22-ц/772/1349/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Овсюк Є. М.Категорія: 27
Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

03 червня 2014 року м. Вінниця Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Голоти Л.О.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Вінницької
обласної дирекції

на заочне рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 18 березня
2014 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Вінницької
обласної дирекції до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

встановила:

В грудні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» в особі Вінницької обласної
дирекції звернулося в міський суд з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
відповідно до укладеного 04 червня 2007
року кредитного договору №014/035-44/50302
відповідач отримав кредит у розмірі 43343
доларів США, строком до 03 червня 2013
року зі сплатою 13% річних.

Однак через неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань станом
на 02.12.2013 року виникла заборгованість в
сумі 43856,24 доларів США.

Уточнивши свої позовні вимоги
шляхом їх зменшення ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Вінницької
обласної дирекції просив стягнути із
відповідача заборгованість за
кредитним договором в сумі 24345,74
доларів США, що станом на 02.02.2013 року
еквівалентно 194595,50 грн., яка
складається із: заборгованості по
кредиту 8079,31 дол. США, що еквівалентно
64577,92 грн.; заборгованості по відсоткам -
1525,52 дол. США, що еквівалентно 12193,48 грн.;
пені 14740,92 дол. США., що еквівалентно
117824,17 грн.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 березня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» в особі
Вінницької обласної дирекції
заборгованість по кредиту в сумі 5099,10
доларів США, що еквівалентно 40757,10 грн.,
заборгованість по відсотках за
користування кредитом 12193 грн., та 12193
грн. пені за несвоєчасне повернення
кредиту, а всього 65144,06 грн. Вирішено
питання про стягнення 651 грн. судового
збору.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погодившись із рішенням представник
позивача ПАТ«Райффайзен банк Аваль» в
особі Вінницької обласної дирекції
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення і ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник
позивача ПАТ «Райффайзен банк Аваль» в
особі Вінницької обласної дирекції
-ОСОБА_3 вимоги апеляційної скарги
підтримав на умовах, викладених у ній і
просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти
вимог апеляційної скарги заперечував,
пояснив, що між банком і боржником
досягнуто згоди про сплату останнім
пені в розмірі 20000 грн., проте письмове
рішення з цього приводу банком не
прийняте. В решті рішення суду першої
інстанції просить залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників позивача і
відповідача, вивчивши матеріали справи
та перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляції та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про задоволення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити і
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає. Суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважав
встановленими обставини, які мають
значення для справи, проте не були
доведеними, прийшов до висновків, які
не відповідають обставинам справи, що
призвело до порушення і неправильного
застосування норм матеріального права,
та є підставою для скасування рішення і
ухвалення нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що 04 червня 2007
року між Відкритим акціонерним
товариством «Райффайзен банк Аваль»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір
№014/035-44/50302, згідно з умовами якого
останньому надано кредит в розмірі 43343
доларів США, строком до 03 червня 2013 року
зі сплатою 13% річних.

Правовідносини, що виникли між
сторонами є договірними та
врегульовані ЦК України.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (стаття 1054
ЦК України).

Відповідно до статей 509, 526, 530 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів (п. 1 ст. 11 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок, а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Проте відповідач свої зобов'язання за
договором виконував неналежно і згідно
із заявою про уточнення позовних вимог
банк просив стягнути з ОСОБА_4
заборгованість по кредиту в сумі 8079,31
грн., заборгованість по відсотках за
користування кредитом в сумі 1525,52 дол.
США, і пеню за несвоєчасне повернення
кредиту в сумі 14740,92 дол. США, а всього -
24345,74 дол. США.

Суд першої інстанції задовольняючи
частково позов банку в частині
стягнення заборгованості по тілу
кредиту на суму 5099,10 дол. США та
відмовляючи в стягненні 2980,21 дол. США
виходив із того, що строк сплати
платежів на вказану суму настав поза
межами трирічного терміну до дати
звернення до суду з позовом.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції не можна погодитися, так як
його з роблено з порушенням норм
матеріального права.

Так, суд першої інстанції не врахував,
що відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

З розрахунку заборгованості по кредиту
станом на 02.12.2013 року (а.с. 80-83) випливає,
що дійсно станом на 02.12.2010 рому мала
місце прострочена заборгованість за
тілом кредиту в розмірі 2980,21 дол. США.
Проте починаючи з 03.12.2010 року і до 15.05.2013
року відповідач ОСОБА_4 продовжував
частково сплачувати як тіло кредиту,
так і відсотки за користування ним.
Всього за відповідний період ОСОБА_4
сплачено 21104,08 дол. США по тілу кредиту
та 6871,92 дол. відсотків за користування
ним.

Згідно з умовами договору - п. 3.4, з його
підписанням, у відповідності з чинним
законодавством, позичальник здійснює
погашення кредитної заборгованості в
наступному порядку: нарахована
пеня/штраф; заборгованість за
процентами; заборгованість за
кредитом. Також сторони домовилися, що
у випадку порушення позичальником
будь-якої з умов цього договору
кредитор має право самостійно
визначити інший порядок черговість)
погашення заборгованості позичальника
перед кредитором.

Частково погашаючи заборгованість по
тілу кредиту та відсотки за
користування ним, позичальник ОСОБА_4
не лише погасив ту заборгованість по
тілу кредиту, яка виникла за межами
трирічного строку позовної давності, а
й вчинив дії, що свідчать про визнання
ним свого боргу.

Тому з нього підлягає до стягнення вся
заборгованість по тілу кредиту станом
на 2 грудня 2013 року - 8079,13 доларів США, що
еквівалентно 64577,92 грн.

Крім того, позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК
України).

Заборгованість по відсотках за
користування кредитом, що складає 1525,52
дол. США (12193,48 грн.) також підлягає до
стягнення з відповідача.

Статтями 546, 549 ЦК України визначено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
іншими видами забезпечення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Оскільки позичальник ОСОБА_4 порушив
свої зобов'язання за кредитним
договором у ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» виникло право пред'явити вимогу
про стягнення з нього неустойки (пені)
за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Згідно із заявою про уточнення
позовних вимог в частині стягнення
пені (а.с. 46) позивачем пеню розраховано
за період часу, що не перевищує одного
року до дня звернення з позовною заявою
до суду, а саме з 19.12.2012 року по 02.12.2013
року, та становить 14740,92 дол. США.

Зменшуючи розмір стягуваної з
відповідача пені, суд першої інстанції
на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України
визначив її як розмір заподіяних
позивачеві збитків, якими вважав суму
недоотриманих відсотків за
користування кредитом - 12193,48 грн.

Проте такий висновок судом першої
інстанції зроблений з неправильним
застосування норм матеріального права,
так як за змістом ст. 22 ЦК України
збитками є не лише доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право на було
порушене (упущена вигода), а й втрати,
яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки).

Відтак до складу збитків, що заподіяні
діями ОСОБА_4 банку входять не лише
недоотримані відсотки за користування
ним кредитом, а й непогашена в
установлений строк сума позики (тіло
кредиту).

Безпідставним є й посилання суду
першої інстанції на положення Закону
України від 22.11.1996 року «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», який
не поширюється на правовідносини, що
виникли між сторонами.

Так, відповідний Закон регулює
договірні правовідносини між
платниками та одержувачами грошових
коштів щодо відповідальності за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань. Суб'єктами зазначених
правовідносин є підприємства, установи
та організації незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичні особи - суб'єкти
підприємницької діяльності.

ОСОБА_4 уклав кредитний договір 04.06.2007
року як фізична особа, а отримані ним
кошти є споживчим кредитом із
забезпеченням.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір
неустойки може бути зменшений за
рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 27 Постанови від 30 березня 2012
року N 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» положення частини
третьої статті 551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з частиною другою
статті 625 ЦК, які мають іншу правову
природу. При цьому проценти, які
підлягають сплаті згідно з положеннями
статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не
підлягають зменшенню через
неспівмірність із розміром основного
боргу, оскільки вони є платою за
користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні
частини третьої статті 551 ЦК можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

Враховуючи зазначені обставини, а
також виходячи із загальних засад
цивільного судочинства, якими є
справедливість, добросовісність та
розумність, колегія суддів приходить
до висновку про необхідність зменшення
суми стягуваної з відповідача ОСОБА_4
неустойки - 14740,92 дол. США, яка значно
перевищує розмір збитків, до суми
фактично заподіяних збитків (тіла
кредиту та відсотків за користування
ним), тобто до 9604,83 дол. США (8079,31 дол. США
+ 1525,52 дол. США), що еквівалентно 76771,40
грн.

Неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи і порушення норм
матеріального права відповідно до ст.
309 ЦПК України є підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Крім того, відповідно до частини 1
статті 88 ЦПК України із відповідача
слід стягнути на користь позивача
судові витрати, а саме судовий збір в
розмірі2303,14 грн. пропорційно до
задоволеної частини позовних вимог
(153542,80грн. - стягнуто / 350542,92 грн. -
заявлено *5258,15 грн. - сплачений судовий
збір).

На підставі викладеного, керуючись
статтями 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Вінницької
обласної дирекції задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 18 березня 2014
року скасувати та ухвалити нове, яким
позов Публічного акціонерного
товариства Райффайзен Банк Аваль» в
особі Вінницької обласної дирекції
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
Публічного акціонерного товариства
Райффайзен Банк Аваль» в особі
Вінницької обласної дирекції
заборгованість за кредитним договором
№014/035-44/50302, укладеним04 червня 2007 року у
розмірі 153542 (сто п'ятдесят три тисячі
п'ятсот сорок дві) гривні 80 коп., з яких:
заборгованість по тілу кредиту - 8079,31
доларів США що еквівалентно 64577,92 грн.,
заборгованість по відсотках в сумі 1525,52
доларів США, що еквівалентно 12193,48 грн.,
а також пеню за несвоєчасне повернення
кредиту в розмірі 76771,40 грн.

В задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
Публічного акціонерного товариства
Райффайзен Банк Аваль» в особі
Вінницької обласної дирекції судовий
збір по справі в розмірі 2303,14 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільний і
кримінальних справ.

Головуючий: Стадник І.М. Судді:
Войтко Ю.Б. Голота Л.О.