Провадження № 2/521/839/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 липня 2014 року

Малиновський районний суд міста Одеси
в складі:

головуючого - судді Гуревського
В.К.

за секретаря - Гресько О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
вимогою про стягнення з відповідача
грошових коштів за договором позики,
процентів за користування коштами по
день ухвалення рішення та судові
витрати на розгляд справи, які в
подальшому були уточнені, посилаючись
в обґрунтування своїх вимог на такі
обставини.

15 червня 2010 року позивач ОСОБА_1 позичив
відповідачу ОСОБА_2 грошову суму в
розмірі 7500,0 доларів США. Сторони при
цьому домовились, що позичальник
прийняв на себе зобов'язання повернути
одержану позику готівкою шляхом
передачі позикодавцю грошової суми
позики до 01 серпня 2010 року. Факт
передачі грошових коштів у сумі 7500,0
доларів США відповідачу та його
обов'язок повернути їх підтверджується
розпискою від 15 червня 2010 року. Однак, у
порушення прийнятих на себе
зобов'язань до 01 серпня 2010 року
відповідач не повернула суми позики,
посилаючись на скрутне становище. У
порушення прийнятих на себе
зобов'язань до 01 серпня 2010 року
відповідач не повернула суми позики. На
вимогу позивача про повернення позики
відповідач відповідала йому відмовою,
мотивуючи це тимчасовою відсутністю
грошей та не можливістю повернути суму
позики. У зв'язку з відмовою
відповідача повернути суму боргу
позивач змушений звернутися до суду за
захистом своїх прав та просить
стягнути з відповідачки суму боргу
позики в розмірі 7500,0 доларів США, що в
еквіваленті за курсом НБУ складає 59625
грн. та 3% річних у сумі 1 332 грн., що разом
складає 60957,0 грн.

Позивач у наступному судовому
засіданні надав до суду уточнену
позовну заяву, в якій просив
зобов'язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1
його частку від продажу квартири, по
розписці у розмірі 61413,0 грн.,
зазначивши, що позивач в грудні 1987 р.,
перебуваючи у законному шлюбі з ОСОБА_2
придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_4,
де мешкали разом з дітьми ОСОБА_3 -
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 до
грудня 2009 року.

У грудні 2009 р. ОСОБА_2 без його дозволу
продала їх квартиру АДРЕСА_4 і купила
собі другу квартиру по АДРЕСА_3. Згідно
усного договору гроші від продажу їх
спільної квартири (32000,0 доларів США)
вона зобов'язалася поділити на усіх
членів сім'ї порівну. Позивачу вона
зобов'язалася виплатити суму в розмірі
7500,0 доларів США. Квартиру по АДРЕСА_3.
ОСОБА_2 придбала за 24000,0 доларів США, а
частку позивача у розмірі 7500,0 доларів
США пропила і прогуляла разом зі
співмешканцем ОСОБА_9 та дітьми за два
місяці. На його прохання повернути його
частку коштів від продажу квартири
відповідала, що грошів немає, але вона
пообіцяла взяти у банку кредит і
повернути позивачу борг (його частку
від продажу). Позивач навіть позичив їй
гроші для отримання кредиту. Але і ці
кошти вона також прогуляла, так як, ні
вона ні її співмешканець, ні діти не
працювали. Після його наполегливих
вимог ОСОБА_2 15 червня 2010 р. написала
йому розписку, в якій вона обіцяє
повернути йому борг (кошти від продажу
їх квартири) у сумі 7500,0 доларів США до 01
серпня 2010 р. Після спливання терміну
розписки, ОСОБА_2 віддавати гроші
відмовилась, досилаючись на те що
перший співмешканець ОСОБА_9 покинув
її, а другий співмешканець ОСОБА_10 не
працює, діти також не працюють, грошей
на те, щоб віддати йому борг не має.
Позивач звернувся до міліції та 07.09.2010
р. відповідач добровільно написала
пояснення на ім'я начальника
Малиновського РВВС м. Одеси, в яком
пояснила, що продасть свою квартиру по
АДРЕСА_3 і поверне позивачу обіцяну
частку грошей у розмірі 7500,0 доларів
США. Приходили навіть покупці на
квартиру. Але і після цього вона
позивачу не повернула обіцяні кошти,
сума боргу (його частка від продажу їх
квартири) по розписці складає 61413,0
гривень.

Позивач надав до суду заяву про
слухання справи за його відсутністю,
позовні вимоги підтримує у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
з'явилась, надала до суду заперечення, в
яких просила у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі,
посилаючись на таке. Договір позики між
ОСОБА_2 та позивачем не укладався,
ніяких грошових коштів від позивача
вона не отримувала. Виходячи зі змісту
розписки від 15.06.2010 р. вбачається, що
вона не посвідчує передачу позивачем
їй будь-яких грошових коштів. У зв'язку
з цим, зазначену розписку не можливо
розглядати як документ, який би
підтверджував укладення договору
позики між сторонами. Таким чином,
позивач не має права вимагати стягнути
з неї гроші за договором позики,
оскільки договір позики між ними не
укладався та ніяких грошових коштів
вона від нього не отримувала. У
розписці від 15.06.2010 р. зазначено, що
відповідач зобов'язується виплатити на
користь позивача 7500,0 дол. США. Даний
документ за своїм змістом може
розглядатися як односторонній
правочин згідно із ст. 202 ЦК України. На
підставі ч. 1 ст. 214 ЦК України
відповідач відмовляється від
зазначеного правочину щодо виплати на
користь позивача 7500,0 дол. США, що є її
законним правом. ОСОБА_1 був її
чоловіком, з яким вони тривалий час
проживали однією сім'єю. У 2004 році за
рішенням суду їх шлюб було розірвано.
Після цього, ОСОБА_1 став вважати, що
вона нібито повинна виплатити йому
гроші. Він став періодично приходити до
неї та вимагати від неї гроші,
влаштовував сварки, ображав її,
погрожував розправою, якщо вона не
дасть йому гроші. Все це сильно
позначалося на її здоров'ї, оскільки
вона дуже боялась його погроз
застосування фізичної сили, нервувала,
в неї погіршився сон. ОСОБА_2
неодноразово зверталася до міліції з
приводу його незаконних дій. Однак, він
все одно продовжував ображати,
погрожувати їй та вимагати гроші.

15.06.2010 р. ОСОБА_1 в черговий раз прийшов
до неї та з образами вимагав кошти.
Після того, як вона сказала йому, що в
неї навіть немає грошей, щоби дати йому,
він, погрожуючи застосуванням до неї
фізичної сили, змусив відповідача
писати розписку про те, що вона
зобов'язується виплатити йому 7500,0 дол.
США. В неї вже не було ніяких сил
терпіти його регулярні приходи до неї
та образи, крім того, вона боялась його
погроз, тому написала розписку, для
того, щоб він хоч на якийсь час залишив
її у спокою. Свідками незаконних та
протиправних дій ОСОБА_1 були її сини -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом із
нею та можуть це підтвердити. У зв'язку
з цим, відповідач вважає, що розписка
може бути визнана судом недійсною
згідно ст. 231 ЦК України, оскільки цей
документ, згідно якого вона
зобов'язується виплатити позивачу
грошові кошти у розмірі 7500,0 дол. США,
був вчинений нею проти її справжньої
волі внаслідок неодноразових образ та
погроз застосування фізичної сили з
боку позивача.

В подальшому відповідач перестала
з'являтися в судові засідання.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню з наступних причин. Судом
встановлені такі фактичні обставини на
підставі пояснень сторони,
представлених письмових доказів.

В Малиновському районному суді м. Одеси
перебувала цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу.

16 травня 2011 року Малиновським районним
судом м. Одеси ухвалено рішення, яким
позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг у сумі 59625,0 грн. В іншій частині
позовних вимог відмовлено.

19 жовтня 2011 року Апеляційним судом
Одеської області рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 16 травня 2011 року скасовано. У
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про повернення боргу
відмовлено.

18 квітня 2012 року Вищим спеціалізованим
судом України з розгляду цивільних і
кримінальних справ рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 16 травня 2011 року та рішення
апеляційного суду Одеської області від
19 жовтня 2011 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Підставою для скасування судових
рішень Вищим спеціалізованим судом
України стало таке.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та
стягнення на його користь з ОСОБА_2
боргу за розпискою від 15 червня 2010 року.
Такого висновку суд дійшов з
урахуванням положень ст. ст. 509, 526, 610 ЦК
України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд дійшов
висновку, що дійсно договір позики був
укладений, проте не було факту
передачікоштів від ОСОБА_2 до ОСОБА_1, як
це передбачено нормами ЦК України, а
тому розписка є безгрошовою. Крім того,
правовідносини, які виникли між
колишнім подружжям є сімейними та
регулюються нормами СК України.

З такими висновками судів Вищий
спеціалізований суд України не
погодився. Судами встановлено, що
сторони між собою перебували у шлюбі
22 червня 1986 року до 07 грудня 2010 року. 15
червня 2010 року ОСОБА_2 власноруч
написала розписку, за умовами якої вона
у строк до 01 серпня 2010 рої зобов'язалася
повернути ОСОБА_1 кошти у сумі 7500,0
доларів США.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше і
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі. У той же час, ч. 2 ст. 1053
ЦК України передбачено, що заміна боргу
позиковим зобов'язанням провадиться з
додержанням вимог про новацію
здійснюється у формі, встановленій для
договору позики (ст. 1047 цього Кодексу).
Ухвалюючи судові рішення, суди у
порушення вимог ст. 213, 214 ЦК України не
встановили, які правовідносини виникли
між сторонами на час написання
вищезазначеної розписки і чи були
переведені ці правовідносини у
позикові зобов'язання, у розумінні ч. 2
ст. 1053 ЦК України.

Судом встановлено, що з 22 червня 1986 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі,
який 20 жовтня 2004 року був розірваний на
підставі рішення Київського районного
суду м. Одеси від 20 жовтня 2004 року та 17
грудня 2009 року зареєстровано в реєстрі
про розірвання шлюбу, про що свідчить
свідоцтво про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_1 від 17 грудня 2009 року, запис №873,
та 12 серпня 2010 року згідно штампу в
паспорті громадянина України серії КМ
№320528 виданого Великомихайлівським РВ
УМВС України в Одеській області 08
серпня 2005 року, зазначено що Київським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Одеського міського управління
юстиції 17 грудня 2010 року зареєстровано
розірвання шлюбу з ОСОБА_2, а/з № 873.

18 грудня 1987 року ОСОБА_2 надано із сім'єю
- ОСОБА_6 (син), на право зайняття у
порядку обміну житловою площею 18,75 кв.
м., що складається із однієї кімнати у
квартирі АДРЕСА_4 (згодом - Люстдорфська
дорога) у м. Одесі, що підтверджується
ордером на житлове приміщення № 9052
серія БО (обміну) від 18 грудня 1987 року.

Згідно свідоцтва про право власності
на житло від 26 лютого 1996 року за № 505,
ОСОБА_2 на праві приватної власності
належала квартира АДРЕСА_4.

26 грудня 2009 р. ОСОБА_2 продала квартиру
АДРЕСА_4 ОСОБА_7

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 26 грудня 2009 року, посвідченого
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 3892,
ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_3 у
сумі 8900,0 грн.

За твердженням позивача ОСОБА_2 без
його дозволу продала їх квартиру
АДРЕСА_4 і купила собі другу квартиру по
АДРЕСА_3. Згідно усного договору гроші
від продажу їх спільної квартири (32000,0
доларів США) вона зобов'язалася
поділити на усіх членів сім'ї порівну.

Позивачу вона зобов'язалася виплатити
суму в розмірі 7500,0 доларів США. Після
його наполегливих вимог ОСОБА_2 15
червня 2010 р. написала йому розписку, в
якій вона обіцяє повернути йому борг
(кошти від продажу їх квартири) у сумі
7500,0 доларів США до 01 серпня 2010 р.

В матеріалах справи міститься
заперечення ОСОБА_2, з яких вбачається,
що вона підписала цю розписку під
примусом колишнього чоловіка. ОСОБА_1
бажав отримати кошти за продаж
квартири, відповідно до договору
купівлі-продажу майна від 26.12.2009 року,
яка знаходилась за адресою: АДРЕСА_4,
однак письмово це не підтверджено.

Таким чином, оцінюючи правову природу
цієї розписки, суд приходить до
висновку про те, що відносини між
сторонами виникли з приводу майна -
квартири АДРЕСА_4, яку позивач ОСОБА_1
вважає спільним майном подружжя, а
згодом ці правовідносини були
переведені у позикові зобов'язання.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 57 Сімейного
кодексу України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: житло,
набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

За матеріалами справи (а. с. 134-135, 145)
позивач ОСОБА_1 16 травня 2012 р. звертався
до Київського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_4, посилаючись на те, що
йому та відповідачці на праві спільної
сумісної власності в порядку
приватизації належала квартира
АДРЕСА_4. Вказану квартиру подружжя
отримали в грудні 1987 року. Ухвалою
судді Коваленко О.Б. від 04 вересня 2012
року ця позовна заява залишена без
розгляду за заявою ОСОБА_1

За матеріалами справи (а. с. 131-132, 144)
позивач ОСОБА_1 13 липня 2012 року
звертався до Київського районного суду
м. Одеси з позовом до ОСОБА_2,
Департаменту міського господарства
Одеської міської ради про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_4 та визнання
недійсним Свідоцтва про право
власності на житло від 26 лютого 1996 року
за № 505, посилаючись на те, що йому та
відповідачці на праві спільної
сумісної власності в порядку
приватизації належала квартира
АДРЕСА_4. Він вважає, що проживаючи
разом з відповідачкою, він набував
право на приватизацію квартири.
Ухвалою судді Салтан Л.В. від 22 жовтня
2012 року ця позовна заява повернута
позивачу за непідсудністю.

Будь-яких доказів щодо визнання
приватизації та договору
купівлі-продажу недійсними позивачем
до суду не надано.

Таким чином, судом встановлено, що
власником квартири АДРЕСА_4 на момент
її продажу була ОСОБА_2 До цього часу
квартиру вона отримала в користування
на підставі обмінного ордеру від 18
грудня 1987 року складом сім'ї - одна
особа - син ОСОБА_6, згодом відповідач
приватизувала цю квартиру.

За даними паспорта позивача ОСОБА_1
зареєстрований в АДРЕСА_5. Інших
доказів реєстрації (прописки) за
адресою спірної квартири позивачем до
суду не надано.

Таким чином, квартира АДРЕСА_4 не була
спільним майном подружжя згідно
положень ст. 57 СК України.

В матеріалах справи також міститься
розписка позивача від 17.01.2012 року, яка
була адресована начальнику Київського
РВ і з якої вбачається, що ОСОБА_1
отримав від ОСОБА_2 житло за адресою:
АДРЕСА_3 в рахунок продажу квартири за
адресою: АДРЕСА_4. Копія цієї розписки
також міститься у відмовному матеріалі
№ 386 Київського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 наполягав на
тому, що він не писав цієї розписки, за
його заявою суд призначив своєю
ухвалою від 17 липня 2013 року судову
почеркознавчу експертизу. Експерт
заявив клопотання про надання вільних
зразків підписів позивача у документах
за 2011 рік та попередні роки. За
повідомленням експерта № 4112/02 від 13
вересня 2013 року у зв'язку з ненаданням
позивачем зразків підписів та неоплати
експертизи проведення експертизи є
неможливим.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Керуючись ст. ст. 16, 213, 214, 368, 1053, ЦК
України, ст. ст. 57, 61 СК України, ст. 10, 11,
60, 61, 209, 212, 214-215 Цивільного
процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про повернення боргу -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання апеляційному суду через суд
першої інстанції апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ:
Гуревський В.К.