УХВАЛА

іменем україни

30 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про стягнення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Кіровського районного суду
м. Макіївки Донецької області від 23
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 5 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на її користь рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 6 березня 2012 року з ОСОБА_4 стягнуто
аліменти на утримання дочки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідач ухиляється від виконання
обов'язків по утриманню дітей, а тому
станом на 30 жовтня 2013 року утворилась
заборгованість по аліментам у розмірі
21 650 грн 83 коп.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила на підставі ст. 196 СК України
стягнути з відповідача (неустойку) пеню
за прострочення сплати аліментів за
період з 10 березня 2011 року по 30 вересня
2013 року у розмірі 160 412
грн 92 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від

23 грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 5 березня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойку
(пеню) за прострочення сплати аліментів
станом на 31 жовтня 2013 року включно на
утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_6
та ОСОБА_7, встановлених за рішення
суду, за період з

1 лютого 2013 року по 30 вересня 2013 року в
сумі 6 867 грн 60 коп. У задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач допустив заборгованість по
аліментам, та вважав, що не підлягає
стягненню неустойка (пеня) за період з 10
березня 2011 року по 31 січня 2013 року,
оскільки у цей період у судах
розглядався спір про розмір аліментів.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду, пославшись і на те, що
після закінчення розгляду справи про
розмір аліментів та після набрання
рішенням законної сили та до моменту
звільнення відповідача з роботи,
відповідач належним чином виконував
обов'язки по сплаті аліментів та
сплачував частково заборгованість по
аліментам за попередній період.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна,
оскільки апеляційний суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 6 березня 2012 року з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на
утримання дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. ОСОБА_4 має
заборгованість по аліментам у розмірі
21 650 грн 83 коп.

Згідно з ч. 4 ст. 195 СК України розмір
заборгованості за аліментами
обчислюється державним виконавцем, а у
разі спору - судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

Таким чином, виходячи зі змісту ст. 196 СК
України суд відповідно до вимог ст. 214
ЦПК України повинен встановити факт
заборгованості за аліментами й
наявність чи відсутність вини особи,
яка зобов'язана сплачувати аліменти за
рішення суду, у її виникненні та
залежно від цього вирішити питання про
наявність чи відсутність у одержувача
аліментів права на стягнення
неустойки.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм СК України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» судам роз'яснено,
що передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилась з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів
закон розуміє як пряму відмову від
надання утримання, так і різні дії
(бездіяльність) зобов'язаної особи,
спрямовані на повне чи часткове
ухилення від сплати аліментів;
приховання особою дійсного розміру
свого заробітку (доходу); зміну роботи
або місця проживання з метою
запобігання сплаті аліментів;
приховання свого місцезнаходження;
інші дії, що свідчать про намір особи
ухилитися від виконання обов'язків
щодо утримання. Ухилення від сплати
аліментів завжди припускає винні
навмисні дії (бездіяльність).

Проте апеляційний суд у порушення
вимог ст.ст. 212-214, 315 ЦПК України
належним чином не перевірив як доводів
апеляційної скарги, так і законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції; не навів мотивів ухваленого
ним судового рішення та обставин, які б
спростовували доводи скарги, зокрема,
доводи позивачки про те, що визначена
державним виконавцем заборгованість
виникла саме з вини відповідача у
зв'язку з його ухиленням від виконання
судового рішення, та прийшов до
передчасного висновку про звільнення
його від сплати неустойки за указаний
період.

При цьому апеляційний суд не врахував,
що наявність спору про розмір
аліментів (а не про розмір
заборгованості по аліментам), не
звільняє відповідача від обов'язку
сплачувати аліменти на утримування
дітей, а сплата заборгованості по
аліментам частково не є підставою не
стягувати неустойку (пеню), оскільки
встановлений судом факт про те, що
відповідач допустив заборгованість по
аліментам свідчить про умисні дії
відповідача та не узгоджується з
висновками суду про відсутність вини
відповідача.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, судове рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа - передачі на новий апеляційний
розгляд, під час розгляду якої суду
належить урахувати викладене, дати
відповідну правову оцінку доводам і
запереченням сторін та ухвалити судове
рішення відповідно до установлених
обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 5 березня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко