Номер провадження: 22-ц/785/3894/14
Номер справи місцевого суду: 1505/7907/12
Головуючий у першій інстанції Шевчук
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі та
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 25 лютого 2014 року, -

встановила:

У вересні 2012 року позивач
звернувся з позовом до відповідача про
захист честі, гідності та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди,
вказуючи, що відповідачка своїми
неправомірними діями принижує честь,
гідність та ділову репутацію позивача,
а також вказує, що в результаті цих дій
йому спричинена моральна шкода, яка
полягає у душевних стражданнях, яку
позивач оцінює у 30 000 грн., які просить
стягнути з відповідачки, а також,
згідно уточненої позовної заяви
просить також стягнути судові витрати
у сумі 300,00 грн. та витрати на правову
допомогу у розмірі 2400,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог
позивач посилався на те, що з червня 2006
року по листопад 2008 року, сторони
перебували у шлюбі. Після розірвання
шлюбу сторони стали проживати окремо
один від одного. Але відповідач, ОСОБА_3,
почала наводити на позивача наклепи,
якими принижувала його честь, гідність
та ділову репутацію.

25 травня 2009 року відповідач, достовірно
знаючи, що позивач ніякого злочину не
скоював, звернулася з письмовою заявою
до начальника ГУМВС України в Одеської
області Керницького Б.А. в якій вказала,
що позивач, працюючи офіцером в
Білгород - Дністровському МВ ГУМВС
України в Одеської області незаконним
шляхом заволодів хутряними зимовими
куртками (бушлатами) та медикаментами.
На підставі вказаної заяви
Білгород-Дністровською
міжрайпрокуратурою біла порушена
кримінальна справа по відношенню до
позивача за статтею 191 ч. 2 КК України.
Розслідування цієї справи проводилось
Білгород-Дністровською міжрайонною
прокуратурою, після чого кримінальна
справа розглядалася у суді майже два
роки. 23 грудня 2011 року, коли справа
знаходилася на розгляді у
Білгород-Дністровському міськрайнному
суді, постановою старшого помічника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора Кононенко Н.В. зі
звинувачення позивача була виключена
ст. 191 ч. 2 УК України у зв'язку з тим, що
не була доказана його вина у скоєні
даного злочину.

03 листопада 2010 року відповідач
звернулася зі скаргою до прокуратурі
Одеської області в порядку ст. 236 КК
України. 19 листопада 2010 року
прокуратурою Одеської області
скасована постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи і
матеріали направлені до
Білгород-Дністровської
міжрайпрокуратури для проведення
додаткової перевірки та прийняття
рішення у порядку ст. 97 КПК України. В
ході проведення додаткової перевірки
відповідачка звинувачувала позивача у
зловживанні службовим становищем та
крадіжки чужого майна. У зв'язку з тим
що черговий наклеп відповідача не
знайшов свого підтвердження, слідчим
Білгород- Дністровської
міжрайпрокуратури Пищанским P.A. 04
грудня 2010 року було відмовлено в
порушенні кримінальної справи по
відношенню до позивача ОСОБА_2 у зв'язку
з відсутністю в діях складів
злочинів.

За ініціативою відповідача ОСОБА_3, яка
достовірно знаючи, що в позивача не має
ніякої заборгованості по сплаті їй
аліментів, за її заявою, державний
виконавець ВДВС Федорчук A.B. 07 серпня 2009
року звернувся до начальника КП
«Білгород-Дністровське МБТЇ» з запитом
про наявність у позивача нерухомого
майна та у разі наявності майна з часу
отримання цієї вимоги заборонив
проводити будь-яки дії щодо зміни
власника майна та реєстрацію власника.
Як результат чергового наклепу на
позивача з боку ОСОБА_3, на майно
позивача було безпідставно накладено
арешт відділом державної виконавчої
служби Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
України, на протязі 7 місяців позивач не
мав можливості розпоряджатися своїм
майном, і арешт було знято начальником
ВДВС Куртовим В.І. 23 березня 2010 року.
Далі, 26 лютого 2010 року відповідач,
ОСОБА_3, надала до
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури ксерокопію службового
посвідчення позивача співробітника
Білгород-Дністровського MB УМВС України
в Одеської області з брехливим
ствердженням про те, що це позивач
виготовив ксерокопію посвідчення, та з
проханням притягнути його до
кримінальної відповідальності за
підроблення та використання
підробленого документу, достовірно
знаючи, що це не відповідає дійсності.
Після проведення
Білгород-Дністровською міжрайонною
прокуратурою перевірки було винесено
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи із-за відсутністю
складу злочину в діях позивача.

В результаті вказаних наклепів з боку
відповідача була принижена честь,
гідність та ділова репутація позивача,
у нього виникли неприязні відносини з
родичами, багато друзів відвернулися
від нього, до нього ставляться з
підозрою сусіди по місцю проживання.
Окрім того на протязі довгого часу він
не мав можливості повернутися до
служби в органах внутрішніх справ.
Більш того взагалі не мав можливості
влаштуватися на роботу через порушену
відносно нього кримінальну справу.
Таким чином, відповідач своїми діями
спричинила позивачу моральну шкоду,
яка полягає в щиросердечних
стражданнях, перенесених у результаті
стресу під час розгляду кримінальної
справи на досудовому слідстві і у суді
(більше двох з половиною років),
викликами позивача до прокуратури та
міліції, безсонням та втратою апетиту,
які виникли на ґрунті нервового стресу.

На підставі вищевикладеного позивач
просив суд задовольнити позов, визнати
дії відповідачки такими, що принижують
честь, гідність та ділову репутацію
позивача, та стягнути з відповідачки на
користь позивача суму у розмірі 30 000
грн., судовий збір у сумі 300 грн. та
витрати на правову допомогу у розмірі
2400 грн.

Адвокат в інтересах відповідача у
судовому засіданні вимоги позовної
заяви не визнав у повному обсязі та
просив відмовити у її задоволенні з
підстав, викладених у запереченнях,
тобто з підстав того, що згідно діючого
законодавства усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні звернення до різних органів
і сам по собі факт звернення не може
слугувати підставою для задоволення
позову.

Рішенням Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 25 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно постановлена з порушенням
норм процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи і ставиться питання
про ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що
згідно статті 34 Конституції України,
кожен має право на свободу думки і
слова, межею якої є право іншої особи на
повагу до її гідності та честі.

Кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність і честь
фізичної особи є недоторканими.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі, що передбачено статтею 297 ЦК
України.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична
особа має право на недоторканість
своєї ділової репутації. Фізична особа
може звернутися до суду з позовом про
захист своєї ділової репутації.

Згідно статті 277 ЦК України, фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на спростування
цієї інформації.

Недостовірною є інформація неправдива,
та, що не відповідає дійсності, тобто
повідомлення про факти, події, яких
насправді не було. Поширенням
неправдивої інформації вважається
ознайомлення з нею хоча б однієї особи.
Право на захист з ганебністю поширеної
інформації не пов'язується.

Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 статті 23 ЦК України,
кожна особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Моральна шкода полягає у приниженні
честі, гідності, а також ділової
репутації фізичної особи.

Згідно статті 40 Конституції України,
усі мають право направляти
індивідуальні, колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У зв'язку з
цим Конституційний суд України у
своєму рішенні від 10 квітня 2003 року
(справа № 1-9/2003, про поширення
відомостей) зазначив, що звернення
громадян до правоохоронного органу, що
містять певні відомості про
недодержання законів осіб, передаються
чи повідомляються не з метою доведення
таких відомостей до громадськості чи
окремих громадян, а з метою їх
перевірки уповноваженими на це законом
посадовими особами. Тому такі
звернення не можуть вважатися
поширенням відомостей, що порочать
честь, гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам громадянину.

Відповідно до роз'яснень п.16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 27
лютого 2009 року №1 «Про судову практику
у справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної особи та юридичної
особи», відповідно до статті 40
Конституції України, усі мають право
направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку має місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Контситуції , а не поширення
недостовірної інформації.

Так, судом встановлено, та підтверджено
матеріалами справи, що відповідачка
ОСОБА_3 зверталась до начальника ГУМВС
України в Одеській області із заявою
про з'ясування обставин щодо
перебування у неї вдома речей
невідомого походження - міліцейських
бушлатів та медикаментів, Білгород -
Дністровської міжрайонної прокуратури
Одеської області із заявами щодо
проведення перевірки з приводу
використання позивачем підробленого
службового посвідчення, а також
зверталась до відділу ДВС
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області із заявою про
встановлення наявності у позивача
заборгованості по аліментам. В цих
заявах відповідачка ОСОБА_3 висловила
відомості, які їй були відомі щодо
поведінки позивача ОСОБА_2

Згідно відповідей Білгород -
Дністровського МВ ГУМВС України в
Одеській області та копій постанов про
відмову у порушенні кримінальних
справ, копії постанови про зміну
звинувачення у суді, повідомляється, що
проводилася перевірка, по
результатам перевірки були винесені
постанови про відмову в порушенні
кримінальних справ на підставі п. 2
статті 6 КПК України.

Звернення відповідачки ОСОБА_3 до
начальника ГУМВС України в Одеській
області, Білгород - Дністровського МВ
УМВС України в Одеській області,
Білгород-Дністровської міжрайонної
прокуратури Одеської області, відділу
ДВС Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області із заявами щодо
поведінки позивача ОСОБА_2 самі по собі
не можуть вважатися поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність та ділову репутацію та
завдають шкоду інтересам особи, та бути
підставою для притягнення зазначеної
особи до цивільно-правової
відповідальності.

Доводи позивача про те, що сам факт
подання заяв до правоохоронних органів
та до відділу ДВС
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області є поширенням
недостовірної інформації, не може бути
прийнято до уваги, оскільки викладення
фактів у заяві до правоохоронного
органу, не може вважатися поширенням
відомостей, які порочать честь,
гідність чи ділову репутацію або
завдають шкоди інтересам особи,
відносно якої подано заяву.

Зазначене звернення викликане наміром
захистити своє право, а не навмисно
порушити особисті немайнові права
позивача ОСОБА_2 (право на честь,
гідність).

Юридичний склад правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову ОСОБА_2,
відсутній, тобто позовні вимоги
позивача задоволенню не підлягають.

Доводи позивача про те, що через
неправомірні дії відповідачки позивач
переніс щиросердечні страждання, стрес
під час розгляду кримінальних справ,
викликами до міліції та прокуратури,
безсонням та втратою апетиту, які
виникли на ґрунті нервового стресу є
недоведеними.

Згідно статті 88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

В зв'язку з відсутністю підстав для
задоволення позовних вимоги позивача
відсутні підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат та витрат на правову
допомогу.

Колегія погоджується з
зазначеними висновками суду першої
інстанції.

Як при розгляді справи в суді
першої інстанції та і до апеляційної
скарги не надано належних доказів того,
що звернення відповідача до
правоохоронних органці, державного
виконавця було викликано наміром
поширення завідомо неправдивих
відомостей, а саме поширенням
відомостей які принижують честь та
гідність позивача.

Доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди заявника
з висновками суду першої інстанції з їх
оцінкою.

Колегія вважає, що суд першої
інстанції при розгляді справи порушень
норм матеріального та процесуального
права не допустив, а наведені в
апеляційній скарзі доводи, висновки
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Білгород - Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 25 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич