Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука
О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дербенцевої Т.П.,

Колодійчука В.М.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» до
товариства з обмеженою
відповідальністю «АПК, ЛТД», ОСОБА_4 про
визнання договору поруки недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі
представника на рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
28 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року публічне акціонерне
товариство «Всеукраїнський
Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВАБ»)
звернулося до суду із позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «АПК, ЛТД» (далі - ТОВ
«АПК, ЛТД»), ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору поруки, укладеного
між відповідачами 9 липня 2009 року на
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_5 перед ОСОБА_4 за договором
позики від 9 липня 2009 року.

Вимоги мотивовано тим, що за умовами п.
3.3.8. кредитних договорів від 11
квітня 2008 року та від 25 березня 2009 року
ТОВ «АПК, ЛТД» як позичальнику
заборонено надавати гарантії або
поруки без попереднього письмового
погодження із кредитодавцем.
Оспорюваний договір поруки укладено
без згоди ПАТ «ВАБ». Крім того, директор
ТОВ «АПК, ЛТД» - ОСОБА_5, який підписав
договір від імені поручителя, не був
уповноважений на прийняття рішень, що
обов'язкові для усіх учасників
товариства.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 28 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 13 лютого 2014 року, позов
задоволено. Визнано недійсним договір
поруки від 9 липня 2009 року, укладений
між ОСОБА_4 та ТОВ «АПК, ЛТД». Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції, ухвалу
апеляційного суду та ухвалити нове
рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

За ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд розглянув справу із
порушенням указаних норм.

У справі встановлено, що за кредитними
договорами № 5/К-в від 11 квітня 2008 року
та № 3/К-гр від 25 березня 2009 року ПАТ
«ВАБ» (правонаступник ВАТ «ВАБ»)
є кредитодавцем ТОВ «АПК, ЛТД» (Т. 2, а. с.
22, 26).

Зміст кредитно-зобов'язальних
правовідносин між ПАТ «ВАБ» та
ТОВ «АПК, ЛТД» (п. п. 3.3.8. договорів)
передбачає заборону на видачу
позичальником гарантій та порук без
попереднього письмового погодження із
кредитодавцем.

Згідно договору від 9 липня 2009 року (Т. 1,
а. с. 163) ТОВ «АПК, ЛТД» поручилося перед
ОСОБА_4 за виконання ОСОБА_5 зобов'язань
за договором позики від 9 липня 2009 року
(сума позики 30 000 000 грн).

Визнаючи недійсним договір поруки від 9
липня 2009 року, суд першої інстанції
виходив із того, що вчинений правочин
суперечить статуту ТОВ «АПК, ЛТД»,
оскільки його директор ОСОБА_5, який
забезпечив виконання взятого на себе
як на фізичну особу зобов'язання
порукою товариства, не був
уповноважений приймати таке рішення
одноособово. Також договір поруки
укладено без попередньої письмової
згоди ПАТ «ВАБ», як передбачено п. п. 3.3.8.
кредитних договорів.

Погоджуючись із висновками суду першої
інстанції, апеляційний суд зазначав, що
указані обставини встановлені ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 жовтня 2013 року в
аналогічній справі між тими самими
сторонами з приводу іншого подібного
договору поруки, укладеного між ТОВ
«АПК, ЛТД» та ОСОБА_4 договору поруки
від 10 липня 2009 року.

Разом з тим, у справі, яка
розглядається, спір між сторонами
виник щодо укладеного між ТОВ «АПК,
ЛТД» та ОСОБА_4 договору поруки від 9
липня 2009 року, тобто предмет та
підстава цього позову не переглядалися
апеляційним судом Дніпропетровської
області 23 жовтня 2013 року.

Таким чином, апеляційний суд
безпідставно посилався на ухвалу від
23 жовтня 2013 року як доказ
безспірності вимог банку, а фактичні
обставини справи підлягають
доказуванню відповідно до правил ст.
ст. 10, 60, 214 ЦПК України.

Крім того, за положенням ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та у ст. 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Тобто, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним, може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням цього правочину.

Погоджуючись із висновками суд першої
інстанції щодо недійсності укладеного
договору поруки, апеляційний суд не
зазначив, яким саме вимогам закону він
суперечить, враховуючи те, що основне
зобов'язання, яке забезпечено
оспорюваним правочином, є дійсним.

У задоволенні позову ПАТ «ВАБ» про
визнання договору позики від 9 липня 2009
року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 березня 2013 року відмовлено
(Т. 1, а. с. 168).

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 30 травня 2012 року із
боржника за договором позики від 9
липня 2009 року та ТОВ «АПК, ЛТД» як
поручителя стягнуто заборгованість за
договором у солідарному порядку (Т. 1, а.
с. 182).

Пункт 7.16. статуту ТОВ «АПК, ЛТД» (Т. 1, а.
с. 68) встановлює заборону на прийняття
директором товариства рішень,
обов'язкових для учасників товариства,
тобто взяття зобов'язань без згоди
інших учасників.

Разом з тим, 9 липня 2009 року учасниками
ТОВ «АПК, ЛТД» надано згоду на
поручительство товариства за
виконання ОСОБА_5 зобов'язань перед
ОСОБА_4 за договором позики (Т. 1, а. с. 141).

За таких обставин, висновок
апеляційного суду щодо перевищення
директором ТОВ «АПК, ЛТД» статутних
повноважень є передчасними.

Крім того, відповідальність ТОВ «АПК,
ЛТД» за порушення умов
п. п. 3.3.8. кредитних договорів
передбачена п. п. 4.4., 4.5., якими
визначено, що за таких умов позичальник
зобов'язаний сплатити кредитодавцю
штраф у розмірі 5 (п'ять)
процентів від суми кредиту. Також банк
має право вимагати дострокового
погашення кредиту, сплати процентів за
фактичний час користування кредитом,
комісій та штрафних санкцій.

Недійсність поруки, яка надана без
згоди кредитодавця, не визначена
наслідком порушення позичальником
умов кредитного договору.

Апеляційний суд не перевірив належним
чином доводи апеляційної скарги та
допустив порушення норм
процесуального права, які згідно ст. 338
ЦПК України є підставою для скасування
постановленої ним ухвали та передачі
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі
представника задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 лютого
2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

Т.П. Дербенцева

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська