичальником - частково у зв'язку з чим
і виник даний спір.

Вимоги ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» щодо надання інформації
про кредит відповідачем були
дотримані. В обгрунтування своїх
доводів про порушення банком цієї
норми закону позивач посилався на
положення закону, які набули чинності
після укладення договору. Ці зміни
зворотньої сили не мають, тому дана
аргументація є помилковою.

Зміст кредитного договору свідчить про
те, що банком позичальнику інформація
по кредитній лінії була дана у чіткий,
зрозумілий та однозначний спосіб.
Враховуючи наведене, доводи позивача
про те, що при укладенні кредитного
договору банк ввів його в оману не
відповідають дійсності.

Також позбавлені підстав доводи ОСОБА_1
про нібито внесення банком у договір
умови, яка є дискримінаційною (розмір
неустойки у два рази перевищує розмір
процентної ставки).

П.5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів» передбачено, що
несправедливими є умови договору про
встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої суми
компенсації (понад 50% вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

Отже, розмір неустойки не повинен
надмірно перевищувати не розмір
процентної ставки, а розмір кредиту.

Встановлення сторонами кредитного
договору у п.п. 1.1, 1.3 розміру кредитної
ставки в 17% річних при відкритті
відновлювальної кредитної лінії у
розмірі 145 000 доларів США не є
несправедливою умовою договору.

Таким чином, вимоги ст. ст. 215, 1048-1052,
1054-1055 ЦК України та ст. ст. 18, 19 ЗУ «Про
захист прав споживачів» при укладенні
кредитного договору були дотримані.

Тоді ж, тобто у листопаді 2010 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у позові порушили
питання про визнання договору іпотеки
недійсним.

Відмовивши Удаловій-Курило у цих
вимогах суд першої інстанції не
врахував роз'яснення, що міститься у п.
23 постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних правовідносин».

Згідно нього при вирішенні спорів за
участі майнових поручителів суди мають
виходити з того, що відповідно до ст. 11
ЗУ «Про заставу», ст. ст. 1, 11 ЗУ «Про
іпотеку» майновий поручитель є
заставодавцем або іпотекодавцем.
Відповідно до ст. 546 ЦК застава (іпотека)
та порука є різними видами
забезпечення, тому норми, що регулюють
поруку (ст. ст. 553-559 ЦК) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
іпотекодержателем за виконання
боржником основного зобов'язання
винятково в межах вартості предмета
іпотеки.

У зв'язку з цим солідарна
відповідальність боржника та
майнового поручителя нормами ЦК не
передбачена.

Оскільки в п.п. 1.2.1, 1.2.2 та 1.2.3 договору
іпотеки, укладеного між ВАТ «Родовід
банк» та обидвома позивачами, були
включені умови, згідно яких ОСОБА_2
повинна нести таку саму грошову
відповідальність, як і позичальник, то
у цій частині даний правочин є
недійсним.

Кредитний договір, як зазначено вище, є
дійсним. Договір іпотеки також є
дійсним, за виключенням положень про
солідарну відповідальність майнового
поручителя ОСОБА_2 за невиконання
боржником зобов'язань за кредитним
договором.

Враховуючи наведене, суд вірно
відмовив у вимогах про покладення
обов'язку на приватного нотаріуса
Ужгородського міського нотаріального
округу щодо виключенню запису про
іпотеку та заборони відчуження
нерухомого майна з реєстру іпотек,
оскільки ці вимоги є похідними від
вимог про визнання правочинів
недійсними.

Підлягає до часткового задоволення
апеляційна скарга на рішення в частині
закриття провадження у справі.

Окрім зазначених вище позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати
незаконним та скасувати виконавчий
напис №741, яким приватний нотаріус
Київського нотаріального округу 21
серпня 2009 року запропонував у рахунок
погашення заборгованості перед банком
у розмірі 1 524 201,49 грн. звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Суд першої інстанції в порушення вимог
ст. ст. 205, 208 ЦПК України провадження в
цій частині позовних вимог закрив
рішенням.

По справі є доведеним, що зазначені
вимоги позивачі пред'явили до ПАТ
«Родовід Банк» та третьої особи
приватного нотаріуса Ужгородського
міського нотаріального округу (т. 2, а.с.
175-176).

Ані банк, ані нотаріус ОСОБА_5
виконавчий напис №741 не вчиняли.

Особа, яка його вчинила - приватний
нотаріус ОСОБА_6, який здійснює свою
діяльність в межах Київського міського
нотаріального округу, до участі у
справі не залучався.

Отже, у вимогах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ПАТ
«Родовід Банк», третя особа приватний
нотаріус Ужгородського міського
округу про визнання незаконним та
скасування виконавчого напису слід
відмовити у зв'язку з тим, що вказані
особи прав позивачів та їх інтересів
вказаною нотаріальною дією не
порушували і не оспорювали.

Відповідно до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК
України та ст. ст. 3, 4, 26, 30, 309 ЦПК України
колегія ухвалює у цій частині позовних
вимог нове рішення.

При перевірці законності рішення суду
за зустрічним позовом ПАТ «Родовід
Банк» про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
колегія враховує роз'яснення, які
містяться у пунктах 17 та 23 зазначеної
вище постанови Пленуму ВССУ.

Згідно них у разі звернення
кредитодавця до суду після вчинення
виконавчого напису про звернення
стягнення на предмет іпотеки з вимогою
про стягнення кредитної
заборгованості суд має з'ясувати
питання про виконання виконавчого
напису і з урахуванням цього вирішити
спір на підставі чинного законодавства
та умов кредитного договору.

При вирішенні питання про стягнення
заборгованості за кредитним договором
слід врахувати, що солідарна
відповідальність боржника
(позичальника) та майнового поручителя
(іпотекодавця) неможлива. Останній несе
перед банком виключно майнову
відповідальність в межах вартості
предмета іпотеки.

З листа начальника МВ ДВС
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції № 07-54/5702 від 28
березня 2014 року видно, що виконавчий
напис № 741, вчинений приватним
нотаріусом ОСОБА_6 на час розгляду
справи апеляційним судом не виконано.

Отже, перешкод для задоволення вимог
банку про стягнення кредитної
заборгованості у даному цивільному
провадженні немає.

Оскільки колегія задовільняє вимоги
ОСОБА_2 в частині визнання недійсним
договору іпотеки про її солідарну
(грошову) відповідальність разом з
позичальником, то у вимогах банку за
зустрічним позовом до цієї особи про
стягнення кредитної заборгованості
слід відмовити.

Таким чином, стягнення заборгованості
за виконавчим написом нотаріуса № 741 та
стягнення заборгованості за рішенням
суду не є подвійним стягнення,
заборгованість за судовим рішенням
підлягає стягненню лише з
позичальника, оскільки майновий
поручитель не може нести солідарну
відповідальність нарівні з боржником.

Щодо доводів апеляційної скарги про
необхідність застосування строків
позовної давності по заборгованості за
кредитним договором, то колегія
відхиляє їх та констатує наступне.

Кредитний договір згідно п. 1.1
закінчував свою дію для кредитора та
позичальника 22 березня 2009 року(т. 1, а. с.
6-9).

14 квітня 2009 року ОСОБА_1 визнав свій
борг перед банком по тілу кредиту та
процентам за його користування ї
зобов'язався погасити заборгованість
(т. 1, а. с. 120).

Враховуючи відсутність графіка
щомісячного погашення кредиту строк
позовної давності за вимогами банку
спливав 14 квітня 2012 року. Є доведеним,
що позов про стягнення заборгованості
за кредитним договором банк пред'явив у
травні 2011 року, тобто в межах строку
позовної давності (т. 1, а. с. 26).

Що стосується необхідності
застосування однорічного строку
позовної давності до вимог банку про
стягнення пені за несвоєчасну сплату
кредиту та несвоєчасну сплату
процентів, то цей строк судом
застосовано.

Розмір пені за цими двома вимогами
позивач визначив саме за один рік: з 10
травня 2010 року по 9 травня 2011 року, тобто
за один рік до пред'явлення позову про
стягнення заборгованості (т.1, а. с. 26-32,
116).

Викладене вище, є підставою для
ухвалення нового рішення в частині
вимог за основним та зустрічним
позовами.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 20 листопада 2013 року скасувати,
ухваливши нове, яким у вимогах ОСОБА_1
про визнання кредитного договору
недійсним, у вимогах ОСОБА_1 та ОСОБА_2
про покладення обов'язку на приватного
нотаріуса Ужгородського міського
нотаріального округу щодо виключення
запису з Державного реєстру, про
визнання незаконним та скасування
виконавчого напису, вчиненого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу -
відмовити.

Вимоги ОСОБА_2 за основним позовом та
вимоги публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» за
зустрічним позовом задовольнити
частково.

Договір іпотеки, укладений 22 березня 2006
року між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та закритим
акціонерним товариством «Родовід
Банк» в частині солідарної
відповідальності майнового поручителя
ОСОБА_2 за невиконання боржником ОСОБА_1
зобов'язань за кредитним договором
визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» (04136, м. Київ, вул.
Північно-Сирецька. 1-3, КОД ,
МФО 321712) заборгованість за кредитним
договором № 220360/8 від 22 березня 2006 року
у розмірі 1 338 159,11 грн. (один міліон
триста тридцять вісім тисяч сто
п'ятдесят дев'ять грн. 11 коп.), яка
складається з заборгованості за
кредитом - 1 155 154,72 грн., заборгованості
по процентам за користування кредитом -
168 004,39 грн., пені - 15 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Родовід Банк» 1 820 грн. судових витрат.

У вимогах публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» про
стягнення з ОСОБА_2 у солідарному
порядку 1 338 159,11 грн.(одного міліона
триста тридцяти восьми тисяч ста
п'ятдесяти дев'яти грн. 11 коп.)
заборгованості за кредитним договором
- відмовити.

У стягненні судових витрат з ОСОБА_2 -
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
його проголошення, але може бути
оскаржено протягом 20 днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: