Справа № 450/4348/13
Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський
Провадження № 22-ц/783/2547/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Курій Н.М і Крайник Н.П.,

при секретарі Данилик І.І.,

з участю позивача ОСОБА_3, представника
позивача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 28 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
Поршнянської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області, Реєстраційної служби
Пустомитівського районного управління
юстиції Львівської області, третя
особа : Садівниче товариство "Каменяр"
про визнання права власності,-

В С Т А
Н О В И Л А:

Рішенням Пустомитівського
районного суду Львівської області від
28 січня 2014 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Дане рішення в апеляційному
порядку оскаржила позивач ОСОБА_3
Вважає рішення незаконним та таким, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Просить дане рішення скасувати.

Мотивує тим, що до спірних
правовідносин не можна застосовувати
ст. 376 ЦК України та п.23 ППВССУ "Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" оскільки садовий будинок
було збудовано у березні 1992 року.

Звертає увагу суду на роз"яснення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, п. 3.2 листа "Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування" від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
до задоволення не підлягає із
наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.60
ЦПК України, кожна сторона зобов»язна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 ЦПК України.

За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, що обрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції таким вимогам відповідає із
наступних підстав.

В листопаді 2013 року ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом про
визнання за нею право власності на
самочинно збудований садовий будинок,
розташований на земельній ділянці,
кадастровий номер :03:001:0407, що
знаходиться в АДРЕСА_1, загальною
площею 36,1 кв.м.

Матеріалами справи встановлено,
що ОСОБА_3 на праві приватної власності
належить земельна ділянка площею 0,0517
га, кадастровий номер :03:001:0407, що
знаходиться в АДРЕСА_1, державний акт
серії ЛВ № 9117 від 07.06.1996 року, яку
остання успадкувала після смерті своєї
сестри ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину серія
ВТА № 929765, виданого державним
нотаріусом Винниківської державної
нотаріальної контори Львівської
області Кропельницькою Н.І., 27.12.2012 року.

Довідкою № 367 від 23.07.2013 року,
виданою Поршнянською сільською радою
Пустомитівського району Львівської
області підтверджено, що на вказаний
земельній ділянці в СТ "Каменяр"
знаходиться садовий будинок НОМЕР_1.

Згідно довідки № 30 від 24.07.2013 року,
виданої СТ "Каменяр" позивач по справі -
ОСОБА_3 є членом вказаного садівничого
товариства, її ділянка під НОМЕР_1
приватизована і на такій розташований
садовий будинок, збудований у березні
1992 року.

Згідно технічного паспорта,
виготовленого 17.06.2013 року Обласним
комунальним підприємством Львівської
обласної Ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
садовий будинок НОМЕР_1 в СТ "Каменяр",
збудовано в березні 1992 року та
складається з двох житлових кімнат,
кухні, двох коридорів, підвальних
приміщень і горища.

Покликання апелянта на те, що до
спірних правовідносин слід
застосовувати положеннями
законодавства з урахуванням роз"яснень
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, п. 3.2 листа "Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування" від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 не
заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_3
звернулася до суду до позовом про
визнання за нею права власності на
самочинно збудований садовий будинок,
а відтак згідно Постанови Пленуму від 30
березня 2012 року № 6 "Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)", до даного спору слід
застосовувати норми ст.376 ЦК України,
оскільки положення даної статті
поширюються на випадки самочинного
будівництва житлових будинків,
будівель, споруд, іншого нерухомого
майна як фізичними, так і юридичними
особами.

Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності цим Кодексом,
положення ЦК України застосовуються до
тих прав і обов"язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання
ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК
України про наслідки самочинного
будівництва застосовуються і до
об"єктів, побудованих до набрання
чинності ЦК України та Закону №3038-VI
"Про регулювання містобудівної
діяльності".

Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Згідно з вимогами ч.ч.2,5 ст.376 ЦК України,
особа яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього, на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

Право власності у порядку,
передбаченому ч.3 ст. 376 ЦК України, може
бути визнано лише на новозбудоване
нерухоме майно або нерухоме майно, яке
створено у зв"язку зі знесенням
попередньої будівлі та відповідно до
будівельних норм і правил є завершеним
будівництвом. Однією з передумов для
визнання права власності на об"єкт
самочинного будівництва є відсутність
порушень будівельних норм і правил.

Колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції підставно застосував
норми статті 376 ЦК України та відмовив
ОСОБА_3 у задоволенні її позову
оскільки останньою не надано жодного
документа на підтвердження завершення
згаданого будинку в березні 1992 року.
Також слід зауважити, що спадкодавець -
ОСОБА_7 отримала земельну ділянку на
якій перебуває самочинно збудований
садовий будинок-дача НОМЕР_1, у
власність на підставі Державного акту
на право приватної власності на землю
серії ЛВ №9117, виданого Поршнянською
сільською радою Пустомитівського
району Львівської області 07.06.1996 року,
тобто 07.06.1996 року, а технічний паспорт
на дачу (садовий будинок) НОМЕР_1 в
АДРЕСА_1 виготовлено лише 17 червня 2013
року, а довідка Садівничого товариства
"Каменяр" від 24.07.2013 року на підставі
якої в технічному паспорті здійснено
запис про рік будівлі - березень 1992
року, не є належним доказом такого для
підтвердження будівництва згаданого
будинку в березні 1992 року.

З урахуванням вищенаведеного, колегія
суддів вважає, що розглядаючи даний
спір районний суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли
призвести до неправильного вирішення
справи, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_3
слід відхилити, а рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 28 січня 2014 року
слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1
ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 28 січня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням ухвалою законної сили.

Головуючий:
О.Я.Мельничук

Судді:
Н.М.Курій Н.П.
Крайник