УХВАЛА

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
повернення майна, набутого без
достатньої правової підстави, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником - ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 14 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому
посилався на те, що 22 липня 2008 року між
ним та ОСОБА_4 укладено договір оренди
частини земельної ділянки площею 0,04 га,
що розташована по АДРЕСА_1, а 3 вересня
2008 року укладена додаткова угода про
внесення змін до цього договору, за
якою збільшено строк оренди та порядок
розрахунків за договором. Відповідачка
свої зобов'язання за договором не
виконала. Посилаючись на те, що
державна реєстрація договору оренди у
встановленому законом порядку не
відбулася, вважав такий договір
неукладеним.

З урахуванням викладеного, позивач
просив стягнути з відповідачки
сплачену нею орендну плату у розмірі 1
600 Євро, що еквівалентно 16 784
грн 40 коп., понесені не витрати: 15 417 грн
15 коп. на будівельні матеріали; 1 500 грн
на виготовлення плану будівництва
автосалону та 200 грн на
нотаріальне посвідчення довіреності.

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від
13 вересня 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 орендну плату
у розмірі 600 Євро, що за курсом
Національного банку України становить
6 293 грн 40 коп., за
будівельні матеріали та проведені
роботи 15 417 грн 15 коп., а
також понесені судові витрати по
сплаті судового збору у розмірі 229 грн 40
коп. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 14 листопада
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено. Викладено
резолютивну частину рішення у
наступній редакції. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 оренду плату у
розмірі 600 Євро, що за курсом
Національного банку України становить
6 293 грн 40 коп., а також понесені судові
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 62 грн 93 коп. У решті позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника - ОСОБА_5, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про стягнення орендної плати.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що державна
реєстрація договору оренди у
встановленому законом порядку не
відбулася, а тому підлягають стягненню
з відповідачки сплачена позивачем
орендна плата та понесені ним витрати
на придбання матеріалів для
будівництва паркану і на оплату робіт
по його будівництву, як відшкодування
вартості безпідставно набутого майна.

Змінюючи рішення районного суду в
частині розміру стягнутих витрат, та
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення витрат на
придбання матеріалів для будівництва
паркану та на оплату робіт по його
будівництву, і залишаючи в іншій
частині рішення без змін, апеляційний
суд вважав зазначені вимоги
недоведеними.

При цьому, суд апеляційної інстанції
погодився з висновком районного суду
про те, що договір оренди не набрав
чинності у зв'язку з тим, що він не був
зареєстрований у встановленому
законом порядку, а тому сплачені
позивачем кошти як орендну плату
вважав безпідставно набутим
відповідачем майном, яке підлягає
поверненню на підставі ст. ст. 1212,
1213 ЦК України.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 22 липня 2008 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір
оренди частини земельної ділянки
площею 0,04 га що розташована по АДРЕСА_1,
а 3 вересня 2008 року укладена додаткова
угода про внесення змін до цього
договору, за якою збільшено строк
оренди та порядок розрахунків за
договором. 22 липня 2008 року ОСОБА_4
отримала від ОСОБА_3 600 Євро, орендну
плату за три місяці, згідно п. 4.1
договору.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин
є дія особи, спрямована на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Отже, без волевиявлення неможливо
укладення правочину, що узгоджується
зі свободою договору, установленого ст.
627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення
договору учасник правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов, складання і скріплення
підписом письмового договору, в якому
фіксуються правові насідки.

На підставі ст. 20 Закону України «Про
оренду землі» (чинної на момент
укладення договору) укладений договір
оренди землі підлягає державній
реєстрації.

Проте, згідно зі ст. 2 Закону України
«Про реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»,
реєстрація договору є
адміністративним актом, тобто
елементом зовнішнім, щодо договору.

Отже, моментом вчинення правочину є
момент, коли сторони досягли згоди з
усіх істотних умов.

Таким чином, між сторонами виникли
договірні правовідносини.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постановах №
6-127 цс 13 від 18 грудня 2013 року та № 6-118 цс
13 від 25 грудня 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, чч. 1,
ст. 509 ЦК України цивiльнi права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогiєю породжують цивiльнi права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та iншi правочини.
Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно
виконуватися належним чином вiдповiдно
до умов договору та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства, а за вiдсутноcтi таких
умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв
цивільного законодавства - вiдповiдно
до звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК
України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК
України звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не
припиняється з підстав, передбачених
ст. ст. 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК
України, до моменту його виконання,
таке виконання має правові підстави
(підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка
набувача, потерпілого, інших осіб або
подія утворюють правову підставу для
набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК
України може бути застосована тільки
після того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

За таких обставин, ураховуючи, що
доказів визнання укладеного
правочинну недійсним або його
розірвання не надано, сторони узгодили
між собою всі істотні умови договору,
суд апеляційної iнстанцiї дійшов
передчасного висновку про те, що
оспорювана сума вважається отриманою
відповідачем безпідставно в розумінні
ст. 1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін
регулюються нормами зобов'язального
права, які застосовуються до окремих
видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку
посилався позивач як на підставу
позовних вимог. Таким чином, у разі
виникнення спору стосовно набуття
майна або його збереження без
достатніх правових підстав договірний
характер правовідносин виключає
можливість застосування до них судом
положень частини першої ст. 1212 ЦК
України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Зазначена правова позиція
висловлена Верховним Судом України у
постанові № 6-88 цс 13 від 2 жовтня 2013 року,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-21, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув,
доводів сторін по суті позовних вимог
не перевірив; фактичні обставини
справи, від яких залежить правильне
вирішення спору, належним чином не
встановив; не визначився з характером
спірних правовідносин та дійшов
передчасного висновку про стягнення
коштів, як безпідставно набутого майна.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа передачі на новий апеляційний
розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 14 листопада
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

М.Є. Червинська

В.А. Черненко