Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Касьяна О.П.,
Коротуна В.М,

Попович О.В., Ступак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - міський відділ державної
виконавчої служби Білоцерківського
міськрайонного управління юстиції, про
стягнення заборгованості за
аліментами та пені від суми
несплачених аліментів, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Київської області від 14 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, зазначаючи, що
на підставі рішення суду з ОСОБА_4
підлягають стягненню аліменти на
утримання їхньої дочки ОСОБА_5, проте,
від сплати аліментів ОСОБА_4
ухиляється. Уточнивши під час розгляду
справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно
просила стягнути з відповідача на свою
користь 12 817 грн 60 коп. заборгованості з
аліментів та 136
889 грн 79 коп. пені від суми несплачених
аліментів.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 жовтня 2011 року указаний позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 12 817 грн 60 коп.
заборгованості з аліментів та 136 889 грн
79 коп. пені за прострочення сплати
аліментів, а всього - 149 707
грн 39 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Останнім рішенням апеляційного суду
Київської області від 14 січня 2014 року
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 28 жовтня 2011 року в частині спору про
стягнення неустойки (пені) змінено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
пеню за прострочення сплати аліментів
у сумі 3 990 грн 35 коп.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України,
рішення апеляційного суду повинно
містити: мотивувальну частину із
зазначенням мотивів зміни рішення,
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення;
встановлених судом першої інстанції
обставин, а також обставин,
встановлених апеляційним судом, і
визначених відповідно до них
правовідносин; назви, статті закону, на
підставі якого вирішено справу;
резолютивну частину із зазначенням
висновку апеляційного суду про зміну
чи скасування рішення, задоволення
позову або відмову в позові повністю чи
частково; висновку апеляційного суду
по суті позовних вимог.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів і
переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду
зазначеним нормам процесуального
права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що на підставі
виконавчого листа, виданого
Білоцерківським міськрайонним судом
Київської області 20 вересня
1996 року, ОСОБА_4 має сплачувати ОСОБА_3
кошти на утримання їхньої
неповнолітньої доньки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частки всіх
видів його заробітку щомісяця до
досягнення донькою повноліття.

ОСОБА_4 допустив заборгованість зі
сплати щомісячних сум платежів
аліментів, починаючи з лютого 2007 року.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення
неустойки, суд першої інстанції
посилався на те, що представником
позивача надано суду розрахунок
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів за період з 01 лютого
2007 року до жовтня 2010 року включно
станом на 28 жовтня 2011 року, який
взято судом до уваги, оскільки суми
заборгованості з виплати аліментів, з
яких обчислено неустойку, відповідають
даним виконавчого провадження,
розрахунок пені проведений
відповідності до вимог ст. 196 СК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів за кожним з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму.

Такої правової позиції дійшов
Верховний Суд України у постанові від 11
вересня 2013 року у справі № 6-81цс13, яка
відповідно до
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх суб'єктів владних повноважень,
які застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

На вищевказане зверталася увага суду
апеляційної інстанції також Вищим
спеціалізованим судом України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ при направленні указаної справи
на новий апеляційний розгляд, проте,
апеляційний суд залишив поза увагою
указані роз'яснення щодо застосування
норми матеріального права, застосував
неправильний алгоритм при розрахунку
розміру пені, який не відповідає
вимогам ст. 196 СК України, зокрема, у
частині визначення кількості днів
прострочення.

Ураховуючи, що судом апеляційної
інстанції порушено норми
процесуального права, що унеможливлює
встановлення фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, тому колегія суддів
дійшла висновку про те, що касаційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених частиною третьою
статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 14 січня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: О.П. Касьян

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак