Справа №784/96/14 02.07.2014 02.07.2014 02.07.2014
Провадження №22-ц/784/1727/14
Провадження №22-ц/784/1727/14
Головуючий першої інстанції -
Суддя-доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Шпонарською О.Ю.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_2,

представників позивачки - ОСОБА_3,
ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

представника відповідача - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

представника відповідача ОСОБА_5 -

ОСОБА_6

та

представника позивача ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

на рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 16 квітня 2014 року,
ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання угоди
недійсною, визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та визнання права власності
на частку спільного майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

25 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернулась із
вказаним позовом, який в подальшому
уточнювала та обґрунтовувала
наступним.

Позивачка вказувала, що вона та ОСОБА_5
з вересня 2006 року до травня 2010 року
проживали однією сім'єю без шлюбу.

20 липня 2010 року вони уклали шлюб, в
якому знаходилися до вересня 2012 року.

Під час сумісного проживання з вересня
2006 року до 06 вересня 2012 року ними було
придбано наступне майно: нежилі
приміщення по АДРЕСА_1; двоповерховий
будинок по АДРЕСА_1; напівпричіп Trouillet
ST42400, шасі НОМЕР_5, реєстраційний номер
НОМЕР_1; автомобіль вантажний IVECO Eurostar,
шасі НОМЕР_6, 2000 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2; вантажний
самоскид-С ГАЗ 3309, шасі НОМЕР_7,
реєстраційний номер НОМЕР_3; екскаватор
ЕО2621, двигун НОМЕР_8, шасі НОМЕР_9, 1989
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_10; вантажний фургон Opel Vivaro 2.5, шасі
НОМЕР_11, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_4, який
ОСОБА_5 після їх розлучення 31 травня 2013
року без її згоди продав ОСОБА_7

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_2 просила встановити факт
проживання її і ОСОБА_5 однією сім'єю
без шлюбу з вересня 2006 року по 20
травня 2010 року. Визнати вищезазначене
майно об'єктами спільної сумісної
власності подружжя та визнати за нею
право власності на ? частку майна. Крім
того, визнати недійсним договір
купівлі-продажу вантажного фургону Opel
Vivaro, державний номер НОМЕР_4, укладений
31 травня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

Рішенням Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від
16 квітня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з вересня 2006 року по 20
липня 2010 року.

Визнано об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя вантажний
фургон Opel Vivaro 2.5, шасі НОМЕР_11, 2008 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4.

За ОСОБА_8 визнано право власності на ?
частку вказаного фургону.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5
через своїх представників подали
апеляційні скарги, в яких посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просили:
ОСОБА_5 - рішення суду у задоволеній
частині скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, а ОСОБА_2 -
скасувати рішення у тій частині, де їй
було відмовлено у визнанні об'єктами
права спільної сумісної власності та
поділі транспортних засобів, а також у
визнанні недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля, та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення цих позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що
факт спільного сумісного проживання
позивачки та ОСОБА_5 однією сім'єю без
шлюбу з 2006 року до укладення шлюбу та
придбання одного з автомобілів під час
шлюбу є доведеним. В свою чергу інші
обставини, які зазначені позивачкою, є
необґрунтованими.

Між тим, не з усіма висновками суду
можна погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України
факт проживання чоловіка та жінки
однією сім'єю без шлюбу повинен бути
встановлений судом.

Згідно з ст.74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу («Право
спільної сумісної власності
подружжя»).

Указана норма поширюється на випадки,
коли чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст.ст.60, 61, 70 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно з п.п.1,3 ч.1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу; за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Згідно з п.п.19, 23, 24 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного сумісного
майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р.,
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.

Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК України, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до ст.ст.319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. Особа може
бути позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ст.ст.215, 216 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, а саме: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Згідно з ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Належними доказами відповідно до ст.58
ЦПК України є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст.59 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2010 року
до 18 вересня 2012 року.

Під час шлюбу 15 грудня 2011 року ними було
придбано вантажний фургон Opel Vivaro 2.5,
шасі НОМЕР_11, 2008 року випуску, з
реєстраційним номером НОМЕР_12 (а.с.45).

Після розлучення відповідач без згоди
позивачки продав зазначений
автомобіль 31 травня 2013 року ОСОБА_7
Згідно з свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу даний автомобіль
має вже реєстраційний номер НОМЕР_4
(а.с.46).

Всі інші зазначені позивачкою
транспортні засоби були придбані
відповідачем до шлюбу з позивачкою, а
отже є його особистою приватною
власністю.

Стосовно проживання сторін по справі
однією сім'єю без шлюбу з 2006 року до
укладення шлюбу, то на думку колегії
суддів, даний факт не знайшов свого
безперечного підтвердження у судовому
засіданні.

Допитані свідки підтверджували факт
сумісної роботи сторін, але щодо
знаходження їх у відносинах,
притаманних подружжю, дали
протирічливі покази.

Відповідач же заперечував даний факт,
пояснюючи, що позивачка працювала у
його магазині продавцем та проживала
до січня 2007 року у його квартирі, а не
будинку, з його згоди, як
квартиронаймач, оскільки не мала
іншого житла. За місцем його проживання
у житловому будинку по АДРЕСА_1 вона
оселилася та була зареєстрована після
їх одруження. З 2007 року по 2010 рік
позивачка не проживала у його квартирі,
займалася самостійно підприємницькою
діяльністю і вони з нею спілкувалися як
знайомі.

Зазначене підтверджується наявними у
справі письмовими доказами: копією
паспорта позивачки, відповідно до
якого вона була зареєстрована у
належній відповідачу квартирі АДРЕСА_1
з 18.04.2006 р. до 19.01.2007 р. Після цього з
січня 2007 року до листопада 2010 року вона
була зареєстрована у с.Максимівка
Новобузького району Миколаївської
області та с.Чорноморка Очаківського
району Миколаївської області. У
зазначений період здійснювала
підприємницьку діяльність на підстави
свідоцтва про сплату єдиного податку,
виданого Державною податковою
інспекцією у Новобузькому районі
Миколаївської області.

Проаналізувавши викладене, колегія
суддів вважає, що висновок районного
суду щодо вирішення позовних вимог про
встановлення факту проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля є
неправильним.

Позивачка належними та допустимими
доказами не довела факту проживання її
та відповідача однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 2006 до 2010 р.р.

А тому, рішення районного суду в цій
частині відповідно до п.3 ч.1 ст.309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні цієї
позовної вимоги.

Що ж стосується висновку суду про
відмову у задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля Opel Vivaro від 31
травня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5
та ОСОБА_7, то суд помилково
вважав, що його не відбулося.

Укладення зазначеного договору
підтверджено довідкою-рахунком,
наданою на запит суду УДАІ УМВС України
в Миколаївській області.

Оскільки зазначений автомобіль є
спільною сумісною власністю сторін, то
позивачці належить ? його частина, про
що правильно зазначено судом у рішенні.

Однак, так як відповідач без згоди
позивачки продав її частку автомобіля,
то на думку колегії суддів спірний
договір купівлі-продажу може бути
визнаний недійсним тільки в частині
продажу частки позивачки.

За такого, рішення районного суду в
частині вирішення позовної вимоги
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу автомобіля підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення суду підлягає
залишенню без змін, оскільки є законним
та обґрунтованим.

Посилання ОСОБА_5 на те, що автомобіль
Opel Vivaro шасі НОМЕР_11 хоча і
було придбано під час шлюбу, але за
кошти, які належали йому особисто
(отримав у позику), колегія суддів
вважає безпідставним, оскільки
відповідач належними доказами не довів
зазначеного факту.

До того ж, навіть якщо майно
придбавається за позичені кошти, воно
все одно є спільним сумісним майном
подружжя.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги представника
відповідача ОСОБА_5 -

ОСОБА_6 та представника позивача ОСОБА_2
-

ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від
16 квітня 2014 року в частині вирішення
позовних вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання недійсним
договору купівлі-продажу автомобіля
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
позовної вимоги до ОСОБА_5 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу.

Позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
автомобіля задовольнити частково.

Договір купівлі-продажу вантажного
фургону Opel Vivaro 2.5, шасі
НОМЕР_11, 2008 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_4 від 31 травня 2013 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, визнати
недійсним в частині продажу ? частини
автомобіля.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає чинності з дня його
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: