АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3948/14
Головуючий 1 інст. -
Справа №629/775/13-ц
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого -
Макарова Г.О.,

суддів:
Кружиліної О.А.,

Кіся П.В.,

при секретарі -
Остапович Л.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3
на заочне рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 24 березня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

ВСТАНОВИЛА:

18.02.2014 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за договором позики в
якому, просила суд стягнути з ОСОБА_5 на
її користь борг у сумі 150000 (сто
п'ятдесят тисяч) гривень. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилалася на те, що між нею та ОСОБА_5
був укладений договір позики, згідно
якого ОСОБА_5 отримав зазначену суму у
розмірі 150 000 гривень, про що було
складено відповідну розписку. Вказану
суму грошових коштів ОСОБА_5
зобов'язувався повернути на її першу
вимогу. Її неодноразові звернення до
відповідача про повернення боргу
залишилися без уваги. Оскільки
добровільно повернути борг відповідач
відмовляється, вона і змушена
звернутися до суду.

Позивач надала заяву з проханням
розглянути справу за її відсутності,
позовні вимоги підтримала.

Відповідач, будучи належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явився,
не повідомивши про причини своєї
неявки, в зв'язку з чим суд, за згоди
позивача, ухвалив заочне рішення у
справі.

Заочним рішенням Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 24 березня 2014 року, позовні
вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за договором позики -
задоволені. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 борг за договором
позики у сумі 150000 (сто п'ятдесят тисяч)
гривень та понесені витрати на оплату
судового збору в сумі 1500 (одна тисяча
п'ятсот) гривень, а всього 151500 (сто
п'ятдесят одна тисяча п'ятсот) гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
просить скасувати заочне рішення
Лозівського міськрайонного суд
Харківської області від 23 березня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким у
позові відмовити повністю, посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність заочного
рішення суду фактичним обставинам
справи та не встановленням
правовідносин, які виникли між
сторонами, внаслідок чого не
застосовано законодавство, яке
підлягало до застосування.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2, в
особі її представника ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі», рішення є
законним тоді коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно розтлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу
України, зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.
Зобов'язання має грунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.ст. 629, 628 Цивільного
кодексу України, договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно ст.ст. 525, 526, 530 Цивільного
кодексу України, зобов'язання мають
виконуватися належним чином і в термін
передбачений договором, одностороння
відмова від виконання зобов'язання не
допускається, боржник не звільняється
від відповідальності за виконання
грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 Цивільного кодексу
України, договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 Цивільного
кодексу України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Рішення суду першої інстанції
обґрунтоване встановленням таких
фактів та відповідних їм
правовідносин:

Відповідно до письмової розписки від
15.01.2011 року, ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_4 у
борг грошові кошти в сумі 150 000 грн., які
зобов'язався повернути на першу вимогу
(а.с. 14).

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконав,
грошові кошти, що були предметом
договору позики, ОСОБА_4 на її вимогу не
повернув.

З урахуванням наведеного суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про задоволення позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
боргу за договором позики у сумі 150000
(сто п'ятдесят тисяч) гривень та
понесені витрати на оплату судового
збору в сумі 1500 (одна тисяча п'ятсот)
гривень, а всього 151500 (сто п'ятдесят
одна тисяча п'ятсот) гривень.

Такий висновок є обґрунтованим,
оскільки суд дійшов його на підставі
повно і всебічно з'ясованих обставин
справи, та наявних в ній доказів, яким
дана відповідна оцінка. Правильно
встановивши юридичну природу виниклих
правовідносин, суд застосував закон,
який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі
були предметом судової перевірки та не
дістали об'єктивного підтвердження.

Посилання апелянта на те, що
оскаржуваним нею рішенням порушені її
права, у зв'язку з тим, що у неї, як одним
із подружжя є підстави для визнання
договору позики недійсним, та вона
звернулася до суду з позовом до
відповідача про поділ майна подружжя,
суперечать вимогам діючого
законодавства, яке регулює відповідні
правовідносини та встановленим по
справі обставинам, оскільки положення
ст. 65 Сімейного кодексу України , щодо
порядку розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання позики, оскільки договір
позики згідно ст. 1046 Цивільного кодексу
України , є правочином, щодо тримання у
власність грошових коштів.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 73 та ч. 6 ст. 50
Закону України «Про виконавче
провадження» за зобов'язанням одного з
подружжя стягнення може бути накладено
лише на його особисте майно і на частку
у праві спільної сумісної власності
подружжя, яка виділена йому в натурі, а
порядок визначення частки майна
боржника з майна, яким він володіє
спільно з іншими особами, встановлено
ст.. 379 Цивільного кодексу України.

Оскільки судове рішення ухвалене з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права, а наведені в
скарзі доводи не відносяться до тих
підстав, з якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення відносно скасування
чи зміни оскаржуємого судового рішення
і висновків суду першої інстанції не
спростовують, в її задоволенні
належить відмовити на підставі ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317,
319, 321, 322, 324, 325 Цивільного
процесуального кодексу України, судова
колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі
її представника ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Лозівського
міськрайонного суду Харківської
області від 24 березня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді: