Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Талько О.Б., Гансецької І.А.

секретаря судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Ізі
Кредит» про скасування наказу № 92-к від
15.10.2010 року, поновлення на роботі з
15.10.2010 року по 12.03.2013 року, стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
компенсації за невикористані
відпустки

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Богунського районного суду
міста Житомира від 31 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась з
позовом до суду, в якому після
збільшення позовних вимог просила
скасувати наказ № 92-к від 15.10.2010 року,
поновити її на займаній посаді з 15.10.2010
року по 12.03.2013 року, визнати звільнення
незаконним, стягнути не виплачену
заробітну плату за період з 15.10.2010 року
по 12.03.2013 року у розмірі 59 138,62 грн,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні у сумі 10 220,82
грн та компенсацію за невикористані
відпустки в загальній сумі 6 169,01 грн.

Рішенням Богунського районного суду
міста Житомира від 31 березня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове - про
задоволення позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню із наступних
підстав.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю
України трудовим договором є угода
між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечити умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до вимог ст. 24 цього Кодексу
при укладенні трудового договору
громадянин зобов'язаний подати паспорт
або інший документ, що посвідчує особу,
трудову книжку, а у випадках,
передбачених законодавством, також
документ про освіту /спеціальність,
кваліфікацію/, про стан здоров'я та інші
документи.

Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

У відповідності до ст. 115 КЗпП України
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів.

Згідно вимог ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплати всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Судом встановлено, що позивача за її
заявою, прийнято на роботу в TOB «Ізі
Кредит» на посаду кредитного
інспектора, згідно наказу № 17к від
01.03.2010 року з 01.03.2010 року та цього ж
числа з нею укладено трудовий контракт
(а.с. 44-47).

01.09.2010 року з ОСОБА_1 укладено додаткову
угоду до трудового контракту від 01.03.2010
року, згідно якої доповнено п. 17
наступного змісту « 1.1 Виконання
встановлених роботодавцем цілей: в
період з 01.09.2010 до 30.09.2010 видати 20
Кредитів. Сумма прострочки не повинна
становити більше 462 гривні. 1.2 В разі
невиконання вищевказаних завдань,
Роботодавець залишає за собою право
стягнути 20% від суми бонуса, Працівника
буде попереджено про розірвання з ним
трудових правовідносин або з
Працівником буде достроково розірвано
Контракт від 01 березня 2010 р.». ОСОБА_1
ознайомилася з умовами даної угоди та
погодилася з нею (а.с. 48). Додаткова
угода до трудового контракту сторонами
не оскаржена, а тому є чинною.

Згідно вих. № 101/1 від 01.10.2010 року
відповідач повідомив ОСОБА_1 про те, що
на підставі п. 1.1 додатковой Угоди від
01.09.2010 року до Трудового контракту від
01.03.2010 року та п. 22 Трудового контракту
від 01.03.2010 року, з нею 15.10.2013 року буде
достроково розірвано Трудовий
контракт від 01.03.2010 року (а.с. 49).

15.10.2010 року, наказом № 92-к від 15.10.2010 року
ОСОБА_1 звільнено з посади кредитного
інспектора згідно п. 8 ст. 36 КЗпП
України, на підставі передбаченого
контрактом п. 1.2 додаткової Угоди від
01.09.2010 року. ОСОБА_1 з наказом про
звільнення ознайомлена під підпис (а.с.
42).

В жовтні 2010 року ОСОБА_1 отримала
трудову книжку, яка містить запис про
прийняття на роботу та звільнення з
роботи, розписалася про її отримання в
особій картці робітника (а.с. 18, зворот,
113-114, 115-116).

14 жовтня 2010 року ОСОБА_1 одержано
остаточний розрахунок з урахуванням
компенсації за невикористану
відпустку у TOB «Ізі Кредит», що
підтверджується розрахунковими
листами та видатковим касовим ордером
(а.с. 53-55, 56).

16.06.2011 року між TOB «Ізі Кредит» та ОСОБА_1
було укладено угоду про надання послуг
цивільно-правового характеру, строком
на 1 рік до 16.06.2012 року та 01.08.2012 року
договір про надання послуг,
цивільно-правового характеру також
строком на 1 рік до 01.08.2013 року, що не
заперечувалось представником позивача
в судовому засіданні (а.с. 125-133, 117-124).
Дані договори за своєю правовою
природою не є трудовими, до них не
застосовуються норми законодавства
про працю. Сторонами договору є
замовник та виконавець. Виконавець
зобов'язується на свій власний ризик
виконати певну роботу (надати послугу),
а замовник зобов'язується прийняти і
оплатити її. Виконавець внутрішньому
трудовому порядку не
підпорядковується і не
підпорядкований замовникові, наказ чи
розпорядження про прийняття на роботу
не видається, в державній службі
зайнятості не реєструється, запис в
трудову книжку не вноситься. До штату
підприємства виконавець не
включається. Виконавець у процесі
роботи використовує свої матеріали і
засоби, якщо інше не встановлено та не
обумовлено в договорі. Розмір та
порядок оплати визначається та
закріплюється договором і не залежить
від мінімальної заробітної плати.
Цивільним законодавством України
пільги і гарантії не передбачені.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо скасування наказу № 92-к від
15.10.2010 року, поновлення на займаній
посаді з 15.10.2010 року по 12.03.2013 року,
визнання звільнення незаконним,
стягнення не виплаченої заробітної
плати за період з 15.10.2010 року по 12.03.2013
року у розмірі 59 138,62 грн, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні у сумі 10 220,82 грн та
компенсації за невикористані
відпустки в загальній сумі 6 169,01 грн,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано, а судом не здобуто
доказів на підтвердження факту
перебування сторін у трудових
відносинах після 15.10.2010 року і до 12.03.2013
року та заборгованості по заробітній
платі.

Такий висновок суду відповідає
встановленим судом обставинам та
підтверджується матеріалами справи,
поясненнями сторін. В обґрунтування
своїх доводів, що між сторонами існував
трудовий договір з визначеним розміром
оплати за виконану роботу після 15
жовтня 2010 року належних та допустимих
доказів позивач не надала, на що
звернув увагу суд першої інстанції в
своєму рішенні.

Позивачем не надано суду доказів того,
що вона зобов'язувалась виконувати
роботу, визначену саме трудовою угодою,
з обов'язком виконувати внутрішній
трудовий розпорядок, а також те, що вона
передала відповідачу трудову книжку
після 15 жовтня 2010 року та одержала її
після 12 березня 2013 року, а не виконувала
роботу, передбачену угодами про
надання послуг від 16.06.2011 року та 01.08.2012
року.

Суд першої інстанції дійшов до
правильного висновку, що дослідженими
в судовому засіданні доказами, зокрема
копією кредитного договору та
поясненнями свідка ОСОБА_3
підтверджені обставини домовленості
між сторонами на виконання певних
робіт, проте на яких умовах укладалася
ця угода, порядок її оплати свідку не
відомий. Свідок зазначила, що лише
інколи вона бачила позивача у
приміщенні ТОВ «Ізі Кредит».

Посилання позивача на те, що відповідач
уклав з нею саме трудовий договір та
зобов'язаний здійснити його оплату в
розмірі 59 138,62 грн підтверджується
відомостями про застраховану особу, не
може служити підставою для скасування
рішення суду, оскільки з даних
відомостей вбачається, що у Пенсійний
фонд України на ім'я ОСОБА_1
здійснювалось нарахування певних
коштів, проте останній не містить
інформації, що зазначені кошти
перераховані саме «Ізі Кредит»,
відраховані із заробітної плати, а не
згідно угод про надання послуг, тощо
(а.с. 162-163).

Оцінюючи наведені факти, апеляційний
суд вважає, що ОСОБА_1 не надала
належних та допустимих доказів на
підтвердження можливості та факту
укладання трудового договору між
сторонами після 15 жовтня 2010 року і до 12
березня 2013 року та наявності будь-якої
заборгованості за ним.

Доводи, вказані позивачем в
апеляційній скарзі про те, що суд
неповно з'ясував обставини по справі, а
наданим нею доказам не надав належної
оцінки, необґрунтовані та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення районного суду є
законним і обґрунтованим та ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, вірно визначеному
характеру правовідносин із правильним
застосуванням норм матеріального
права та з дотриманням вимог
процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи та є
наслідком помилкового тлумачення
закону, тому підстав для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Богунського районного суду
міста Житомира від 31 березня 2014
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий:
Судді: