Справа № 569/5717/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року
Рівненський міський суд
Рівненської області

в складі головуючої судді
Крижової О.Г.

при секретарі
Гриценюк М.А.,

з участю представників позивача
ОСОБА_1., ОСОБА_2,

відповідачів ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представника відповідача
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Рівне цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визнання
недійсним правочинів, виселення з
квартири із зняттям з реєстраційного
обліку,-

В С
Т А Н О В И В:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_8 про
визнання недійсним правочинів,
виселення з квартири із зняттям з
реєстраційного обліку.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно
договору купівлі-продажу, посвідченого
23.06.1994 року старшим державним
нотаріусом Другої Рівненської
державної нотаріальної контори Ткачук
М.Ю.,р.№ 1-1708 , квартира АДРЕСА_1 належала
її батькові ОСОБА_10, якийІНФОРМАЦІЯ_1
помер, не залишивши заповіту.
Спадкоємцями першої черги за законом
окрім неї є її брат ОСОБА_3, який
проживав разом з померлим. 15.12.2009 року
державний нотаріус Другої державної
нотаріальної контори Рева Л.Л.
посвідчила та видала їй свідоцтво про
право на спадщину за законом на 12
частку квартири АДРЕСА_1. Вказала, що на
даний час вона проживає за кордоном,
тому користувався спадковою квартирою
ОСОБА_3, який отримав свідоцтво про
право на спадщину 28.08.2010 року. Як стало
їй відомо, що на початку грудня 2010 року
ріелтор ОСОБА_5, разом з іншими особами
намагалися через її довірену особу та
матір ОСОБА_1 купити належну їй 12 частку
квартири АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_3 зловживав спиртним
напоями, ніде не працював,то 09.03.2011 року
її довірена особа звернулася до
Рівненського міського суду із позовом
про захист права власності шляхом
заборони ОСОБА_3 і ОСОБА_5 розпорядження
усією квартирою. Однак ОСОБА_4 замінила
вхідні двері, та замки до квартири в яку
нікого не впускала. Так, 25 березня 2011
року приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 був посвідчений договір
дарування за яким ОСОБА_3 подарував
належну йому 12 частку квартири АДРЕСА_1
,ОСОБА_7, в свою чергу остання
подарувала 12 частину даної квартири
ОСОБА_4 Оскільки вказана квартира є
однокімнатною, і в силу положень ст.183
ЦУК України є нероздільною, тому вона
не призначена для спільного володіння
і користування особами, які не
перебувають у родинних чи сімейних
стосунках. Вважає, що дарування ОСОБА_3
належної йому 12 частки вищевказаної
квартири ОСОБА_7 , як і дарування
останньою цієї частки ОСОБА_4 є
удаваними правочинами, оскільки в
дійсності ці правочини приховують інші
правочини, а саме купівлю-продажу 12
частки у праві власності на квартиру.
Метою приховування вказаних
правочинів є уникнення сплати
обов'язкових платежів до Пенсійного
Фонду У країни та її привілейованого
права на купівлю частки брата, адже
відсутність її згоди, як співвласника
даної квартири, робить неможливим
укладення договору купівлі-продажу.
Вважає, що ОСОБА_4 незаконно придбала
квартиру, вселилася до неї і
зареєструвала у ній своє місце
проживання та без її згоди незаконно
вселила і зареєструвала у ній свою
сестру ОСОБА_8 Вказала, що тривалий час
позбавлена можливості користуватися,
володіти і розпоряджатися належною її
частиною квартири,а тому її право
підлягає захисту і поновленню,шляхом
визнання правочинів дарування
недійсними,виселення з квартири із
зняттям з реєстраційного обліку ОСОБА_4
та ОСОБА_8. Таким чином, договори
дарування укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_7,
ОСОБА_7. і ОСОБА_4 не були безоплатними,
оскільки між ними не існувало не тільки
родинних чи сімейних стосунків,а й
знайомства взагалі. Просить позов
задоволити.

Представники позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,
в судовому засіданні підтримали
позовні вимоги, просили їх
задовольнити з підстав вказаних в
позовній заяві.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_7,ОСОБА_4 та
представник відповідача ОСОБА_5 в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, вказали, що договори дарування
12 частки квартири АДРЕСА_1,посвідчені
25.03.2011 року і 06.04.2011 року приватним
нотаріусом Рівненського міського
нотаріального округу ОСОБА_12,р.№№ 521 ,
615 .укладені між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, ОСОБА_7.
та ОСОБА_4 є законними та такими, що
відповідають вимогам чинного
законодавства. В обґрунтування свої
заперечень посилаються на те, що
підстави для визнання договорів
недійсними, передбачені ст. 203 ЦК
України відсутні.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши документи і матеріали
справи, всебічно і повно зясувавши
обставини, якими сторони обґрунтовують
свої вимоги та заперечення, давши
оцінку доказам, що мають значення для
справи, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги підлягають до
задоволення частково.

Відповідно до ч 1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи
25.03.2011 року між ОСОБА_3, як
дарувальником та ОСОБА_7 як обдарованою
було укладено та нотаріально
посвідчено договір дарування 12 частки
квартири АДРЕСА_1.

06.04.2011 року між ОСОБА_7, як дарувальником
та ОСОБА_4, як обдарованою було
укладено та нотаріально посвідчено
договір дарування 12 частки квартири
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобовязується передати у майбутньому
другій стороні (обдарований)
безоплатно майно у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною першою
третьою, пятою та шостою ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, або одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач вважає, що договір дарування
від 25.03.2011 року вчинено дарувальником
під впливом та помилково так як
відповідач ОСОБА_3 подарував частку
квартири чужій особі.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка
вчинила правочин, помилялася щодо
обставин, які мають істотне значення
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов»язків сторін, таких властивостей
і якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків , встановлених
законом.

п. 19 Пленуму Верховного Суду України
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вказує, що
відповідно до статею 229-233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(ст.229 ЦК України), мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобовязань, які виникли з правочину, і
не повязане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Як встановлено судом ОСОБА_3, ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 на момент укладання договорів
дарування були ознайомлені з усіма
умовами, наслідками укладання договору
дарування. Укладання договорів
дарування проводилось з ініціативи
ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які розуміли значення
свої дії та могли керувати ними, про що
свідчать їх підписи в договорах
дарування.

Всі ці обставини знайшли своє
підтвердження у судовому засіданні. Із
пояснень представників позивача
вбачається, що єдиною підставою для
визнання договору дарування недійсним
є, те що ОСОБА_3 подарував частку в
квартирі чужій людині та на даний час
не має постійного місця проживання, що
не може визнаватися помилкою при
укладанні договору дарування в
розумінні ст. 229 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, та
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

Виходячи з вищенаведеного, суд прийшов
до висновку, що відповідачі ОСОБА_3,
ОСОБА_7 на час укладання договору не
помилялася щодо вчинення ними
правочину, доказів на підтвердження
укладання ними договору дарування
внаслідок помилки суду не надали, а
тому в задоволенні позову в частині
визнання договорів дарування
недійсним слід відмовити.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, особи,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого житлового приміщення.

Як встановлено судом ОСОБА_4 вселила в
спірну квартиру ОСОБА_8 без згоди
іншого співвласника, а саме ОСОБА_6,
тому суд вважає, що дії ОСОБА_4
порушують права та законні інтереси
ОСОБА_6, як співвласника спірної
квартири.

Керуючись ст. ст. 10,11,60, 130, 174, 212,215, 225, ЦПК
України, ст. ст. 3, 203,215,229,717 ЦК України,
суд -

В И Р І
Ш И В:

Позов задоволити частково.

В задоволені позовних вимог щодо
визначення недійсними договори
дарування 12 частки квартири АДРЕСА_1,
посвідчені 25 березня 2011 року і 06 квітня
2011 року приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 за № 521 та № 615, укладені
між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, ОСОБА_7 і ОСОБА_4 -
відмовити.

В задоволені позовних вимог щодо
виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1
без надання іншого житлового
приміщення із зняттям її з
реєстраційного обліку - відмовити.

Позовні вимоги щодо виселення ОСОБА_8 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення із зняттям її з
реєстраційного обліку - задоволити.

Виселити ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення із
зняттям її з реєстраційного обліку.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд поданням
в десятиденний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.
Особи,які брали участь у справі,але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового
рішення,можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Рівненського міського суду
О.Г. Крижова