У Х В А Л А

07 липня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д., суддів:
Лесько А.О.,Остапчука Д.О., Хопти
С.Ф.,Фаловської І.М.,розглянувши заяву
ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
стягнення боргу,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з указаним позовом обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що він 24 вересня 2004
року разом з відповідачем створили
фірму товариство з обмеженою
відповідальністю «ОЛІТ-ДРЕВ» (далі -
ТОВ «ОЛІТ-ДРЕВ») з обробки деревини,
виробів з дерева, лісопильне та
стругальне виробництво. Позивачу в
статутному фонді даного товариства
належало 20 % майна та призначено його
директором Закарпатської філії № 1
даного товариства, а відповідачу
ОСОБА_6 - 80%. У липні 2007 року через
непорозуміння в діяльності товариства
з відповідачем, позивача звільнено із
займаної ним посади, однак 20 % частки
від майна товариства йому не повернуто.
Оскільки, як засновник товариства
позивач мав 20 % часток майна, то
звернувся до ОСОБА_6 з вимогою про
повернення йому витрачених ним
особисто коштів на реконструкцію
молочнотоварної ферми під виробничий
корпус Закарпатської філії № 1 ТОВ
«ОЛІТ-ДРЕВ». ОСОБА_6 погодився і
письмово підтвердив свої зобов'язання
у розмірі 20000 доларів США. 19 березня 2009
року позивача поновлено на посаді
директора Закарпатської філії № 1 ТОВ
«ОЛІТ-ДРЕВ», а у травні 2009 року за
вказівкою ОСОБА_6 він продав стрічковий
станок за 1500 доларів США в рахунок
повернення боргу, однак 14 травня 2012
року позивача звільнено з посади
директора. Всі подальші дії щодо
добровільного виконання зобов'язання з
боку відповідача про повернення боргу
не дали ніяких позитивних результатів,
що змусило його звернутися до суду.

Рішенням Воловецького районного суду
Закарпатської області від
15 листопада 2013 року позов ОСОБА_7
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_7 борг у розмірі 146 150 грн.
Вирішено питання розподілу судових
витрат. Накладено арешт на майно, що
належить ОСОБА_6, яке знаходиться в
АДРЕСА_1 в межах позовних вимог на суму
146 150 грн. Рішення в частині
забезпечення позову допущено до
негайного виконання.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 29 січня 2014
року рішення суду першої інстанції
змінено. Виключено з резолютивної
частини рішення місцевого суду
посилання стосовно накладення арешту
на майно належне ОСОБА_6, що знаходиться
в АДРЕСА_1 в межах позовних вимог на
суму 146 150 грн. та допущення рішення в
частині забезпечення позову до
негайного виконання. В решті рішення
суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження у вказаній
справі за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Воловецького
районного суду Закарпатської області
від 15 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 29 січня 2014
року на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК
України.

У червні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_6 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 березня 2014 року з підстав
неоднакового застосування одних і тих
самих норм матеріального права,
зокрема ч. 1 ст. 264, ч. 2 ст. 604, статей 11, 256,
261, 509, 526, 1047, 1053 ЦК України, судами
касаційної інстанції, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної
підстави подання заяви про перегляд
судового рішення заявник посилається
на:

У допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити з таких підстав.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України заява
про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно із п. 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей 353
- 360 ЦПК України» під судовими рішеннями
у подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Наведені заявником у вказаній заяві
доводи є необґрунтованими, оскільки в
рішенні Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 травня 2012 року
норми матеріального права, на які
посилається заявник, застосовувались у
справі, правовідносини в якій є
подібними, однак фактичні обставини
відрізняються від тих, що встановлені у
даній цивільній справі. Крім того, в
постанові Вищого господарського суду
України від 06 липня 2011 року, рішенні
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 жовтня 2011 року, ухвалах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 лютого 2012 року та від 02
жовтня 2013 року норми матеріального
права, на які посилається заявник,
застосовувались у справі,
правовідносини в якій є подібними,
однак підстави позову, зміст позовних
вимог та фактичні обставини
відрізняються від тих, що встановлені у
даній цивільній справі.

В п. 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року №
11 «Про судову практику застосування
статей 353 - 360 ЦПК України» роз'яснено, що
судовими рішеннями, на які заявник
посилається на підтвердження підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України,
можуть бути рішення: Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ; Вищого адміністративного суду
України; Вищого господарського суду
України; Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,
ухвалені як судом касаційної
інстанції; апеляційних судів загальної
юрисдикції, як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом України «Про внесення змін до
Закону України «Про судоустрій
України» щодо забезпечення
касаційного розгляду цивільних справ»
від 22 лютого 2007 року. Зазначений
перелік таких судових рішень є
вичерпним. Обов'язковою є умова, щоб
цими рішеннями, які набрали законної
сили, вирішено спір по суті, та в них
судом (судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права.

Виходячи із того, що постанова
Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року не є рішенням суду
касаційної інстанції, ухваленим по
суті спору, вона не може братися до
уваги на підтвердження підстав,
установлених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Крім того, посилання на ухвалу суду
касаційної інстанції, якою справу
передано на новий розгляд, не є
підставою для допуску справи для
перегляду Верховним Судом України,
оскільки у ній не висловлено правових
позицій щодо застосування норм
матеріального права, а стосується
процесу доказування, встановлення
фактичних обставин, що є застосуванням
норм процесуального права. Таким чином,
на ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16 листопада 2011
року та від 13 червня 2012 року не може
здійснюватися посилання як на приклад
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції норм
матеріального права.

Отже, заява ОСОБА_6 про перегляд судових
рішень не містить ознак, які згідно
вимог ст. 355 ЦПК України є підставами
для перегляду судових рішень.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом за
позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу, за заявою ОСОБА_6 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 березня 2014
року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

Д.О. Остапчук

С.Ф. Хопта

І.М. Фаловська