Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Висоцької В.С.,
Писаної Т.О.,

Фаловської І.М.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за
участю третіх осіб, що не заявляють
самостійні вимоги на предмет спору:
публічного акціонерного товариства
«ПроКредитБанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6, про
визнання спільною сумісною власністю
подружжя нерухомого майна та виділення
в натурі його частки за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського
районного суду Київської області від 14
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 21 січня 2014 року,

встановила:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, у якому
просила визнати спільною сумісною
власністю подружжя наступне
нерухомого майна: нежитлове приміщення
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» («Кум»), що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
нежитлову будівлю Бар «ІНФОРМАЦІЯ_2»,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;
нежитлову будівлю - магазин
«ІНФОРМАЦІЯ_3», який розташований за
адресою: АДРЕСА_3; приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_4», «ІНФОРМАЦІЯ_5», що
розташовані за адресою: АДРЕСА_4;
житловий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_5; нежитлове приміщення
«Кондитерський цех», який знаходиться
за адресою: АДРЕСА_6; нежитлову будівлю
«ІНФОРМАЦІЯ_6», яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_7; нежитлове приміщення
магазин «ІНФОРМАЦІЯ_5», яке розташовано
за адресою: АДРЕСА_8.

Крім того, просила виділити їй в натурі
частку нерухомого майна на загальну
суму не менше 1 626 528,50 грн у вигляді
цілих об'єктів нерухомого майна а саме:
нежитлове приміщення магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1»,(«Кум»), що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1; нежитлову будівлю
Бар «ІНФОРМАЦІЯ_2», що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2 житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_5; 1/5
частину житлової квартири АДРЕСА_9.

Зазначала, що вищезазначене майно було
придбано за час спільного проживання в
шлюбі з ОСОБА_5 з 25 липня 1987 року по 13
жовтня 2005 року. 13 жовтня 2005 року шлюб
було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 помер, а єдиним
спадкоємцем померлого за законом є син
- ОСОБА_4

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 14 листопада 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 21 січня 2014 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до положення ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються:
узагальненні доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Ухвала, постановлена судом апеляційної
інстанції, не відповідає цим вимогам.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
позивачем обрано невірний спосіб
захисту свого права.

Відхиляючи апеляційну скаргу,
апеляційний суд посилався на
безпідставність позовних вимог,
оскільки все майно ОСОБА_5, яке
зазначене в позові, є особистою
власністю останнього та
використовувалось ним у
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку.

Скориставшись правом, передбаченим ст.
ст. 307, 308 ЦПК України, суд постановив
ухвалу про відхилення апеляційної
скарги й залишення рішення без змін з
безпідставності позовних вимог, не
перевіривши доводів апеляційної
скарги, не зазначив конкретних
обставин і фактів, що спростовують такі
доводи, не перевірив законність та
обґрунтованість застосування судом
першої інстанції норм цивільного та
сімейного законодавства.

Тобто, дійшовши до нових висновків, суд
апеляційної інстанції фактично
ухвалив у справі нове рішення, однак
судом постановлено ухвалу.

З матеріалів справи вбачається, що з 25
липня 1987 року по 13 жовтня 2005 року ОСОБА_3
та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому
шлюбі (а.с. 29).

ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_5 помер.

Згідно з ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу
України та ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Установлено, що спірне майно було
придбане ОСОБА_5 за час перебування у
шлюбі.

Звертаючись з позовом, позивачка
посилалася на те, що джерелом його
набуття є спільні сумісні кошти
подружжя та спільна праця, після
розірвання шлюбу в 2005 році її права, як
співвласника майна не порушувалися. На
а.с. 65-66 т. 1 знаходяться нотаріально
завірені заяви ОСОБА_3, виконані як під
час шлюбу, так і після його розірвання,
щодо надання нею згоди на укладення
ОСОБА_5 договору іпотеки магазину, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
нежитлової будівлі, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_10.

У силу ст. 63 СК України розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної
власної на майно, набуте за час шлюбу.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 19 постанови №11 від 21 грудня
2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Згідно з вимогами ст.ст. 69,70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. У разі поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, згідно із вимогами
ст. 70 СК України, частки майна дружини
та чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Крім того, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи
в задоволенні позову, виходив з того,
що спірне майно є особистою приватною
власністю ОСОБА_5, оскільки придбано
та використовується в його
підприємницькій діяльності. Проте
належними доказами зазначене
матеріалами справи не підтверджено.
При вирішенні спору суд не з»ясував, чи
було передано спільне сумісне майно до
статутного фонду приватного
підприємства та чи було майно передано
у приватну власність цього
підприємства. Встановлення зазначених
обставин має вирішальне значення для
справи.

Таким чином, вирішуючи спір,
апеляційний суд у порушення вимог 212, 303,
315 ЦПК України у повній мірі не
визначився з характером спірних
правовідносин, не дав належної оцінки
встановленим обставинам справи,
письмовим доказам у справі та дійшов до
передчасного висновку про залишення
рішення місцевого суду без змін.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
постановлена в справі ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвала апеляційного суду Київської
області від 21 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:В.С.
Висоцька Т.О. Писана І.М. Фаловська
Г.В. Юровська