Провадження № 2/522/912/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року Приморський районний
суд м Одеси, у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.

при секретарі - Соболевої О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, що діє від свого імені
та в інтересах малолітньої дитини
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, виселення, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання членом сім'ї, визнання
право користування, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду міста
Одеси звернувся ОСОБА_1, діючого в
інтересах малолітньої дитини з позовом
до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом та
виселення.

В обґрунтування позовних вимог,
позивачем зазначено, що йому на праві
приватної власності належить квартира
під номером АДРЕСА_1. За вказаною
адресою також зареєстрований його
малолітній син - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після народження сину, позивач
дозволив відповідачу тимчасово
мешкати в вищевказаній квартирі, а вона
зобов'язалась виселитись негайно з
моменту отримання від нього такої
вимоги. Також, позивач зазначає, що на
протязі останнього року між ним та
відповідачкою утворились неприязні
стосунки, вони тривалий час ми не
ведуть спільного господарства, не
пов'язані спільним побутом, хоча і
змушені проживати у одній квартирі.
Позивач самостійно сплачую комунальні
послуги і всі витрати пов'язані з
утриманням належної йому квартири.
Договір найму чи оренди з
відповідачкою не укладав.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити, у задоволенні
зустрічного позову просив відмовити.

Відповідач позов не визнала, та
звернулась з зустрічною позовною
заявою про визнання членом сім'ї та
визнання права постійного
користування жилими приміщеннями.

ОСОБА_3 та її представник у судовому
засіданні зустрічний позов підтримали,
просили його задовольнити, первісний
позов не визнали, просили у його
задоволені відмовити.

Представник органу опіки та піклування
до судового засідання не з'явився,
надавши суду клопотання про розгляд
справи у відсутність представника.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши надані
сторонами докази у їх сукупності,
приходить до переконання у тому, що
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_3
задоволенню не підлягає, з наступних
підстав

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 06 квітня 2008 р. ОСОБА_1
отримав в дар від ОСОБА_4 квартиру під
номером АДРЕСА_1, та складається в
цілому з трьох жилих кімнат загальною
житловою площею 107,2 кв.м. та підсобних
приміщень, загальною площею 187,1 кв.м.

Зазначений договір посвідчено 06 квітня
2008 р. приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_5, зареєстровано
у реєстрі за №5237.

Письмово договір найму, як того вимагає
ч. 2 ст. 158 ЖК України, позивач із
відповідачкою не укладав.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у
судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3
мешкає в квартирі ОСОБА_1, між сторонами
утворились неприязні стосунки, ОСОБА_1
вимагає від позивачки з'їхати з його
квартири.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 надали свої
письмові пояснення, в яких посилаються
на те, що дійсно ОСОБА_3 проживає в
квартирі, що належить позивачку, з
позивачем ОСОБА_1, у них утворились
неприязні стосунки, та ОСОБА_1
неодноразово просив відповідачку
покинути квартиру. ОСОБА_3 погодилась з
вимогами позивача покинути квартири
при покупці їй автомобіля. Після того,
як ОСОБА_1 придбав ОСОБА_3 автомобіль
марки БМВ, відповідача прийняла цей
автомобіль, але виїхати з квартири
відмовляється.

Згідно ст.ст. 41, 47 Конституції
України передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Пунктом 1 ст.8 Європейської Конвенції
про захист прав та основних свобод
гарантується кожній особі окрім інших
прав, право на повагу до її житла. Воно
охоплює насамперед право займати
житло, не бути виселеним чи позбавленим
свого житла.

Відповідно до п.2 ст.8 вказаної
Конвенції органи державної влади не
можуть втручатися у здійснення цього
права, за винятків випадків, коли
втручання здійснюється згідно із
законом і є необхідним у
демократичному суспільстві для
захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

За ст.150 ЖК України громадяни, які мають
у приватній власності будинок,
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд.

Відповідно до ст.109 ЖК України
виселення із займаного приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР
від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції
про захист прав людини основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції»,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
та розпоряджатися належним йому
майном, на власний розсуд учиняти щодо
свого майна будь-які угоди, відповідно
до закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Таким чином, виходячи з мотивів захисту
права власності позивача, набувшого це
право на законних підставах, вимоги
ОСОБА_1 щодо усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення відповідача є
обґрунтованими і такими, що підлягають
задоволенню.

Крім того, суд зазначає, що
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1
задоволенню не підлягають, у зв'язку з
їх безпідставністю та
необґрунтованістю з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Сервітутне правовідношення виникає в
силу закону згідно з ч.1 ст.402 ЦК України
за наявності факту проживання особи
разом із власником обтяженого
сервітутом житла та спільне з ним
користування цим житлом. У Цивільному
кодексі України право членів сім'ї
власника житла на користування ним
визнається сервітутним правом. Це
право є особистим сервітутом, оскільки
виникає в інтересах певної особи -
члена сім'ї власника житла. Таким чином,
суб'єктами даного сервітутного
правовідношення є, з одного боку,
власник житла, а з іншого - член його
сім'ї. Згідно з положеннями ЖК України
до членів сім'ї власника житлового
приміщення віднесено дружину
(чоловіка) власника житла (якщо
стосовно цього житла у подружжя не
виникло право спільної власності), їх
дітей та батьків, а також інших осіб,
якщо вони постійно проживають спільно
з власником житла та ведуть з ним
спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч.3 ст. 156
ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є
право обмеженого користування
частиною житлового приміщення,
визначеною власником житла. Тобто
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним мають право
користування житлом відповідно до
закону, яким не може бути Житловий
кодекс, а застосуванню підлягають
норми, передбачені главою 32 Цивільного
кодексу.

Положеннями ст.15 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст.10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд вважає за необхідне зазначити, що
позивачка ОСОБА_3 на підтвердження
доводів щодо спільного з ОСОБА_1
проживання (ведення спільного
господарства) в його квартирі на правах
члена його сім'ї не надала суду жодного
доказу.

Таким чином, враховуючи те, що
обставини на які посилається позивачка
ОСОБА_3, як на підставу для задоволення
позову не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні, а її позовні
вимоги не ґрунтуються на вимогах
закону та на достатніх, належних та
допустимих доказах, суд прийшов до
висновку, що позов ОСОБА_3- не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 317, 319, 321, 391, 405 ЦК
України, ст. 150, 156 Житлового кодексу
УРСР, ст. 10, 60, 61, 208-209, 212, 213, 215, Цивільного
процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, що діє від свого
імені та в інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування квартирою під номером
АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_3 з квартири під
номером АДРЕСА_1, без надання іншого
жилого приміщення.

В задоволені зустрічної позовної
заяви ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя

07.04.2014