Справа № 136/1144/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"26" червня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Липовець цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на житловий
будинок в порядку спадкування за
заповітом та встановлення Факту
належності правовстановлюючого
документу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтував наступним чином.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Богданівна
Липовецького району Вінницької
області померла ОСОБА_3, яка
приходилась позивачеві матір'ю. Після
її смерті відкрилася спадщина.
Спадкове майно спадкодавця
складається із житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1 та земельної
ділянки. Земельну ділянку позивач вже
успадкувала в нотаріальному порядку, в
результаті чого отримала свідоцтво про
право на спадщину за заповітом
вчиненим за життя спадкодавця, 27.10.2009
року, відповідно до якого мати на
випадок своєї смерті заповіла їй, все
своє майно де б воно не знаходилось та з
чого б воно не складалося. Даний
заповіт не змінений та не скасований.
Вона ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем на
майно померлої як за заповітом, так і за
законом. Особи, які мають право на
обов'язкову частку у спадщині матері -
відсутні. Крім неї, дочки, у ОСОБА_3 є ще
дві дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
спадщину не приймали, на неї не
претендують, надали нотаріусу свої
заяви про відмову від прийняття
спадщини, які знаходиться серед
матеріалів спадкової справи. Вирішити
в нотаріальному порядку питання про
спадкування житлового будинку позивач
не має можливості, оскільки житловий
будинок, який належав спадкодавцеві на
підставі свідоцтва про право особистої
власності на домоволодіння №49 від
20.11.1988 року, належав до суспільної групи
колгоспний двір, головою якого є ОСОБА_3
(мовою оригіналу російською - ОСОБА_3) .
Оскільки майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності, нотаріус не в змозі
встановити яка частка спадкового
будинку належала саме спадкодавцеві.

Крім цього, згідно свідоцтва про
смерть прізвище, ім'я та по батькові
матері записано як "ОСОБА_3". Однак,
свідоцтво про право особистої
власності на домоволодіння № 49 від
року видане на ім'я (мовою оригіналу
російською) «ОСОБА_3», що в перекладі на
українську мову матиме варіант
написання «ОСОБА_3» - із помилкою у
прізвищі (замість букви «И» у першому
складі, написано букву «Е»).
Невідповідність запису її прізвища у
свідоцтві про право особистої
власності на домоволодіння, як у її
свідоцтві про смерть, викликано тим, що
були допущені зазначені помилки під
час оформлення вказаного документу.
Внести відповідні виправлення до
даного правовстановлюючого документу
не має можливості, оскільки ОСОБА_3 вже
померла, а іншого порядку встановлення
факту належності правовстановлюючого
документу законом не передбачено.

Ураховуючи те, що від
встановлення вказаного вище факту
залежить виникнення у позивача
відповідних прав, тобто породження
безпосередніх юридичних наслідків,
вона реалізовує своє право на спадщину,
тому просила суд встановити факт
належності її матері
правовстановлюючого документа та
визнати за нею право власності на
об'єкт нерухомого майна в порядку
спадкування за заповітом.

В судове засідання позивач ОСОБА_1
не з'явилась, в адресованій суду заяві
вказала, що позовні вимоги підтримує,
просила їх задовольнити, а розгляд
справи проводити у її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 надала суду
заяву, в якій просила суд розгляд
справи проводити за її відсутності,
вказала, що позовні вимоги визнає та не
заперечує стосовної задоволення. Також
в заяві визнала обставини стосовно
того, що вона являється членом
колгоспного двору до майна якого
входив житловий будинок, який є
об'єктом даного спору та головою якого
була ОСОБА_3, яка приходилась їй
бабусею. Зазначила, що на даний
житловий будинок вона, ОСОБА_8, не
претендує, строк позовної давності
пропустила без поважних причин, ніколи
не зверталась за витребуванням майна з
колгоспного двору, та не оспорює, що є
такою, що втратила право в частці майна
колгоспного двору.

Суд, дослідивши матеріали
цивільної справи, повно з'ясувавши
обставини справи, оцінивши усі зібрані
у справі докази та давши їм оцінку в
сукупності дійшов до наступних
висновків.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Богданівна
Липовецького району Вінницької
області померла ОСОБА_3, на що вказує
свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1.
Після її смерті відкрилася спадщина за
заповітом вчиненим спадкодавцем за
життя 27.10.2009 року, відповідно до якого
ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила
особисте розпорядження відповідно до
якого заповіла ОСОБА_1, тобто позивачці,
яка приходилась їй рідною дочкою, що
доведено свідоцтвом про народження та
відповідно свідоцтвом про одруження,
усе належне їй майно. Даний заповіт був
посвідчений секретарем виконкому
Богданівської сільської ради
Липовецького району 27.10.2009 року та
зареєстрований в реєстрі за №27. По
відомостях Богданівської сільської
ради, за життя спадкодавцем заповіт не
змінювався та не скасовувався.

Як свідчать матеріали Спадкової
справи до майна померлої №44/2014, своїм
правом на прийняття спадщини
скористалась ОСОБА_1, подавши заяву
нотаріусу в межах шестимісячного
строку про прийняття спадщини за
заповітом після смерті матері. Інших
спадкоємців, які б мали право на
обов'язкову частку в спадковому майні
не встановлено. Також відсутнє майно,
яке неохоплене заповітом.

Серед матеріалів спадкової
справи також наявні заяви дітей
спадкодавця ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про
відмову від спадщини після смерті їх
матері.

Отже позивачка є єдиним
спадкоємцем як за законом так і за
заповітом після смерті матері. Вказане
підтверджується матеріалами Спадкової
справи № 44/2014, заведеної приватним
нотаріусом Липовецького районного
нотаріального округу Вінницької
області ОСОБА_11 після смерті ОСОБА_3.
Вирішити в нотаріальному порядку
питання про спадкування житлового
будинку, який належав спадкодавцеві,
позивач не має можливості, оскільки
свідоцтво про право особистої
власності на домоволодіння №49 від
20.11.1988 року, видане на підставі
рішення виконкому Липовецької
районної ради народних депутатів № 131
від 30.05.1985 року та рішення виконкому
Росошанської сільської ради народних
депутатів №27 від 07.08.1987 року,
зареєстроване в бюро технічної
інвентаризації 20.11.1988 року на
праві особистої власності за
колгоспним двором, головою якого
зазначено "ОСОБА_3", тому постановою
приватного нотаріуса Липовецького
районного нотаріального округу
Вінницької області ОСОБА_11 від 15.05.2014
року, позивачеві було відмовлено у
вчинені нотаріальної дії та видачі на
її ім'я свідоцтва про право на спадщину
за заповітом. Відмова посадової особи
була мотивована тим, що житловий
будинок, який увійшов до складу
спадкового майна входив до суспільної
групи колгоспний двір, головою якого
зазначено спадкодавця ОСОБА_3, відтак
таке майно є спільною сумісною
власністю, у зв'язку із чим неможливо
визначити частки його співвласників, у
тому числі і спадкодавця.

Відповідно до ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Як убачається із Свідоцтва про
право особистої власності за №49
виданого 20.11.1989 року виконкомом
Росошанської сільської ради, житловий
будинок, що розташований в АДРЕСА_1
належав до колгоспного двору головою
якого зазначено російською мовою
"ОСОБА_3".

Згідно довідки виданої
виконавчим комітетом Богданівської
сільської ради Липовецького району
Вінницької області № 224 від 19.05.2014 року,
з 1963 року по день своєї смерті ОСОБА_3
була власником житлового будинку в
АДРЕСА_1

Відповідно до технічного
паспорта на одноквартирний (садибний)
житловий будинок, що був виданий 17.04.2014
року КП "ВООБТІ", власником будинку
зазначено померлу ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про смерть
прізвище, ім'я та по батькові
спадкодавця записано як "ОСОБА_3". Саме
так зазначено матір'ю позивача, що
доведено свідоцтвом про народження
позивача.

Земельна ділянка, що належала
спадкодавцеві на підставі Державного
акту на право приватної власності на
землю серії ВН № 152826, позивач
успадкувала в силу складеного померлою
за життя заповіту від імені ОСОБА_3, у
зв'язку із чим на ім'я позивача було
видано свідоцтво про право на спадщину
за заповітом.

Допущені у свідоцтві про право
особистої власності на домоволодіння
№ 49 неточності у зазначенні прізвища
спадкодавця позбавляють спадкоємця
реалізувати своє право на спадщину, а
тому суд дійшов до переконання, що
позивачем доведено належними та
допустимими доказами факт належності
спадкодавцеві житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1

Встановлення даного факту має для
позивача юридичне значення, тобто
породжує безпосередні юридичні
наслідки, оскільки від цього залежить
право позивача на прийняття спадщини
за заповітом після смерті матері у виді
житлового будинку, а тому суд
задовольняє позовні вимоги в цій
частині.

Відповідно до довідки № 223 від
19.05.2014 року, виданої виконавчим
комітетом Богданівської сільської
ради Липовецького району Вінницької
області житловий будинок, розташований
в АДРЕСА_1, мав статус майна, яке
належало колишньому колгоспному двору
і збереглося після припинення його
існування, членами якого станом на
15.04.1991 року були ОСОБА_3 (спадкодавець,
голова колгоспного двору) та ОСОБА_1
(член колгоспного двору, позивач у
справі), ОСОБА_12 (відповідач у справі,
присвоєно прізвище ОСОБА_2 у зв'язку із
укладенням шлюбу - член колгоспного
двору).

Згідно розділу 11 «Право
власності» глави 11 «Спільна власність»
ст.. 120 «Власність колгоспного двору»
Цивільного кодексу Української РСР 1964
р. - майно колгоспного двору належить
його членам на праві сумісної
власності.

На підставі ст.ст.. 121, 123
Цивільного кодексу Української РСР 1964
р. володіння, користування і
розпорядження майном колгоспного
двору здійснюється за згодою всіх
членів двору. Розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Отже, право власності на майно
колгоспного двору, в яке і входив
житловий будинок в АДРЕСА_1 належав в
рівних частинах трьом особам - ОСОБА_3
як голові колгоспного двору,
позивачеві та ОСОБА_2 як членам цього
двору.

Питання про визначення частки в
майні колгоспного двору, про виділ чи
поділ колгоспного двору - ніким не
ставились.

В силу ст.. 4 Постанови Верховної
ради України «Про введення в дію Закону
«Про власність»» загальні правила
спадкування щодо частки члена
колгоспного двору в майні двору
застосовуються з 01 липня 1990 року. При
спадкуванні після смерті останнього
члена колгоспного двору, що мала місце
до цієї дати, частка в майні двору,
належна особі, яка вибула з членів
двору, але не втратила на неї права на
час смерті останнього члена двору, не
входить до спадкового майна.

На витребування частки з майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглось на 15.04.1991 року, поширюється
загальний трирічний строк позовної
давності.

В силу ст.. 71 Цивільного кодексу
Української РСР 1964 р., загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність)
встановлюється в три роки.

Враховуючи правову норму,
закріплену у ст.. 71 ЦК У РСР, а також те,
що відповідач у справі на даний
житловий будинок не претендує, строк
позовної давності пропустила без
поважної причини, ніколи не зверталася
про витребування частки з майна
колгоспного двору, а також позивач
також ніколи не зверталася про
витребування частки з майна
колгоспного двору, відтак є такими, що
втратили право на частку в майні
колгоспного двору, пропустивши без
поважної причини строк позовної
давності, а отже єдиним членом
колгоспного двору і власником
житлового будинку була лише ОСОБА_3,
після якої, як було встановлено,
спадщину прийняла позивач.

В силу ст.1216 ЦК України,
спадкування є перехід прав та
обов'язків(спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця) до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті
(ст.1218 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 1217-1219 ЦК України,
спадкування здійснюється за заповітом
або за законом; до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини та припинились
внаслідок його смерті, крім прав та
обов'язків, що нерозривно пов'язані з
особою спадкодавця.

Зі змісту ст.ст.1223, 1233 ЦК України, право
на спадкування мають особи, визначені у
заповіті; заповіт є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.

З аналізу норм ст.ст.1268-1270 ЦК
України, необхідно щоб спадкоємець
прийняв спадщину у шестимісячний
строк.

Відповідно до положень ст.1268 ЦК
України, спадкоємець за заповітом чи за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її. Незалежно від часу
прийняття спадщини вона належить
спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини.

Згідно правил 1296 ЦК України,
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Здобуті у справі докази доводять факт
прийняття позивачем як єдиним
спадкоємцем спадкового майна за
заповітом та належність цього майна
саме спадкодавцеві. Однак у
нотаріальному порядку оформити свої
права позивач позбавлений можливості.

У п.23 постанови ПВС України від 30.05.2008
року за №7, зазначено, що у разі відмови
нотаріуса в оформленні права на
спадщину особа може звернутися до суду
за правилами позовного провадження.

Норма ст. 392 ЦК України вказує на те, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

За таких обставин та у контексті
приведених правових норм регулювання
предмета спору, суд вважає, що
позивачем доведено обставини
викладені ним у позовній заяві, а отже
суд дійшов висновку, що за позивачем
слід визнати право власності в порядку
спадкування за заповітом на житловий
будинок з господарськими будівлями,
який увійшов до складу спадкового
майна.

Крім того, відповідач позов визнав,
не заперечує проти його задоволення

Згідно ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі
визнання відповідачем позову суд, за
наявності на те законних підстав,
ухвалює рішення про задоволення
позову.

Враховуючи, що визнання відповідачем
позову не суперечить закону та не
порушує права, свободи та інтереси
третіх осіб, суд приймає визнання
відповідачем позову та виносить
рішення про його задоволення.

На підставі ст. ст. 120, 121, 123 ЦК
УРСР, постановою Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 2005 року N 20
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", ст.ст. 25, 328, 346, 392, 1216, 1217, 1218 -
1223, 1233, 1234,, 1241, 1268 -1270 ЦК України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, ч.2 158, ч.4 174, 208-209,
212 - 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Встановити факт, що свідоцтво про
право особистої власності на
домоволодіння №49 від 20.11.1988 року,
видане на підставі рішення виконкому
Липовецької районної ради народних
депутатів № 131 від 30.05.1985 року та
рішення виконкому Росошанської
сільської ради народних депутатів №27
від 07.08.1987 року, зареєстроване в бюро
технічної інвентаризації 20.11.1988 року на
праві особистої власності за
колгоспним двором, головою якого є
ОСОБА_3 - належить колгоспному двору,
головою якого є ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
право власності в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка
настала ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с.
Богданівка Липовецького району
Вінницької області на цілий житловий
будинок «А» з верандою «а», верандою
«а1», ганком та козирком, загальною
площею 59,8 кв.м., житловою площею 16,2 кв.м.
та господарські будівлі та споруди:
сарай «Б», сарай «б», погріб «п/Б»,
убиральню «В», огорожу «№1», хвіртку
«№2», що розташовані в АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко