Справа № 603/1100/13-ц
Провадження №2/603/9/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р. Монастириський районний
суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Гудкової Ю. Г.

при секретарі Швець Н.С.,
Б»єля Д.С.

за участю сторін:

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 (не з»явився),

представника позивачів-адвоката
ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4 (не з»явилась)

представників відповідача ОСОБА_4 -
адвоката ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
(не з»явилась)

представників відповідача -
Соколівської сільської ради
Бучацького району Тернопільської
області - Мацькевич В.І., Мукаш Г.М.(не
з»явились)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Соколівської сільської ради
Бучацького району Тернопільської
області про визнання незаконним
рішення виконавчого комітету
Соколівської сільської ради
Бучацького району Тернопільської від
26.07.2005 року, скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
визнання права власності на частину
будинковолодіння, -

в с т а
н о в и в:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися в
суд із позовом до відповідача ОСОБА_4
про визнання недійсним рішення
виконавчого комітету Соколівської
сільської ради Бучацького району
Тернопільської області (далі -
Соколівської сільської ради) №31 від
26.07.2005 року, скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
визнання за ними права власності на
частину будинковолодіння, а саме по 1/6
частині житлового будинку АДРЕСА_1, за
кожним.

У ході розгляду справи позивачами
двічі змінювались позовні вимоги,
зокрема пред»явлено змінені вимоги до
відповідачів ОСОБА_4, Соколівської
сільської ради про визнання незаконним
рішення виконавчого комітету
Соколівської сільської ради №31 від
26.07.2005 року, скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
визнання права власності на частину
будинковолодіння.

У обґрунтування позовних вимог
зазначають, що спірне будинковолодіння
АДРЕСА_1 до 15 квітня 1991 року належало
колгоспному двору, членами якого були:
ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_13 17.09.2013 року вони (позивачі)
звернулись до Соколівської із заявою
про визнання за ними право власності по
1/6 частині спірного будинковолодіння,
на що 27.09.2013 року одержали відповідь
Соколівської сільської ради про
відмову у визнанні за ними права
власності у зв'язку з тим, що 01.05.2005 року
видано свідоцтво про право власності
на дане будинковолодіння на ім»я
відповідача ОСОБА_4 Вважають, що
оскаржуваним рішенням сільської ради
від 26.07.2005 року, яким вирішено оформити
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 лише за ОСОБА_4, порушено їхнє
право власності, оскільки фактично їх
позбавлено права власності на частку у
спірному житлі. Просять суд визнати
незаконним вказане рішення
Соколівської сільської ради №31 від
26.07.2005 року, а також,
відповідно,скасувати свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
видане на підставі зазначеного
рішення, визнати за ними право
власності на спірне будинковолодіння
по 1/6 частині за кожним як за членами
колишнього колгоспного двору. Також
просять стягнути із відповідачів
понесені судові витрати, зокрема на
сплату судового збору та витрати на
правову допомогу.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
позовні вимоги підтримав, просить
позов задовольнити. Суду пояснив, що
одружившись із ОСОБА_6, з 1976 року
проживав у спірному житловому будинку,
де вкладав кошти та особистою працею
брав участь у його розбудові, зокрема
було побудовано гараж, стодолу,
проведено ремонт. При цьому він також
працював у колгоспі «Перемога», про що
свідчать відповідні записи у трудовій
книжці. У 1989 року одержав план на
будівництво іншого житлового будинку,
що по вул. Шарганівка у с. Соколів, який
на сьогоднішній день не введений в
експлуатацію. Станом на 15.04.1991 року був
зареєстрований і проживав у спірному
житловому будинку. Про те, що
відповідач ОСОБА_4 оформила право
власності на дане будинковолодіння
дізнався лише після звернення до
сільської ради з проханням визнання за
ним права власності на 1/6 його частину.
Вказане вважає незаконним. Просить
позов задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання
не з»явився, хоча про день та час
розгляду справи був повідомлений
належним чином. У попередньому
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, просить позов задовольнити,
оскільки вважає, що його незаконно
позбавлено права власності на належну
йому як члену колишнього колгоспного
двору 1/6 частину спірного житлового
будинку з господарськими будівлями і
спорудами, про що йому не було відомо
раніше.

Представник позивачів-адвокат
ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав з підстав, викладених
у позовній заяві. Відносно заявленого
представником відповідача - адвокатом
ОСОБА_5 клопотання щодо застосування
строків позовної давності просить
відмовити, оскільки вважає, що позивачі
даний строк не пропустили, оскільки про
порушення своїх прав дізналися лише у
вересні 2013 року, просить позов
задовольнити. Крім цього, суду пояснив,
що у зв'язку з тим, що з 1991 року такої
форми власності як власність
колгоспного двору не існує, то всі
шестеро членів колгоспного двору стали
співласниками даного домоволодіння, а
отже, позивачам як членам колишнього
колгоспного двору належить по 1/6
частині нерухомого майна. Спірним
рішення сільської ради порушено право
власності позивачів, до того ж станом
на момент його винесення та видачі
свідоцтва про право власності на ім»я
відповідача - 2005 рік - ОСОБА_1, ОСОБА_2
були зареєстровані у спірному житлі.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з»явилась, однак у попередньому
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала та суду пояснила, що спірний
житловий будинок, власником якого була
її бабуся ОСОБА_12, побудовано у 1970 році.
Матір ОСОБА_6 разом із ОСОБА_1
побудували нове житло, а вона
залишилась проживати разом із бабусею,
після смерті якої у 2003 році успадкувала
даний житловий будинок. Ще за життя
ОСОБА_12 планували провести ремонт у
будинку, однак, так як останній був у
непридатному стані, звела новий
житловий будинок, дозволу на що ні від
кого не одержувала, так як вважала
даний будинок своїм. Просила в
задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не
визнала, суду пояснила, що відсутні
будь-які правові підстави для визнання
за позивачами права власності на
частину об»єкту нерухомості, оскільки
власником житлового будинку була
ОСОБА_12, ще за життя якої розпочалась
перебудова житла, про що позивачам було
відомо, однак вони не звертались з
приводу зазначеного, що свідчить про
мовчазну згоду останніх. А отже, у 2004
році спірне будинковолодіння втратило
статус колгоспного двору, так як
спірний житловий будинок став
новоствореним об»єктом нерухомого
майна. Таким чином, у даному випадку
права позивачів не порушені.

Подала суду письмове клопотання, у
якому просить застосувати позовну
давність, що є підставою для відмови в
позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Також
представником відповідача ОСОБА_5
подано суду письмові заперечення, які
приєднані до матеріалів справи.

Представники відповідача ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, яка не з»явилась у
судове засіданні 10.04.2014 року, у судовому
засіданні позов не визнали.

Представник відповідача Соколівської
сільської ради Бучацького району
Тернопільської області - сільський
голова Мацькевич В.І. в судовому
засіданні позов визнав та суду пояснив,
що секретарем сільської ради при
прийнятті заяви від ОСОБА_4 про
оформлення за нею права власності на
житловий будинок, що була предметом
розгляду виконавчого комітету у той
період, коли він перебував у черговій
відпустці, допущено помилку. Вже після
виходу з відпустки підписав спірне
рішення сільської ради про оформлення
за відповідачем ОСОБА_4 права
власності. Підтвердив те, що спірне
будинковолодіння відносилось до
суспільної групи «колгоспний двір»,
головою якої була ОСОБА_12, однак
свідоцтво про його належність на праві
власності колгоспному двору не
видавалось. Будь-яких дозволів
відповідачу на проведення добудов
сільської радою не видавались,
погодився з тим, що житловий будинок
ззовні змінився.

Представник відповідача Соколівської
сільської ради Бучацького району
Тернопільської області - секретар
сільської ради Мукаш Г.М. в судовому
засіданні позов визнала та суду
пояснила, що у 2005 році ОСОБА_4
звернулась до сільської ради із заявою
про оформлення за нею права власності
на житловий будинок АДРЕСА_1. Дана заява
була розглянута на засіданні
виконавчого комітету, винесено
позитивне рішення, так як було відомо
про те, що ОСОБА_4 розпочала добудову,
повідомила про наявність у неї
будівельного паспорта, відсутні інші
претенденти на майно та ніхто більше не
звернувся до сільської ради. Визнала
те, що оскільки спірний житловий
будинок відносився до «колгоспного
двору», була необхідність перевірити
дані погосподарських книг, що
сільською радою не здійснювалось. Про
розгляд заяви ОСОБА_4 і про прийняте
рішення інших членів колишнього
колгоспного двору не повідомляли,
також у сільській раді відсутні
будь-які їхні заяви.

У наступні судові засідання
представники відповідача Соколівської
сільської ради у судове засідання не
з»явились, проте представником Мукаш
Г.М. подано до суду письмову заяву про
розгляд справи у її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх
представників, дослідивши матеріали
справи, судом встановлено наступні
обставини.

Згідно з вимогами ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в поряду, встановленому
цим Кодексом, звернутись до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

В силу вимог ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Будинковолодіння АДРЕСА_1 станом на 1991
рік мало статус колгоспного двору, що
підтверджується ксерокопіями
погосподарської книги №8 за 1991-1995 року,
оригінал якої оглянуто в судовому
засіданні.

Згідно довідки виконавчого комітету
Соколівської сільської ради №165 від
05.02.2014 року, станом на 15.04.1991 року в
даному господарстві були
зареєстровані: ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_13

На сьогоднішній день за вказаною
адресою зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_14,
ОСОБА_13 та ОСОБА_15 (довідка №4).

Згідно даних погосподарської
книги №8 позивачі вибули з
господарства АДРЕСА_1 у 1995 році. Вказане
також підтверджується довідкою,
виданою виконкомом Соколівської
сільської ради №1817 від 30.12.2013 року.

Судом також оглянуто в судовому
засіданні погосподарську книгу №4 за
1987 -1990 роки, витяг із якої долучено до
матеріалів справи.

Земельна ділянка під спірним
житловим будинком належала на праві
приватної власності ОСОБА_12 згідно
рішення від 21.12.1999 року «Про
приватизацію земельних ділянок», що
підтверджується довідкою Соколівської
сільської ради №35 від 20.02.2014 року.

Як убачається із довідки
Соколівської сільської ради №44 від
13.03.2014 року, користувачем вищевказаної
земельної ділянки у
земельно-кадастровій книзі зазначено
ОСОБА_4

Рішенням Соколівської сільської
ради №32 від 26.07.2005 року вирішено
оформити право власності на житловий
будинок в АДРЕСА_1 за громадянкою
ОСОБА_4

Доручено Бучацькому БТІ
зареєструвати житловий будинок з
видачею свідоцтва про право власності.

Згідно свідоцтва про право
власності на житловий будинок, виданим
КП «Бучацьке районне бюро технічної
інвентаризації» на підставі рішення
виконавчого комітету Соколівської
сільської ради №31 від 26.07.2005 року,
житловий будинок в цілому, який
розташований в АДРЕСА_1, належить
ОСОБА_4 на праві приватної власності,
реєстровий напис №153 в реєстровій
книзі №16 від 01.08.2005 року. У даному
випадку є розбіжності у зазначенні
номера рішення сільської ради №31 та
№32.

Те, що житловий будинок АДРЕСА_1
зареєстровано за відповідачем ОСОБА_4
також підтверджується ксерокопією
інвентарної справи, що знаходиться при
матеріалах справи.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995
р. «Про судову практику у справах за
позовом про захист права приватної
власності» до правовідносин, що
виникли раніше, застосовується діюче
на той час законодавство. Зокрема,
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, ще регулювали власність цього
двору, а саме: право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому і закладі, і хвороба).

Відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
№ 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції Української РСР № 1/5 від 19
січня 1976 року підтвердженням
належності будинку служила відповідна
довідка виконавчого комітету
сільської Ради депутатів трудящих, в
якій, крім підтвердження належності
жилого будинку (частини будинку)
відчужувачу на підставі запису в
погосподарській книзі, повинно бути
також зазначено: дані про склад
будинку; розмір загальної жилої площі і
розмір земельної ділянки.

У період чинності Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української СРСР, що
затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.державна реєстрації
нерухомого майна не проводилась в
сільській місцевості. Право власності
на нерухоме майно, що знаходиться в
сільській місцевості, може бути
підтверджено довідкою виконавчого
комітету відповідної місцевої ради.
Інструкція втратила чинність згідно із
наказом державного комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року №56.

Виходячи з наведеного, підтвердженням
належності жилого будинку (його
частини) певній особі є запис в
погосподарських книгах, введення яких
на той час передбачалось наказами
Центрального статистичного управління
СРСР і було обов'язковим.

Судом установлено, що житловий будинок
АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи
«колгоспний двір», головою якого була
ОСОБА_12, а сторони по справі, як члени
колишнього колгоспного двору, мали
право власності на майно колгоспного
двору, оскільки на день введення в дію
Закону України "Про власність" (15 квітня
1991 р.) проживали однією сім'єю в даному
колгоспному дворі, свого права на
частку в зазначеному майні не втратили
(згідно записів у погосподарській
книзі позивачі вибули з господарства у
1995 році).

Як слідує із пояснень позивача ОСОБА_1,
чого не заперечили представники
відповідача, за час проживання у
будинку колишнього колгоспного двору
своєю працею і коштами брав участь у
веденні спільного господарства двору.
Тоді як позивач ОСОБА_2 станом на 15.04.1991
року був неповнолітнім.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір -
це сімейно-трудове об'єднання осіб, які
використовують майно двору для ведення
підсобного господарства і для сімейних
потреб. Майно колгоспного двору
належить його членам на праві сумісної
власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу
розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Висновок суду про те, що спірне
будинковолодіння відносилось до
суспільної групи «колгоспний двір»
узгоджується із правовою позицією
Верховного Суду України, висловленою
при розгляді справи №6-145цс13 (постанова
від 15.01.2014 року).

Порядок введення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по введенню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня
1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно із зазначеними Вказівками
суспільна група господарства
визначалась залежно від роду занять
голови господарства (сім'ї). Особи, які
працювали у колгоспі, але не були
членами колгоспу, відносились до
суспільної групи робочих або
службовців залежно від займаної
посади.

За таких обставин застосування судами
норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування
питання щодо правильності віднесення
будинку до суспільної групи
господарств - колгоспний двір, є
помилковим.

Визначення в сільській місцевості
громадського типу господарства в
погосподарській книзі та відомостей
щодо членів колгоспного двору, що має
правове значення, було покладено саме
на сільські ради.

На підставі вище наведеного, суд дійшов
до висновку, що позивачі набули право
власності на будинок АДРЕСА_1, як члени
колгоспного двору, в рівних частках
відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР.

Згідно ст.121 ЦК УРСР володіння,
користування і розпорядження майном
колгоспного двору здійснюється за
згодою всіх його членів.

У відповідності до 123 ЦК УРСР визначено,
що розмір частки члена двору
встановлюється, виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до ст.41 Конституції України
та ст.1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналась17.07.1997р. відповідно до ЗУ
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
1950р., Першого протоколу та протоколів
№2,4,7,11 до Конвенції" закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватись і
розпоряджатись належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти будь-які
угоди щодо свого майна, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до п.7 вищевказаної
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» судам слід враховувати, що
відповідно до ст.55 Закону "Про
власність" громадянин не може бути
позбавлений права власності на своє
майно, крім випадків, передбачених цим
Законом та іншими законодавчими актами
України.

Згідно ст.392 Цивільного кодексу України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Таким чином, проаналізувавши
досліджені докази в судовому
засіданні, суд приходить до
переконання, що у даному випадку спірне
будинковолодіння станом на 15 квітня 1991
року належало до категорії колгоспного
двору, членами якого були і позивачі по
справі, а тому визнання права власності
на нього лише за відповідачем порушує
їх права.

Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується.

Із врахуванням вище наведеного, суд
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення Соколівської сільської ради
про оформлення за відповідачем ОСОБА_4
права власності на зазначений житловий
будинок АДРЕСА_1 є незаконним, оскільки
порушує право спільної сумісної
власності позивачів у справі.

Також, оскільки на підставі даного
рішення виконкому Соколівської
сільської ради за ОСОБА_4 було
оформлено право власності на спірне
будинковолодіння та виготовлено
свідоцтво про право власності на
житловий будинок, слід скасувати
свідоцтво про право власності на
житловий будинок з надвірними
побудовами і спорудами АДРЕСА_1,
реєстровий №153 в реєстровій книзі №16
від 01 серпня 2005 року, як таке, що
призвело до порушення права спільної
сумісної власності позивачів у справі.

При постановленні рішення суд не
приймає до уваги посилання
представника відповідача - адвоката
ОСОБА_5 на те, що позивачі стали членами
іншого колгоспного двору, зокрема по
вул.. Шарганівка в с.Соколів, як такі, що
спростовуються зібраними доказами по
справі. Судом установлено, що станом на
квітень 1991 року позивач ОСОБА_1 та
неповнолітній на той час ОСОБА_2
проживали та були прописані у будинку
АДРЕСА_1, тому членства у спірному
дворі не втратили.

Як пояснила суду свідок ОСОБА_16, ОСОБА_4
доглядала за ОСОБА_12 У 2003-2004 роках
відповідач почала добудову до
житлового будинку, однак вона не
будувала новий житловий будинок, а лише
добудовувала існуючий. Даний факт не
заперечувався зі сторони позивачів,
які до того ж підтвердили, що їм було
відомо про добудову.

Пояснення у судовому засіданні свідка
ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_4 зводився новий
будинок, тільки на попередньому
фундаменті, суд до уваги не приймає,
оскільки вони не підтверджені
письмовими доказами і різняться із
поясненнями свідка ОСОБА_16

Посилання представника відповідача -
адвоката ОСОБА_5 на те, що у 2004 році
спірний житловий будинок, що належав на
праві власності колишньому
колгоспному двору, у зв»язку з
добудовою став новоствореним об»єктом
нерухомого майна та права приватної
власності, а тому відсутній предмет
спору, суд вважає безпідставними.

Із дослідженої у судовому засіданні
технічної документації на житловий
будинок АДРЕСА_1, а також даних
погосподарської книги, вбачається, що
площа житлового будинку, зведеного у 1970
році,збільшилась із 78,10 кв.м., з яких
житлова площа становила - 41,3 к.в.,
нежитлова - 36,8 кв.м., до 99,2 кв.м., з яких
житлова площа становить 81,5 кв.м.,
підсобна - 17,7 кв.м., вбачається, що
збільшилась житлова площа за рахунок
добудови та зменшення площі
нежитлової, а господарські побудови -
залишились незмінними. А надана суду
копія будівельного паспорту на ім»я
ОСОБА_4 не може слугувати належним
доказом вище зазначених доводів.

Крім того, дані твердження не
узгоджуються із положеннями,
наведеними у Аналізі деяких питань
застосування судами законодавства про
право власності при розгляді цивільних
справ, що здійснений суддею Верховного
Суду України Л.І.Григор»євою.

Суд вважає слушними посилання
представника позивачів на те, що
питання відшкодування збільшення
вартості спірного житла може бути
предметом розгляду іншої цивільної
справи.

При постановленні рішення суд виходить
із вартості спірного будинковолодіння,
зазначеної у інвентарній справі станом
на 2005 рік, оскільки дані про дійсну
вартість суду не представлені і
клопотання щодо встановлення такої
суду не заявлялись.

Крім цього, визначаючись із позовними
вимогами, суд приймає до уваги те, що, як
пояснили представники відповідача
Соколівської сільської ради у судовому
засіданні, будь-яких дозволів на
проведення добудови ОСОБА_4 не
надавались органом місцевого
самоврядування, однак, так як останнім
було вирішено питання оформлення права
власності на нерухомий об»єкт,
виготовлено свідоцтво про право
власності на нього, тому, виходячи із
положень чинного законодавства
України про захист права власності, суд
вважає, що своїм рішенням не буде
підмінювати орган місцевого
самоврядування.

Що є ж стосується посилань
представника відповідача - адвоката
ОСОБА_5 на те, що сплив трирічний строк
позовної давності, а тому необхідно
позов залишити без задоволення, то суд
зазначає, що Пленум Верховного Суду
України у постанові №14 «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18.12.2009
року роз»яснив, що встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною
у спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього (п.11).

У відповідності до ч.1 ст.261 ЦП України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалась або
могла довідатись про порушення свого
права або особу, яка його порушила.

Судом установлено, що про порушення
свого права власності позивачі
дізнались лише у вересні 2013 року, а тому
строк, у межах якого можна звернутись
до суду з вимогою про захист свого
порушеного права, не сплив.

Що ж стосується посилань на пропуск
строку позовної давності, так як
позивачі протягом трьох років після
вибуття з колгоспного двору не
витребовували свою частку з майна
колгоспного двору, і не зверталися з
відповідним позовом до суду, тому вони
втратили право на частку в майні
колгоспного двору, то суд їх до уваги не
приймає і вважає за необхідне
зазначити, що позивачі не вибували з
колгоспного двору, а, як це встановлено
судом, на момент припинення останнього
- станом на 15.04.1991 року - були
зареєстровані та проживали у спірному
будинковолодінні.

Такий висновок, на думку суду,
узгоджується із позицією, висловленою
Верховним Судом України у ухвалі від
21.10.2009 року №6-16463св09.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Слід стягнути з відповідачів в користь
ОСОБА_1 в дольовому порядку понесені
судові витрати - сплачений судовий збір
в розмірі 557 грн. 80 коп. - по 278 грн. 90 коп.
з кожного.

Що ж стосується витрат на правову
допомогу в розмірі 500 грн., то суд
зазначає, що відповідно до ст. 84 ЦПК
України витрати, пов»язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони,
крім випадків надання безоплатної
правової допомоги. Граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
встановлюється законом (Закон України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах»).

Разом з тим, розрахунок витрат за
надання правової допомоги в матеріалах
справи відсутній, а тому, враховуючи, що
не будь-які витрати на оплату допомоги
адвоката відшкодовуються, згідно
вищевказаних положень чинного
законодавства суд приходить до
переконання, що кошти, які були
оплачені позивачем за наявною у
матеріалах спарви квитанцією року в
розмірі 500 грн., не можуть вважатися по
даній справі витратами на правову
допомогу, відшкодування яких
передбачено цивільним процесуальним
законодавством і які підлягають
розподілу між сторонами за правилами
ст. 88 ЦПК України.

Суд вважає, що зазначені витрати на
правову допомогу відшкодуванню не
підлягають.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 121, 123 ЦК УРСР 1963 р., ст.ст. 261 ч.1, 392
ЦК України, керуючись ст.ст. 10,11, 60, 88,
213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Соколівської сільської ради
Бучацького району Тернопільської
області про визнання незаконним
рішення виконавчого комітету
Соколівської сільської ради
Бучацького району Тернопільської від
26.07.2005 року, скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно,
визнання права власності на частину
будинковолодіння - задовольнити.

Визнати незаконним рішення
виконавчого комітету Соколівської
сільської ради Бучацького району
Тернопільської області №31 від 26 липня
2005 року про оформлення права власності
на житловий будинок в АДРЕСА_1 за
ОСОБА_4.

Скасувати свідоцтво про право
власності на житловий будинок з
надвірними побудовами і спорудами
АДРЕСА_1, видане на підставі рішення
виконавчого комітету Соколівської
сільської ради Бучацького району
Тернопільської області №31 від 26 липня
2005 року на ім»я ОСОБА_4, реєстровий №153 в
реєстровій книзі №16 від 01 серпня 2005
року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6
частину житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1, як за членом
колишнього колгоспного двору.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6
частину житлового будинку з
господарськими будівлями і спорудами,
що знаходиться по АДРЕСА_1, як за членом
колишнього колгоспного двору.

Стягнути з відповідачів - ОСОБА_4,
Соколівської сільської ради
Бучацького району Тернопільської
області в користь ОСОБА_1 в дольовому
порядку понесені судові витрати -
сплачений судовий збір в розмірі 557 грн.
80коп. - по 278 грн. 90 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Тернопільської області через
Монастириський районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: Ю. Г. Гудкова