Справа № 136/331/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"11" липня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсними
договорів дарування житлового будинку
та земельної ділянки та скасування їх
державної реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

В травні 2010 року ОСОБА_3 звернувся
до суду із позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсними договорів
дарування житлового будинку та
земельної ділянки, обґрунтовуючи
підставність своїх позовних вимог
наступним чином.

Він, ОСОБА_3, разом зі своєю
дружиною, ОСОБА_4 прожив довгий час у
власному будинку АДРЕСА_1, який він
прийняв у власність в порядку
спадкування після смерті своїх
батьків. Ще за життя дружини, ОСОБА_4, до
них приїздила щорічно у гості сестра
його дружини - ОСОБА_2 разом зі своєю
сім'єю, які проживають в місті Ізмаїл
Одеської області та, яка є відповідачем
у справі.

В 2002 році він, ОСОБА_3, захворів,
його діагноз було визначено як «рак
горла 1 ст.». Дружина ОСОБА_4,
переживаючи за майно, постійно
переконувала його, щоб склав заповіт,
або ж якимось іншим чином переоформив
все своє майно на її сестру ОСОБА_2, а
саме належний йому на праві власності
будинок з господарськими спорудами та
земельну ділянку 0,14 га. по АДРЕСА_1. На
що він, ОСОБА_3, категорично не
погоджувався, мотивуючи наявністю і з
його сторони родичів.

Влітку 2004 року (з 20 по 30 серпня)
хвороба, якою він, ОСОБА_3, так довго
хворів «рак горла» особливо
загострилась, стан його здоров'я був
критичний, оскільки мучили нестерпні
болі голови та горла, а тому він, ОСОБА_3,
навіть добре не пам'ятає, що і з ним
відбувалось. Такі події змусили усіх
його рідних готуватись до похорону.
Однак хвороба відпустила. Увесь цей час
боротись із недугою йому допомагали
його родичі. Певний час він проходив
курс лікування за їх допомоги та йому
стало краще.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його
дружина ОСОБА_4 Під час розшуку
документів дружини для оформлення її
смерті, в шафі, він, ОСОБА_3, знайшов
новий технічний паспорт на свій
будинок, в якому знаходився договір
дарування належного йому житлового
будинку від 25 серпня 2004 року,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_5. Згідно змісту цього договору
він, ОСОБА_3, ще 25 серпня 2004 року
подарував житловий будинок з
господарськими будівлями який
знаходиться по АДРЕСА_1 ОСОБА_2.

Після ознайомлення зі змістом
договору, виявив, що у вказаному
договорі дарування в пункті 14 де
зазначені підписи сторін, після запису
«Дарувальник» поставлено підпис не
схожий на його. Крім того, він, ОСОБА_3,
ніколи не заходив до приватного
нотаріуса ОСОБА_5 та ніколи не
підписував ніяких договорів дарування,
зокрема власного будинку та земельної
ділянки, а на вмовляння колишньої
дружини ОСОБА_6 заповісти чи передати
іншим чином у власність належні йому
будинок та земельну ділянку ОСОБА_2, був
категорично проти, тому вважав, що
підпис у вказаному договорі дарування
був підроблений невідомою особою, у
зв'язку із чим звернувся до прокуратури
Іллінецького району, проте порушену
кримінальну справу за його заявою
слідчим було закрито за відсутністю
складу злочину. Під час досудового
розслідування, йому, ОСОБА_3, також
стало відомо про наявність такого ж
аналогічного договору дарування
земельної ділянки від 25 серпня 2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_5, з суті якого він, ОСОБА_3,
подарував ОСОБА_2, тобто передав
безоплатно у власність також земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,14 га., яка
раніше належала йому на праві
власності на підставі Державного акту
на право приватної власності на землю
серії ВН №001913 виданого Іллінецькою
міською радою 11 січня 1999 року. З
матеріалів кримінальної справи він
отримав копію такого договору
дарування земельної ділянки, в якому,
на його думку, підпис дарувальника не
схожий на його підпис.

Дивним для нього, ОСОБА_3, став той
факт, що обидва договори дарування, як
будинку, так і земельної ділянки біля
будинку, які судячи з їх змісту були
підписані ним та засвідчені приватним
нотаріусом ОСОБА_5 в один день - 25 серпня
2004 року, тобто в той день, в який згідно
медичних документів та записів історії
хвороби, пояснень родичів ОСОБА_7,
ОСОБА_8 та ОСОБА_1 був дуже важко хворий
та з 20 серпня по 30 серпня 2004 року лежав
дома прикутий до ліжка під домашнім
наглядом лікаря нікуди не
піднімаючись, оскільки у нього були
нестерпні болі від хвороби «рак горла»,
а тому ніяким чином він не міг бути в
нотаріуса та підписувати такі договора
дарування, тим більше, що не мав наміру
дарувати будинок та земельну ділянку
ОСОБА_2, а тому зміст даних договорів
суперечить його волі, оскільки ще до
хвороби він чітко усвідомлював, що
відчуживши все своє майно, залишиться
без даху над головою, іншого помешкання
для проживання окрім даного будинку не
має.

Позивач вважав, що вказані
договора дарування укладені були 25
серпня 2004 року обманним шляхом,
оскільки саме цієї дати він, ОСОБА_3, від
нестерпної болі за станом здоров'я не
міг їх укладати, так як втрачав
свідомість та під страхом смерті майже
не пам'ятав всіх події, що відбувались з
ним в цей період. Крім цього,
відповідачка ОСОБА_2 діяла
недобросовісно, з метою будь-що
придбати у власність належне йому
майно, скориставшись його важким
станом здоров'я, в той час коли він від
болі не усвідомлював значення своїх
дій. При цьому зазначає, що
правовстановлюючі документи на
будинок чомусь тривалий час
знаходились у його будинку в шафі
дружини, однак про їх існування він,
ОСОБА_3, довгий час не знав, тобто з 2004
року по 2008 рік, а виявив їх випадково в
жовтні 2008 року. Цей факт дарування від
нього вперто приховувала як його
дружина, так і ОСОБА_2 і ніхто навіть з
його родичів не знав про договір
дарування належних йому будинку та
земельної ділянки. Крім того, на думку
позивача, те, що вказані правочини були
вчинені під впливом обману
відповідачки, свідчить той факт, що
державна реєстрація договорів
дарування в БТІ була проведена значно
пізніше, а не в момент їх укладення.

В позовній заяві ОСОБА_3 зазначив,
що договори дарування будинку та
земельної ділянки від 25 серпня 2004 року
не відповідають вимогам ч. 3 ст. 202 ЦК
України щодо обов'язковості вільного
волевиявлення учасника правочину, яке
має відповідати його внутрішній волі,
адже відповідачка скориставшись його
безпомічним та тяжким становищем в
період його хвороби обманула його, а
тому придбала у власність житловий
будинок та земельну ділянку 0,14 га. по
АДРЕСА_1 на підставі двох договорів
дарування від 25 серпня 2004 року
незаконно; ч. 1 ст. 230 ЦК України,
оскільки відповідач навмисно ввела
його, ОСОБА_3 в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, поскільки якби
він, ОСОБА_3, не перебував в хворому
стані на момент укладення договорів
дарування земельної ділянки та
житлового будинку і якби на нього не
впливала хвороба, спричиняючи
нестерпну фізичну біль, під час якої
він навіть не міг усвідомлювати
значення своїх дій, то він ніколи б за
нормальних умов не пішов би на такий
вчинок, щоб подарувати відповідачці
все своє майно, тобто віддати будинок
та земельну ділянку, залишившись без
даху над головою, будучи хворим,
інвалідом 2 групи та в похилому віці.

Крім того, вважав, що оскаржувані
договори дарування будинку та
земельної ділянки вважаються
недійсними ще й з тих підстав, що ці
договори були укладені під впливом для
нього, ОСОБА_3 тяжкої обставини -
хвороби «раку горла», яка тримала його
на грані життя та смерті, чим і
скористалась недобросовісно ініціатор
таких угод відповідачка ОСОБА_2,
створивши для себе вигідну ситуацію
укладення оспорюваних на даний час
угод, які звичайно укладені на вкрай
невигідних для нього умовах, оскільки
при таких угодах він, ОСОБА_3,
позбавляється як землі, так і даху над
головою без всяких на те вагомих
причин. Доказом недобросовісності
відповідачки ОСОБА_2 є довіреність яку
вона надала своєму сину ОСОБА_9 якою
уповноважила не тільки представляти її
інтереси в суді, а й продати будинок та
земельну ділянку, а його ОСОБА_3
відправити в будинок престарілих, про
що ОСОБА_9 висловлювався 14 лютого 2010
року по телефону ОСОБА_1 і цю розмову
чули всі присутні на той час в її
будинку, бо в цей день було свято.

Також у позовній заяві, позивач
вказав на те, що пропустив строк
звернення до суду з позовом про
визнання договорів дарування
недійсними з поважних причин,
поскільки весь цей час перебував в
скрутному матеріальному становищі,
являється особою похилого віку,
інвалідом 2-гої групи, постійно хворіє
тяжкими хворобами, а тому не в змозі був
захистити свої права самостійно, в
зв'язку з чим відповідно до вимог ст. 73
ЦПК України, на його думку даний строк
підлягає поновленню судом.

За наведених обставин, позивач
просив суд Договір дарування житлового
будинку від 25 серпня 2004 року та договір
дарування земельної ділянки від 25
серпня 2004 року, укладений між сторонами
ОСОБА_3, як дарувальником та
обдаровуваним ОСОБА_2 про дарування їй
житлового будинку з господарськими
спорудами та земельної ділянки, площею
0,14 га. по АДРЕСА_1 визнати недійсними та
скасувати їх державну реєстрацію.
Причину пропуску строку давності за
захистом свого порушеного права
звернення до суду з позовом про
визнання недійсними договорів
дарування визнати поважною та поновити
пропущений строк звернення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року позивач ОСОБА_3
помер.

Ухвалою Іллінецького районного
суду Вінницької області від 13.11.2013 року
до участі у справі було залучено ОСОБА_1
як позивача, яка успадкувала майно
після смерті ОСОБА_3 за заповітом, а
отже є правонаступником в розумінні
ст.37 ЦПК України.

В ході судового розгляду даної
справи позивачем неодноразово
уточнювались позовні вимоги, однак в
останній редакції позовної заяви
ОСОБА_1 свої позовні вимоги
обґрунтувала з огляду на таке.

Вважає, що укладений 25 серпня 2004
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір
дарування житлового будинку та
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
має бути визнаний недійсним з
наступних підстав:

ОСОБА_3 уклав договір дарування під
впливом тяжких обставин, оскільки в 2002
році він захворів на важку невиліковну
хворобу - рак горла, після чого став
інвалідом 2 групи і на протязі довгого
часу лікувався так як, хвороба постійно
прогресувала.

Влітку 2004 року перебіг хвороби
особливо загострився, так як посилився
біль в горлі, пропав голос і він не міг
розмовляти, а також нормально
харчуватись і цими обставинами
скористалась його дружина ОСОБА_4, яка
постійно стала його переконувати, щоб
він переписав житловий будинок та
земельну ділянку на її сестру ОСОБА_2,
яка має надавити матеріальну допомогу
для придбання ліків так як у них своїх
дітей не було.

Перебуваючи у вкрай тяжких обставинах
у зв'язку з важкою хворобою, а також
враховуючи переконання дружини ОСОБА_3
25 серпня 2004 року уклав на вкрай
невигідних йому умовах договір
дарування з ОСОБА_2 житлового будинку
та земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1, Вінницької області.

Після укладання договору дарування,
відповідач, обіцяючи піклуватись та
надавати матеріальну допомогу ОСОБА_3,
фактично залишила їх на одинці із
їхньою хворобою і всіма негараздами
які упали на них.

В 2008 році померла дружина ОСОБА_3 і він
залишився один. Після чого він став
розуміти, що ОСОБА_2 не має намірів йому
допомагати і усвідомлюючи те, що
покійна дружина разом із сестрою
скористались його тяжким станом тільки
для, щоб він подарував будинок.
Фактичне піклування про ОСОБА_3
залишилось за нею, ОСОБА_1, так як вона
не могла спокійно спостерігати за
стражданнями свого дядька ОСОБА_3, а він
потребував постійної допомоги, то вона
вимушена була проживати разом з ним і
вести все домашнє господарство, а також
провідувала його коли він перебував на
стаціонарному лікуванні.

Коли після смерті дружини в паперах
ОСОБА_3 знайшов договори дарування та
звернувся на консультацію до юристів,
щодо порядку їх скасування, а потім 05
травня 2010 року звернувся з позовом в
суд про визнання недійсним договорів
дарування житлового будинку та
земельної ділянки та скасування їх
державної реєстрації.

З огляду на викладене вважає, що її
позов має бути задоволеним відповідно
до ч. 1 ст. 233 ЦК України так договір між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений за
збігом тяжких обставин внаслідок
довготривалої тяжкої хвороби, а також
на підставі переконань його дружини, що
її сестра - ОСОБА_2, буде доглядати та
допомагати йому до самої смерті.

Крім того, вважає, що ОСОБА_3 пропустив
строк звернення до суду з позовом про
визнання договорів дарування
недійсними з поважних причин так як про
наявність договорів дарування йому
стало відомо після смерті дружини,
тобто в жовтні 2008 року. Відповідно до
ст. 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється три роки.
Підставами для поновлення пропущеного
строку звернення до суду за захистом
порушеного права є вік ОСОБА_3,- 81 рік,
стан його здоров'я, його необізнаність
у чинному законодавстві, належної
поінформованості у вчиненні ним дій, а
тому не в змозі був захистити свої
права самостійно у зв'язку з чим,
відповідно до вимог ст.73 ЦПК України,
строк позовної давності підлягає
поновленню судом.

За наведених обставин, ОСОБА_1 просила
причини пропуску строку позовної
давності за захистом порушеного права
на звернення ОСОБА_3 до суду з позовом
про визнання недійсними договорів
дарування визнати поважними та
поновити пропущений строк звернення.

Визнати недійсними та скасувати
державну реєстрацію договорів
дарування від 25 серпня 2004 року:
житлового будинку з господарськими
спорудами загальною площею 78,30 м кв. та
земельної ділянки площею 0,14 га,
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
Вінницької області укладенні між
сторонами ОСОБА_3, як дарувальником та
обдарованим ОСОБА_2.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_10 позовні вимоги
підтримали з урахуванням уточненої
позовної заяви, яка була подана ними в
останній редакції.

Представник відповідача ОСОБА_11
позовні вимоги не визнала.

Свою правову позицію з вирішення
даного спору вона обґрунтувала таким
чином.

Спірним в даній справі є нотаріально
посвідчений договір дарування від 25
серпня 2004 року житлового будинку за
адресою АДРЕСА_1 та договір дарування
земельної ділянки площею 0, 14 га.

Відповідність чи не відповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства.

Властивості оспорюваних правочинів
чітко визначенні в постанові Пленуму
ВСУ від 6 листопада 2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»: якщо
їх недійсність прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує їх
дійсність на підставі встановлених
законів в відповідності до вимог
ч.2.ст.222, ч.2.ст. 223, ч.1.ст.225 ЦК.

ОСОБА_3 пропустив спеціальний строк для
звернення до суду визначений ч.1.ст.728 ЦК
України в один рік, оскільки в даному
випадку перебіг строку почався з
наступного дня від дня укладення
договору дарування від 25 серпня 2004
року, тобто з 26 серпня 2004 року, і термін
позовної давності закінчується 26
серпня 2005 року.

На той час до 26 серпня 2005 року ОСОБА_3 не
звертався до суду про визнання
договору дарування недійсним, адже на
той час родинні відносини між сім'ями
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були тісними вони
їздили в гості, допомагали по
господарству, спілкувалися, жінка
ОСОБА_4 перебувала в неприязних
відносинах з родичами ОСОБА_3, особливо
з ОСОБА_1 цей факт визнала під час
судового розгляду позивачка.

В 2008 році померла раптово дружина
ОСОБА_3 і його родичі зокрема, ОСОБА_1,
знаючи, що ОСОБА_2 далеко почала
опікуватися ОСОБА_3 для того, щоб
заволодіти власністю ОСОБА_2, це
підтверджується реєстраційними
матеріалами інвентаризаційної справи
для того, щоб допомогти рідному синові
ОСОБА_12 отримати майно ОСОБА_3.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із
зазначеним позовом лише після того як
померла його дружина і після того, як
почала його провідувати ОСОБА_1 лише в
травні 2010 року, і тому для поновлення
строків для звернення до суду вона
вигадала, що ОСОБА_3 дізнався про
договір дарування лише в травні 2010
року. Вважаю, що ОСОБА_3 пропустив
спеціальний строк для звернення до
суду про визнання договору дарування
недійсним і не брати припущення ОСОБА_1
до уваги про те, що він взнав про
договір дарування після смерті його
дружини.

Навіть якщо застосувати загальний
строк позовної давності у три роки: з 26
серпня 2004 року і 26 серпня 2007 року
звернення ОСОБА_3 до суду про визнання
недійсним договір дарування не могло
бути через те, що в цей період була жива
його дружина, і укладений договір
дарування відповідав їх спільному
волевиявленню.

Той факт, що про даний договір стало
відомо ОСОБА_3 в 2008 році є неправдивим,
його спростовують підписаний ним
особисто договір дарування, пояснення
приватного нотаріуса ОСОБА_5, ОСОБА_9,
ОСОБА_13., матеріали інвентаризаційної
справи № 1457 стр.20 (заява особисто була
написана дарувальником на видачу
витягу з реєстру від 08.06.2004 року для
оформлення дарування на відповідачку,
особисто ним підписаний договір про
надання послуг БТІ від 08.06.2004 р.),
матеріалами кримінальної справи №
08070183, поясненнями позивачки ОСОБА_1 та
ОСОБА_7.

Дані письмові докази є неспростованими
доказом того, що ОСОБА_3 знав про
наявність договорів дарування від часу
його укладення, а саме від 25 серпня 2004
року в подальшому він особисто
звертався від 08.06.2004 року до
Іллінецької міської Ради за довідкою
про склад сім'ї для її пред'явлення до
органів БТІ ( стр. 19 матеріалів
інвентаризаційної справи № 1457), писав
ОСОБА_14 особисто заяву про видачу
витягу з Реєстру на нерухоме майно №
6-327 - 689 від 08.06.2004 року до Гайсинського
МБТІ для оформлення договорів
дарування на відповідача ( стр.20
інвентаризаційної справи № 1457), був
обізнаний і належно проінформований у
вчиненні ним дій, а тому міг своєчасно
звернутися до суду про розірвання
договору дарування в відповідності до
вимог ст.ст.258, 727,728 ЦК.

Для вирішення питання щодо поновлення
пропущеного процесуального строку
важливе значення має поважність
причини, внаслідок якої він був
пропущений.

Письмових доказів в підтвердження
поважності пропущеного строку для
звернення до суду позивачем не надано і
в матеріалах цивільної справи вони
відсутні, а отже слід застосувати п.7 ч.1
ст.293 ЦПК України про відмову у
задоволенні клопотання про поновлення
процесуального строку, оскільки у
ОСОБА_3 не було поважних причин, які б
перешкоджали своєчасному вчиненню ним
зазначеної процесуальної дії відносно
розірвання укладеного ним договору
дарування з відповідачем.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснила, що жінка ОСОБА_3 під час
їхньої розмови зазначила « я все зроблю
для того, щоб було добре моїй рідній
сестрі» дані пояснення доводять той
факт, що вирішення долі майбутнього
власника їхнього спільно нажитого
майна було давно визначене за спільною
згодою подружжя.

Коли родина зі сторони ОСОБА_3
дізналася, що він подарував
відповідачці все своє майно тоді
почався з їхньої сторони тиск на нього,
сварки і переконання в тому, що
необхідно скасувати даний укладений
договір дарування.

Встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 25
серпня 2004 року був укладений договір
дарування, за умови якого ОСОБА_3
подарував ОСОБА_2 житловий будинок з
господарськими спорудами, загальною
площею 78.30 кв. м. що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1 на земельній ділянці
загальною площею 0,14 га.

Загальна вартість житлового будинку з
господарськими спорудами на час
укладення договору дарування
становить 15000 ( п'ятнадцять тисяч)
гривень.

25 серпня 2004 року, на час укладення
договору дарування, ОСОБА_3 самостійно
прийшов до нотаріальної контори, не
зважаючи на свій вік та стан здоров'я,
психічно був здоровий, усвідомлював
значення своїх дій, власноручно
підписав всі необхідні документи та
подарував все нерухоме майно: житловий
будинок та земельну ділянку
відповідачу.

За письмовою згодою його жінки, рідної
сестри відповідачки в нотаріальній
конторі в присутності ОСОБА_9 (сина
відповідачки), ОСОБА_3, ОСОБА_2 та
приватного нотаріуса Іллінецького
районного нотаріального округу ОСОБА_5
був посвідчений договір дарування
житлового будинку і зареєстрований в
реєстрі за № 4556.

Дарування здійснювалося ОСОБА_3 без
будь - яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного так і
морального і гарантувало, що об'єкт
нерухомості, який є предметом цього
договору в спорі не перебував, прав
щодо нього третіх осіб не було, угода
відповідала і відповідає дійсним
намірам і не носила характеру
удаваного та фіктивного правочину.

До ІНФОРМАЦІЯ_1 року, часу смерті
дружини ОСОБА_3, позивач ОСОБА_1, ніяких
родинних відносин з ОСОБА_3 та його
дружиною не підтримувала, більш того,
як вона сама підтвердила той факт, що
вона перебувала в неприязних
відносинах з жінкою ОСОБА_3, а отже
сумнівів у позивача на той час відносно
вирішення подальшої долі нажитого
майна подружжя і його дарування
відповідачці рідній сестрі ОСОБА_2 у
нього не виникало.

Позивачка фактично не могла знати про
дійсні наміри сім'ї ОСОБА_3 відносно
того, що вони за взаємною згодою
вирішили все своє майно подарувати
відповідачці, про ту дійсну ситуацію в
сім'ї, в якій вони перебувала на той час
і відносини між ними, ОСОБА_1 не могла
знати і умови на яких укладався даний
договір дарування, адже вона не була
присутньою ні до укладення договору
дарування, ні під час його укладення в
нотаріальній конторі, її припущення
відносно того що це мав бути договір
довічного утримання ніякими доказами
не підтвердилися, не можливо довести
домовленість про довічне утримання
лише зміненими позовними вимогами, які
вона зазначає в своїх уточненнях до
позовної заяви від 14 лютого 2013 року, від
19 березня 2013 року, які були додані до
матеріалів цивільної справи від 19
березня 2014 року, ні уточнення позовних
вимог від 23 квітня 2014 року.

«Раніше до смерті дружини ОСОБА_3
позивачка з ОСОБА_3 ніяких родинних
стосунків не підтримували і самими
близькими родичами для них була сім'я
відповідача, яка проживала в м. Ізмаїл,
яка приїжджала до ОСОБА_3 три рази на
рік, не заперечує факту укладення
ОСОБА_3 від 25 серпня 2004 року договору
дарування позивачка визнала своїми
поясненнями в судовому засіданні.

Також представник відповідача вважає,
що позивачем не доведено факт збігу
тяжких для ОСОБА_3 обставин і наявність
їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для нього умовах.

Відтак вимоги позивача про визнання
право чинів недійсними з підстав,
передбачених ст.233 ЦК України
задоволенню не підлягають у зв'язку з
їх недоведеністю.

ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною були
пенсіонери, отримували пенсію в 2004 році
в розмірі 291.85 грн. на місяць, на обліку
як малозабезпечена сім'я в місцевих
органах не перебували, користувалися
льготами, дітей не було і на час
укладення договору дарування за їхньою
спільною домовленістю вирішили саме
подарувати, а не продати своє нерухоме
майно для відповідачки, яка постійно
разом із своєю родиною підтримувала
родинні відносин.

Важкого матеріального стану у сім'ї не
було, коштів вистачало так, що
подружжям було здійснено саме договір
дарування будинку рідній сестрі,
відповідачці, а не договір довічного
утримання, як намагається ввести в
оману суд позивачка.

Існують підстави стверджувати той
факт, що саме ОСОБА_1 (позивач) в травні
2010 року змусила ОСОБА_3 звернутися до
Іллінецького районного суду
Вінницької області із позовом до
ОСОБА_2 ( відповідача) про визнання
начебто недійсним договорів дарування
житлового будинку та земельної ділянки
від 25 серпня 2004 року, через свої
матеріальні інтереси відносно майна,
яке на той час належало відповідачці
27.05.2010 року, а не ОСОБА_3, тим самим
незаконно позбавила права власності
відповідача.

За наведених обставин представник
позивача просила суд застосувати
позовну давність щодо позовних вимог
про визнання недійсними договорів
дарування від 25 серпня 2004 року,
оскільки письмових доказів відносно
поважності причини пропуску строку
позовної давності у вчиненні ОСОБА_3
процесуальної дії у матеріалах
цивільної справи відсутні, а отже слід
застосувати ст. 72 ЦПК України, а саме
відмовити у задоволенні клопотання про
поновлення процесуального строку,
оскільки у ОСОБА_3 не було поважних
причин, які б перешкоджали своєчасному
вчиненню ним зазначеної процесуальної
дії відносно розірвання укладеного ним
договору дарування з відповідачем та
прийняти рішення про закриття
провадження у цивільній справі №
136/331/14-ц.

В порядку визначеному ст.180 ЦПК України
судом було допитано наступних свідків.

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що
працювала в міській раді на посаді
секретаря, де вела облік пільгових
категорій населення, у яку входив і
ОСОБА_3, вона його відвідувала, а тому
бачила умови його проживання, знала про
його хворобу. Також вказала, що
запитував у неї, ОСОБА_15, поради, що
робити з майном, оскільки у них з
дружиною не має дітей. На що, вона йому
відповіла, що у даному випадку доцільно
було б укласти договір довічного
утримання. Знає, що ОСОБА_3 виділялись
якісь кошти на лікування, також його
відвідували соціальні працівники.
Через деякий час до міської ради
прийшов якісь молодий чоловік
оформляти землю, як з'ясувалось, його
мати придбала у ОСОБА_3 житловий
будинок. На її запитання чи будуть вони
доглядати ОСОБА_3, останній відповіді
не дав. Під час обстеження житлово
побутових умов ОСОБА_3, при виході
комісії було з'ясовано, що останній
перебував у вкрай великому розпачі,
оскільки оформив договір дарування, а
не утримання, бажав його розірвати, на
що вони рекомендували йому звернутись
до суду.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні
суду показала, що приходиться сусідкою
ОСОБА_3 з 1991 року. Відносини між ними
склались дружні. В сім'ї ОСОБА_3
керувала усім його дружина. Добре
пам'ятає як у 2000 році вона дізналась про
хворобу ОСОБА_3, передавала йому ліки.
Про договори дарування, які уклав
ОСОБА_3 з ОСОБА_2 після смерті своєї
дружини, їй стало відомо зі слів
свекрухи. Також зазначила, що дружина
ОСОБА_3 перебувала у неприязних
відносинах із родичами чоловіка.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що
приходиться племінницею ОСОБА_3,
оскільки останній був двоюрідним
братом її матері. В період коли ОСОБА_3
тяжко хворів, вони ходили до нього
довідуватись, і на її запитання хто ж
буде його доглядати, то дружина ОСОБА_3
відповіла, що у них усе вже вирішено, і
майно буде родичам дружини ОСОБА_3. Коли
його дружина померла, ОСОБА_3 думав, що
сестра його дружини догляне його, однак
з'ясувалось, що то був не договір
довічного утримання. Дізнавшись про це
ОСОБА_3 був у відчаї, плакав, говорив, що
не знав, що його таке чекає. Також
ОСОБА_8 вказала, що пам'ятає, як дружина
ОСОБА_3 висловлювалась про те, що їй
необхідно вмовити ОСОБА_3 переписати
майно на її сестру. У той час, це був 2004
рік, ОСОБА_3 був вже дуже хворий.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що вона з
ОСОБА_4 були сусідами, оскільки мала
хату неподалік від їх будинку. З 2005 року
вона обіймала посаду голови ЛКК, а тому
ОСОБА_4 до неї неодноразово звертались,
поскільки ОСОБА_3 мав ІІІ групу
інвалідності потім звертався на її
підвищення, так як мав рак гортані. Про
те, що хату ОСОБА_3 подарував вона не
знала. Хвороба, яка прогресувала у
ОСОБА_3 дала метастази, а тому могла
вплинути на його психічний та
емоційний стан. Добре пам'ятає, що
ОСОБА_1 обробляла городи. У той же час
сестру дружини ОСОБА_3 вона рідко
бачила в останніх дома.

Свідок ОСОБА_19 суду показала, що вона
все життя працювала в Управлінні
сільського господарства та дружила з
братом покійного ОСОБА_3 - сім'ями. Добре
знає, що ОСОБА_3 залишився проживати у
батьківській хаті. Потім вона чула, що
він захворів на рак, через деякий час, у
2008 році, померла його дружина ОСОБА_4,
яку ховали племінники ОСОБА_3 Вона була
на похоронах, де чула розмову, що ОСОБА_2
говорила ОСОБА_1, що "дядько твій, а хата
моя". Тоді вона дізналась, що ОСОБА_3 під
впливом своєї хвороби подарував хату
ОСОБА_2 Люди говорили, що ОСОБА_2
приїздила до ОСОБА_3 один раз на рік, а
ОСОБА_1 доглядала дядька постійно,
перейшла до нього жити. Коли ОСОБА_3
помер, то ОСОБА_2 не приїздила навіть і
на похорон, а ні на 9, а ні на 40 днів.

Суд, заслухавши пояснення сторін спору,
вивчивши та дослідивши матеріали
цивільної справи, повно з'ясувавши
обставини справи, та перевіривши їх
доказами в їх сукупності, дійшов до
наступних висновків.

Судом встановлено наступні обставини
та відповідні їм правовідносини.
25.08.2004 року відповідно до
Договору дарування, ОСОБА_3
(дарувальник) передав ОСОБА_2
(обдарованій) безоплатно у власність
(подарував), а обдарована прийняла в дар
земельну ділянку площею 0,14 га в межах
згідно з планом, яка розташована в
АДРЕСА_1, яка належала дарувальнику на
підставі Державного акта на право
приватної власності на землю серія ВН
№001913, виданого Іллінецькою
міськрадою на підставі рішення 13 сесії
22 скликання Іллінецької міської ради
від 12.09.1997 р., зареєстрованого в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю №808.
Цільове призначення земельної ділянки:
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, ведення особистого
підсобного господарства (а.с.57).
Вказаний договір дарування був
посвідчений 25.08.2004 року приватним
нотаріусом Іллінецького районного
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за №4561.

Цього ж дня, 25.08.2004 року згідно Договору
дарування ОСОБА_3 передав безоплатно у
власність (подарував), а ОСОБА_2
прийняла в дарунок один цілий житловий
будинок з господарськими будівлями і
спорудами, який розташований в АДРЕСА_1,
який належав дарувальнику на підставі
свідоцтва про право особистої
власності на жилий будинок №1406
виданого Виконавчим комітетом
Іллінецької міської ради 16.05.1989 р.,
зареєстрованого в Тульчинському МБТІ
16.05.1089 р. в реєстрову книгу №7, за
реєстровим № 1428 (а.с.10). Даний договір
був посвідчений 25.08.2004 року приватним
нотаріусом Іллінецького районного
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за №4556.

Після укладення договору дарування
ОСОБА_3 залишився проживати в
подарованому житловому будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
який розташований в АДРЕСА_1, де і
проживав до дня своєї смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

На час укладення оспорюваних договорів
дарування ОСОБА_3 та і в подальшому
хворів на важкі хвороби, що
підтверджується відповіддю
Іллінецького РТМО (т. 1 а.с. 14) та
записами в його медичній карті.

Іншого житла, крім житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
який розташований в АДРЕСА_1, ОСОБА_3 - не
мав.

Вказана обставина сторонами визнана і
жодними доказами не спростована.

До дня смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 року
дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4, відповідачка
ОСОБА_2 надавала сім'ї ОСОБА_4 посильну
допомогу в догляді за будинком та
присадибною ділянкою.

В листопаді 2008 році, після смерті
дружини ОСОБА_3 - ОСОБА_4, син
відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_9 став
висловлювати ОСОБА_3 претензії, щодо
його проживання в будинку, вказуючи на
те, що будинок йому вже не належить.
Вказана обставина змусила ОСОБА_3
звернутись з відповідними заявами до
прокурора Іллінецького району
Вінницької області та з позовом про
розірвання договорів дарування до
Іллінецького районного суду
Вінницької області.

Згідно із частиною третьою статті
203 ЦК України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом
(частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в
пункті 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України
за договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

Оцінюючи докази, досліджені у справі,
суд вважає, що в даному конкретному
випадку мало місце укладення
оспорюваних договорів дарування, за
умови, що відповідачка ОСОБА_2 буде
надавати сім'ї ОСОБА_3 посильну
допомогу в догляді за будинком та
присадибною ділянкою та за умови
необхідності - догляне їх до смерті.

Вказана обставина, на думку суду,
знайшла своє підтвердження, оскільки
жодних інших розумних причин, в силу
яких особа похилого віку, яка хворіє
важкими хворобами буде відчужувати
своє єдине житло судом не встановлено і
сторонами суду не повідомлено.

За таких обставин позов підлягає до
задоволення, оскільки відсутність у
ОСОБА_3 під час укладення договору
дарування волевиявлення на безоплатну
передачу майна у власність
обдаровуваного й передача його за
умови надання в подальшому допомоги
відповідачкою в догляді за будинком,
самим дарувальником та його дружиною,
усупереч вимогам статті 717 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), є
підставою для визнання договору
дарування недійсним на підставі
частини третьої статті 203 та статті 229
ЦК України.

Аналогічна правова позиція була
висловлена Верховним Судом України у
постанові від 19.03.2014 року (справа 6-9 цс
13), яка є обов'язкова для судів України в
силу правил ст.360-7 ЦПК України.

Суд вийшов за межі правового
обґрунтування позовних вимог, оскільки
в будь якому випадку, згідно ч.1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод - кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру.

Суд наділений необмеженою юрисдикцією
щодо переданої йому справи, і до його
компетенції, зокрема, належить розгляд
будь-якого питання стосовно фактів, яке
може виникнути під час провадження.
Вказана правова позиція була
висловлена Європейським судом з прав
людини у справі «Краска проти
Швейцарії»

Вирішуючи питання щодо застосування
строку позовної давності, про
застосування якої просив представник
відповідача, суд вважає, що строк
позовної давності позивачем ОСОБА_3,
враховуючи його вік та хвороби, якими
він хворів та виконання відповідачкою
умов за яких укладалися договори
дарування до листопада 2008 року - був
пропущений з поважних причин, а тому
підстави для застосування позовної
давності - відсутні, а порушені права
підлягають захисту .

Зважаючи на те, що позов задоволено, а
при звернені до суду із даним позовом
позивач у відповідності до абзацу 5 п. 18
ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про державне мито» від 21.01.93 р.
№7-93, був звільнений від сплати
державного мита, судові витрати у
вигляді судового збору слід присудити
до стягнення з відповідача в дохід
держави.

На підставі викладеного ст.203, 229, 717 ЦК
України, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними» та
керуючись ст.10, 11, 58-60, 61, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсними та скасувати
державну реєстрацію Договорів
дарування укладених 25 серпня 2004 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 цілого житлового
будинку з господарськими будівлями і
спорудами та земельної ділянки площею
0,14 гектарів в межах згідно з планом, що
розташовані в АДРЕСА_1 зареєстрованих
за № 4556 та № 4561 відповідно, що були
посвідчені приватним нотаріусом
Іллінецького районного нотаріального
округу ОСОБА_5

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави
судові витрати у вигляді судового
збору в розмірі 243, 60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко