Справа № 463/563/14
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3821/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -судді Гірник Т.А.

суддів Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар Глинський О.А.

за участю представників позивачки
ОСОБА_2,ОСОБА_3, відповідачів ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5, представника відповідачки
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_2 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 26 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_7
звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про стягнення коштів. В зв»язку з
частковим поверненням відповідачами
коштів, заявою від 21.02.2014 року позовні
вимоги зменшила та уточнила і в
кінцевому просила стягнути з
відповідачів солідарно заборгованість
в розмірі 47 958, 00 грн. та моральну шкоду в
розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Рішенням Личаківського районного
суду м. Львова від 26 березня 2014 року
позов задоволено частково. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_7 15 986 грн. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив
представник позивача - ОСОБА_2 Вважає
рішення незаконним, ухваленим з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права. При вирішенні
спору судом невірно надано правову
оцінку правовідносинам, що виникли між
сторонами.

Просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги задовольнити
повністю. Вимоги мотивує тим, що
підставою звернення позивачки до суду
є невиконання відповідачами взятих на
себе зобов'язань за попереднім
договором купівлі-продажу квартири від
12.08.2013 року, що посвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_8, згідно якого
сторони зобов'язувалися у будь-який час
за спільною домовленістю, але не
пізніше 15.11.2013 року, укласти договір
купівлі-продажу (основний договір)
квартири АДРЕСА_1 на умовах
встановлених договором. П.3
попереднього договору купівлі-продажу
сторони погодили, що в якості
забезпечення виконання зобов»язання
за договором сторона -2 /позивач по
справі/ передала, а сторона -1
/відповідач по справі/ прийняли в
рахунок майбутніх платежів за квартиру
АДРЕСА_1, завдаток грошима у сумі 31 972, 00
грн., що еквівалентно 4 000 дол. США за
офіційним курсом НБУ на день укладення
даного договору. При цьому сторони
засвідчили, що сума завдатку отримана
відповідачами до підписання
попереднього договору купівлі-продажу
квартири. В подальшому відповідачами
було частково повернуто суму завдатку
у розмірі 2 000 дол. США. В мотивувальній
частині оскаржуваного рішення
безпідставно зазначено, що за своєю
правовою природою попередній договір
передбачає лише зобов'язання сторін у
певний термін укласти основний договір
і при цьому не містить можливості
спонукання другої сторони до укладення
основного договору. Тому суд зробив
висновок про можливість відшкодування
лише завданих збитків, оскільки дана
міра відповідальності не пов»язана із
моментом припинення зобов'язання, а
існує як формальна компенсація стороні
понесених нею витрат. Суд безпідставно
ототожнив поняття припиненого
зобов'язання та неіснуючого
зобов'язання. Зазначає, що у зв'язку з не
укладенням основного зобов'язання
попередній договір припинився і суд
повинен був застосувати правові
наслідки, що виникають у зв'язку таким
припиненням, оскільки з аналізу
положень ст. 635 ЦК України попередній
договір є договором і породжує для
сторін взаємні права та обов'язки. П.3
попереднього договору сторони
передбачили, що в разі відмови сторони
-1 /відповідачі по справі/ укласти
основний договір купівлі-продажу
квартири в обумовлений строк, або
невиконання зобов'язання за цим
договором, вона сплачує подвійну суму
завдатку. Тобто укладеним договором
сторони чітко визначили, що кошти
передані позивачкою є саме завдатком, а
не авансом, як зазначив суд. Крім цього
зазначає, що судом жодним чином не
обґрунтовано відмову у задоволенні
позовної вимоги про стягнення
моральної шкоди у розмірі 5 000 грн. та у
стягненні витрат на правову допомогу .

При розгляді справи в
апеляційній інстанції, апелянт доводи
такої підтримав.

Відповідачі та їх представник
заперечили проти апеляційної скарги,
рішення суду першої інстанції вважають
законним та обґрунтованим, просять
залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення
частково.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
таким вимогам в частині відмови у
стягненні витрат на правову допомогу
таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
12.08.2013р. між позивачем та відповідачами
укладено попередній договір купівлі
продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами
якого сторони зобов'язались в
майбутньому, але не пізніше 15.11.2013р.
укласти основний договір
купівлі-продажу цієї квартири. Продаж
цієї квартири повинен бути вчинений за
1 438 740 грн. Згідно п. 3 цього договору, в
якості забезпечення виконання
зобов'язання за цим договором, позивач
передала, а відповідачі прийняли в
рахунок майбутніх платежів за квартиру
завдаток грошима в сумі 31 972 грн., що
еквівалентно 4 000 доларів США. В разі
відмови відповідачів укласти основний
договір купівлі-продажу вищевказаної
квартири в обумовлений строк, або
невиконання зобов'язань за цим
договором, вони сплачують позивачу
подвійну суму завдатку.

Як встановлено судом та не заперечили
сторони, в обумовлений термін основний
договір купівлі-продажу укладено не
було та відповідачами частково в сумі 2
000 дол. США повернуто позивачу суму
сплаченого в рахунок майбутніх
платежів за кватиру завдатку.

Суд першої інстанції вірно керувався
вимогами ст.. 635 ЦК України, за змістом
якої попереднім є договір, сторони
якого зобов'язуються протягом певного
строку укласти договір в майбутньому
на умовах, встановлених попереднім
договором. Сторона, яка необґрунтовано
ухиляється від укладення договору,
передбаченого попереднім договором,
повинна відшкодувати другій стороні
збитки, завдані простроченням, якщо
інше не встановлено попереднім
договором або актами цивільного
законодавства. Зобов'язання,
встановлене попереднім договором,
припиняється, якщо основний договір не
укладений протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення.

Отже, для настання негативних
наслідків у вигляді відшкодування
другій стороні збитків, завданих
простроченням або невиконанням
попереднього договору, необхідною
умовою є необґрунтоване ухилення
однієї із сторін попереднього договору
від укладення основного договору
протягом строку, встановленого
попереднім договором.

При цьому під ухиленням слід розуміти
не намір відмовитись від договору, а
конкретні дії учасників правовідносин,
спрямованих на невиконання умов
договору. Також враховується настання
строку виконання умов попереднього
договору та відсутність можливості
його виконання у строк, визначений
договором.

Вирішуючи питання про
відповідальність сторін за
неукладення основного договору, суд
має з'ясувати, чи є підстави для
визнання ухилення від укладення
основного договору необґрунтованим.

Відповідно до загальних засад
змагальності (ч. 3 ст. ст.. 10 та ч. 1 ст. 60
ЦПК України) саме на відповідача
законом покладено обов'язок довести
відсутність перешкод для укладення
договору купівлі-продажу у строк,
передбачений п. 1 попереднього
договору, та відсутність своєї вини в
неукладенні такого договору. В
матеріалах справи такі докази
відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанцій
дійшов правильного висновку, що умови
попереднього договору щодо продажу
ОСОБА_4, ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1
виконані не були саме з вини
відповідачів, оскільки остання взяті
на себе обов'язки по укладенню договору
купівлі-продажу (основного договору) до
15.11.2013 року не виконали.

Встановлені судом першої інстанції
обставини підтверджуються матеріалами
справи та не спростовані сторонами під
час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
правильно застосував норми
матеріального права у спірних
правовідносинах, зокрема дійшов
висновку , що за своєю правовою
природою, попередній договір
передбачає лише зобов'язання сторін
укласти в певний термін основний
договір, і при цьому не містить
можливості спонукання другої сторони
до укладення основного договору.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Як встановлено матеріалами справи,
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами у справі укладений не був.
Сторони лише домовилися укласти такий
договір в майбутньому, передані ОСОБА_7
грошові кошти в сумі 31 972, 00 грн., що
еквівалентно 4 000 дол. США за офіційним
курсом НБУ на день укладення даного
договору є авансом, який підлягає
поверненню ОСОБА_7 відповідачами.

За наведених обставин суд дійшов
вірного висновку, що поняття завдатку й
авансу не є тотожними. Якщо завдаток є
одночасно доказом існування самого
факту існування зобов'язання, виконує
платіжну функцію та є способом
забезпечення виконання зобов'язання,
то аванс - це лише матеріальне
підтвердження реальності наміру для
укладення договору з метою надання
його сторонам більш реальної
взаємодовіри.

Тому колегія суддів спростованими
вважає мотиви апеляційної скарги
представника позивача про
незастосування норм, які підлягали
застосуванню до спірних правовідносин.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду в частині
відмову у задоволенні позовної вимоги
про стягнення моральної шкоди у
розмірі 5 000 грн. колегія суддів вважає,
що судом підставно залишено цю вимогу
без задоволення. В рішенні суду
наведено достатньо мотивів таких
висновків та з посиланням на ст.611 ЦК
України зазначено про відсутність у
договорі обумовлення такого виду
відшкодування позивачу у разі
порушення відповідачем зобов»
яазання за цим договором.

Враховуючи наведені вище мотиви суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку про обов»язок відповідачів
повернути позивачу решту частину
авансу, правильність розрахунку якої
сторонами не оспорюється.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відмову у стягненні витрат з
відповідачів на користь позивачки
понесених нею на правову допомогу.

До матеріалів справи долучено
квитанцію про сплату позивачем і 3300
грн., які позивач поніс в процесі
розгляду справи. (а.с.49).

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом
справи, належать, зокрема витрати на
правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на првову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах», затверджено граничні розміри
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення і
не може перевищувати 40 відсотків
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи, яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Суд першої інстанції
відмовляючи позивачу в частині
стягнення означеної суми витрат на
правову допомогу врахував положення
ст. 33 Правил адвокатської етики, за якою
гонорар є єдиною допустимою формою
отримання адвокатом винагороди за
надання правової допомоги клієнту.
Гонорар, що отримує адвокат за надання
правової допомоги, має бути законним за
формою і порядком внесення й розумно
обґрунтованим за розміром.

Фактори, що повинні братися до уваги
при визначені обґрунтованого розміру
гонорару, включають в себе:

1) обсяг часу і роботи, що вимагаються
для належного виконання доручення;
ступень складності та новизни правових
питань, що стосується доручення;
необхідність досвіду для його
успішного завершення;

2) вірогідність того, що прийняття
доручення перешкоджатиме прийняттю
адвокатом інших доручень або суттєво
ускладнить їх виконання у звичайному
часовому режимі;

3) необхідність виїзду у відрядження;

4) важливість доручення для клієнта;

5) роль адвоката в досягненні
гіпотетичного результату, якого бажає
клієнт;

6) досягнення за результатами виконання
доручення позитивного результату,
якого бажає клієнт;

7) особливі або додаткові вимоги
клієнта стосовно строків виконання
доручення;

8) характер і тривалість професійних
відносин адвоката з клієнтом;

9) професійний досвід,
науково-теоретична підготовка,
репутація, значні професійні здібності
адвоката.

Жодний з факторів, указаних у ч.3 цієї
статті, не має самодостатнього
значення; вони підлягають врахуванню в
їх взаємозв'язку стосовно до обставин
кожного конкретного випадку. Засади
обчислення гонорару (фіксована сума,
погодинна оплата, доплата гонорару за
позитивний результат справи тощо)
визначаються за домовленістю між
адвокатом та клієнтом і мають бути
закріплені в угоді.

З долученого до матеріалів справи
розрахунку часу витрат, понесених
адвокатом під час розгляду справи
(а.с.51-52) вбачається, що затрати часу
адвоката для ведення справи становлять
7 год. 20 хв. На момент звернення до суду
та розгляду справи, мінімальна
заробітна плата Законом була визначена
у розмірі 1218 грн. Виходячи з цього
розрахунку, година роботи адвоката
оцінена практично до граничного
розміру гонорару, який визначений
законом і становить 450 грн./год. Суд
першої інстанції вважав, що критеріїв,
на підставі яких година роботи
адвоката оцінена практично до
максимального розміру компенсації ні в
розрахунку, ні у витягу з договору про
надання правової допомоги (а.с.11) не
наведено. Виходячи з характеру
правовідносин, які установились між
сторонами та те, що складність справи
не можна віднести до вищого або
найвищого ступеню відмовив стягненні
такої суми.

Колегія суддів в цій частині з
висновками суду першої інстанції не
погоджується.

У суду не було підстав для
сумнівів про те, що адвокатами
адвокатського об»єднання «Матвіїв і
Партнери» не було затрачено час,
наведений в розрахунку згідно
договору про надання правової допомоги
за № 99 від 09.02. 2014 року з позивачем. /а.с.
29, 51/. Враховуючи зазначені в описі
робіт затрати часу на конкретні дії
правника на надання правової допомоги
позивачу згідно умов укладеного
договору, зокрема об»єм та законодавче
обґрунтування мотивів позовної заяви,
наявність у матеріалах справи запитів,
затрати часу на які обумовлено в описі
робіт, затрати часу на подачу позову
представником, участь в судовому
засіданні, аналіз правової позиції
відповідача, підготовка тексту
клопотань, які є у справі - немає
підстав для сумнівів про затрати на
правову допомогу в цілому 7 годин 20 хв.

Непогодження суду першої
інстанції з обгрунтованістю деяких
мотивів позову, з врахуванням
відносно нетривалого терміну
вироблення чіткої правової позиції по
спірним правовідносинам судами вищих
інстанцій - не давало суду підстав для
відмови у стягненні витрат на правову
допомогу в цілому. Саме після подачі
позову, відповідачами частково
здійснено повернення коштів позивачу,
що обумовило зменшення позовних вимог.

Зазначення у рішенні суду першої
інстанції про помилковість мотивів
позову є некоректним, оскільки саме по
собі поєднання поняття помилки з
поняттям мотивів позову - не
узгоджуються між собою.

За наслідками розгляду справи
відповідність нормам матеріального
права знайшли часткове підтвердження
не мотиви позову, як зазначив суд, а
позовні вимоги.

За наведених мотивів, колегія
суддів приходить до висновку про
стягнення половини витрат на правову
допомогу, понесених позивачем, що
становить по 825 гривен з кожного
відповідача.

Розрахунок витрат на правову
допомогу в цілому відповідає вимогам
вказаного вище закону, що перевірено
судом апеляційної інстанції / 1218 / мін .
з пл.. : 100 х 40 % х 7 год. 20 хв. = 3 507 гривен 84
коп., половина з яких становить 1753
гривни 92 коп., тому з кожного
відповідача до стягнення по 825 гр. 46
коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч. 1 ст. 307
, п.4 ч.1 ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 26 березня
2014 року в частині відмови у стягненні
витрат на правову допомогу скасувати
та в цій частині ухвалити нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з
кожної по 825 гр. витрат на правову
допомогу на користь ОСОБА_7.

В решті рішення районного суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді