У х в а л а

іменем україни

16 липня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 29 січня 2014 року

та касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 05 грудня
2013 року та рішення апеляційного
суду Полтавської області від 29 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3, у якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
за кредитним договором від 23 лютого 2007
року б/н у розмірі 34 812 грн 67 коп.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилалося на те, що 23
лютого 2007 року банк на підставі заяви
позичальника б/н надав ОСОБА_3
кредит у розмірі 1 800 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
річних на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Позивач зазначив, що відповідач
погодився з Умовами і правилами
надання банківських послуг (далі -
Умови), Правилами користування
платіжною карткою (далі - Правила), що
підтверджується заявою та його
особистим підписом на ній.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вказало, що ОСОБА_3
належним чином взяті на себе
зобов'язання не виконував, у зв'язку з
чим утворилась заборгованість у
розмірі 34 812 грн 67 коп., яка складається
із: заборгованості за кредитом у
розмірі 9 723 грн 04 коп., заборгованості
за процентами за користування кредитом
у розмірі 22 955 грн 69 коп., а також штрафів
відповідно до пункту 8.6 Умов: штраф
(фіксована частина) в розмірі 500 грн та
штраф (процентна складова) в розмірі 1 633
грн 94 коп., тому просив задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 05
грудня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 23 лютого 2007
року у розмірі 34 812 грн 67 коп.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 29 січня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
задоволено, рішення Лубенського
міськрайонного суду Полтавської
області від 05 грудня 2013 року змінено,
зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_3
заборгованості з 34 812
грн 67 коп. до 25 447 грн 45 коп. та судового
збору з 348 грн до 254 грн 47 коп.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
місцевого суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга ПАТ
КБ «ПриватБанк» підлягає частковому
задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_3
підлягає задоволенню у повному обсязі
з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконало у повному
обсязі, проте відповідач належним
чином не виконував умови кредитного
договору, у зв'язку з чим станом на 31
липня 2013 року утворилась зазначена
позивачем заборгованість, яка підлягає
стягненню; при цьому місцевий суд
зазначив, що строк дії договору не
закінчився, оскільки відповідно до п.
9.12 Умов жодна зі сторін протягом 12
місяців з часу його підписання не
проінформувала іншу сторону про
припинення його дії, а відтак договір
автоматично лонгувався на такий же
термін.

Суд апеляційної інстанції, зменшуючи
розмір стягнутої судом першої
інстанції з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованості за
кредитним договором з 34 812 грн 67 коп. до
25 447 грн 45 коп. та судового збору з 348 грн
до 254 грн 47 коп., а в іншій частині
залишаючи рішення місцевого суду без
змін, врахував правову позицію,
викладену у постанові Верховного Суду
України від 06 листопада 2013 року у
справі № 116цс13, та дійшов висновку, що
банк має право на стягнення
прострочених платежів за три роки до
звернення до суду, тобто за період з
вересня 2010 року по липень 2013 року.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна, оскільки останні зроблені із
неповним з'ясуванням обставин справи
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
судів попередніх інстанцій не
відповідають із наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 23 лютого 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
укладено кредитний договір б/н,
оформлений заявою позичальника,
відповідно до умов якого банк надав
позичальнику кредит у розмірі 1 800 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % річних на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки (а. с. 8).

Із наявної у матеріалах справи заяви
від 23 лютого 2007 року встановлено, що
ОСОБА_3 ознайомлений та згодний з
Умовами, Правилами та Тарифами банку (а.
с. 8 (зворотна сторона)).

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Судами також встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_3 належним чином не виконував
умови кредитного договору, оформленого
заявою, і станом на 31 липня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 34
812 грн 67 коп. (а. с. 4-7).

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до п. 3.1 вищеназваних Умов
банк відкриває клієнту картрахунки,
видає клієнту карти, їх вид і строк дії
визначені у заяві та у пам'ятці клієнта,
підписанням якої клієнт і банк
укладають договір про надання
банківських послуг. Датою укладення
договору є відкриття рахунка,
вказаного в розділі «Відмітки банку»
заяви.

Пунктом 9.12 цих же Умов визначено, що
договір діє протягом 12 місяців
з моменту підписання. Якщо протягом
цього строку жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
строк.

У примітці до п. 3.5 Умов передбачено, що
пам'ятка клієнта оформляється і є
невід'ємною частиною договору лише у
разі оформлення та видачі картки за
кредитною схемою.

Встановлено, що позивач надав
відповідачу кредит у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку, тобто за кредитною
схемою, проте в матеріалах справи
відсутня як пам'ятка клієнта, так і
кредитна схема, що є невід'ємною
частиною кредитного договору.

Також необхідно звернути увагу судів
попередніх інстанцій, що зазначені
положення Умов свідчать про те, що
строк дії договору визначається не
тільки цими правилами, а й положеннями,
вказаними у пам'ятці клієнта, та
строком дії кредитної картки.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суди попередніх інстанцій, розглядаючи
спір, повинні були врахувати не лише
положення п. 9.12 Умов про автоматичну
пролонгацію дії договору в разі
неподання заяви про припинення
договору, а й строки, встановлені в
пам'ятці клієнта, дослідити кредитну
схему та пам'ятку клієнта і з'ясувати
строк дії кредитної картки.

При цьому колегія суддів суду
касаційної інстанції звертає увагу
судів попередніх інстанцій, що
відповідно до Правил, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту,
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору
(правова позиція, викладена у постанові
Верховного Суду України від 19
березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України).

Також слід зазначити, що наявна у
матеріалах справи копія Умов (а.
с. 9-12), яка підписана Головою Правління
банка Дубілетом А.В., не містить дати їх
підписання чи затвердження, що не дає
можливості встановити чинність Умов
станом на 23 лютого 2007 року (дата
підписання заяви ОСОБА_3).

Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За викладених обставин колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, проаналізувавши матеріали
справи та виходячи з предмета
заявленого позову, дійшла висновку про
невідповідність вимогам закону
рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 05 грудня
2013 року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 29 січня 2014
року, а тому вказані рішення підлягають
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 05
грудня 2013 року та рішення апеляційного
суду Полтавської області від 29 січня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк