У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є. Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про стягнення суми
за договором депозиту за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») на рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 4 грудня 2012 року,
ухвалу Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 лютого
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від
27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому
просив стягнути із ПАТ КБ «Приватбанк»
на його користь 519 643 грн 64 коп.
успадкованого вкладу та 11 318 498 грн 88
коп. вкладу з нарахованими процентами,
а всього стягнути 11 838 142 грн 52 коп.
Зазначав, що 22 листопада 1993 року його
мати, ОСОБА_2, уклала з ПАТ КБ
«Приватбанк» договір про поточний
депозитний вклад. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона
померла. Зобов'язання за договором
депозиту не припинялись після смерті
вкладника, у зв'язку з чим він вважав, що
має право на отримання коштів за
договором з виплатою успадкованого
вкладу та інших накопичених коштів на
рахунку, включаючи проценти (складні
річні проценти), які належать до сплати
останньому як спадкоємцю після
відкриття спадщини.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2012
року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто
на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПриватБанк»
519 643 грн 64 коп. успадкованого вкладу, 11
318498 грн 88 коп. вкладу з нарахованими
процентами, а разом - 11 847 843 грн 52 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 лютого 2013
року у резолютивній частині рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 4 грудня 2012 року
виправлено арифметичну помилку в
загальній сумі стягнення на користь
позивача, та вказано, що правильним є
стягнення на користь ОСОБА_1 з ПАТ КБ
«ПриватБанк» разом 11 838 142 грн 52 коп.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
4 грудня 2012 року та ухвалу
Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 лютого
2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що зобов'язання банку щодо
нарахування відсотків на депозит не
припинилися у зв'язку із смертю
вкладника, а тому позивач як
універсальний правонаступник
(спадкоємець) має право на отримання
успадкованого вкладу, включаючи
нараховані відсотки в установленому
договором розмірі. Внутрішні накази
банку не можуть свідчити про право
відповідача в односторонньому порядку
змінювати розмір відсоткової ставки,
оскільки двостороння угода між
сторонами договору про зміну її
розміру не укладалася, а докази
відповідних публікацій у пресі в
матеріалах справи відсутні.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 22 листопада 1993
року між комерційним банком
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
договір про поточний депозитний вклад
№ НОМЕР_1, за умовами якого остання
внесла в касу банку 2,5 млн карб. строком
на один рік з часу укладення цього
договору.

Згідно із п. 1 цього Договору якщо по
закінченню строку дії договору жодна з
сторін не забажає його розірвати,
договір вважається продовженим на рік
на тих же умовах. Наступна пролонгація
(продовження) договору здійснюється у
тому ж порядку.

Згідно зі ст. 384 ЦК УРСР громадяни
можуть зберігати кошти в державних
трудових ощадних касах та в інших
кредитних установах, розпоряджатися
вкладами, одержувати по вкладах доход у
вигляді процентів або виграшів,
провадити безготівкові розрахунки
відповідно до статутів кредитних
установ та виданих у встановленому
порядку правил. Держава гарантує
таємницю вкладів, їх збереження і
видачу за першою вимогою вкладника.
Порядок розпорядження вкладами,
внесеними в державні трудові ощадні
каси та в інші кредитні установи,
визначається їх статутами і
зазначеними у частині першій цієї
статті правилами.

Згідно з п. п. 3, 5, 10 вищевказаного
договору нарахування відсотків на
вклад починається на наступний день
після дня надходження грошових коштів
в касу банку і проводиться з розрахунку
395 складних річних відсотків.
Нарахування проводиться по спливу
кожного місяця з моменту укладення
договору. Якщо нараховані проценти не
будуть витребувані, вони приєднуються
до суми коштів на рахунку. На отриману,
таким чином, суму проводиться подальше
нарахування процентів відповідно до
умов договору. При зміні кон'юктури
ринку грошових ресурсів банк має право
в односторонньому порядку змінювати
процентну ставку по вкладу. Про зміну
розміру процентів, що підлягають
нарахуванню, банк повідомляє вкладника
через засоби масової інформації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла.

При наявності заповідального
розпорядження в банківській установі,
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на грошовий вклад не
видавалось, вклад видався банківською
установою особам, які були зазначені в
заповідальному розпорядженні,
оскільки згідно статті 564 ЦК УРСР, який
був чинним на час смерті ОСОБА_2,
порядок розпорядження на випадок
смерті вкладами в державних ощадних
касах і Державному банку СРСР за
спеціальними вказівками вкладників
визначався статутами названих
кредитних установ і виданими в
установленому порядку правилами.

Вклад видавався особі, яка була вказана
у заповідальному розпорядженні,
незалежно від часу її звернення до
банку. При цьому, для одержання вкладу
спадкоємцю достатньо було надати
документ, що встановлює його особу, та
свідоцтво про смерть вкладника.

Висновок суду про те, що до ОСОБА_1, як до
спадкоємця вкладника, ОСОБА_2, перейшли
всі права кредитора в порядку
спадкування, у тому числі і нарахування
процентів за вкладом після смерті
вкладника по день розгляду справи, є
передчасним і оснований на
неправильному застосуванні чинного
законодавства і незастосуванні
спеціального законодавства, яке
регулює ці правовідносини.

Так, згідно зі ст. 564 ЦК УРСР, яка на час
смерті вкладника (2000 рік) була
спеціальною нормою та визначала
спадкування вкладів, визначено порядок
розпорядження на випадок смерті
вкладника.

Зазначену норму права суди взагалі не
застосували. При цьому, у п. 12
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 червня 1983 року № 4 «Про
практику розгляду судами справ про
спадкування» судам роз'яснено, що вклад
в іншій кредитній установі, крім
Ощадного банку України, на який
спадкодавцем зроблено розпорядження
на випадок смерті або складено заповіт,
не входить до складу загального
спадкового майна і переходить в
порядку спадкування у власність особи,
вказаної у розпорядженні або заповіті.
В разі смерті особи, на користь якої
зроблено заповіт на вклад, до смерті
спадкодавця, а також при відсутності
таких розпоряджень спадкодавця, вклад
включається у спадкове майно і
спадкується на загальних підставах.

Отже, оскільки було заповідальне
розпорядження щодо вкладу, то він не
входить до спадкової маси, не
застосовуються загальні норми ЦК УРСР,
що регулюють спадкування.

Також суди безпідставно не застосували
«Керівництво по депозитним процедурам
фізичних осіб», затверджене банком як у
1999 році, так і в 2000 році, яке
визначало порядок роботи з
заповідальними розпорядженнями та
видачею вкладів після смерті
вкладника. У ньому було передбачено , у
разі смерті вкладника, нарахування
процентів на момент смерті вкладника
за час, що сплив, з урахуванням всіх
індексацій. Подальше нарахування
процентів не здійснюється.

Врахування таких вказівок кредитних
установ передбачене як ст. 564 ЦК
УРСР, так і Законом України «Про банки і
банківську діяльність».

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди не звернули уваги на
положення ст. 384 ЦК УРСР, ст. 30 Законом
України «Про банки і банківську
діяльність, якими банкам надано право
самостійно встановлювати розмір
відсоткової ставки, підстави її зміни,
спосіб нарахування процентів за
вкладом і це визначається банком у
статутних та внутрішніх документах.

Ураховуючи вищевикладене, при новому
розгляді справи судам необхідно
встановити, якими статутами банку і
виданими в установленому порядку
правилами визначався порядок
розпорядження вкладами у разі настання
смерті вкладників і, виходячи із
встановленого, вирішити спір.

Окрім того, відповідно до ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 грудня 2013 року суди при
новому розгляді справи мають
встановити протягом якого строку, з
врахуванням можливості його
пролонгації, діяв договір, у якому
розмірі в ці періоди підлягали
нарахуванню проценти на вклад, в
залежності від чого зробити висновок
про його обґрунтованість.

При цьому у рішенні суду мають бути
наведені відповідні розрахунки (п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення, є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
новому розгляді справи.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди на вищезазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернули, та дійшли
передчасного висновку про задоволення
позову в повному обсязі.

Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, до
невстановлення обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування оскаржуваних
судових рішень з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 4 грудня
2012 року, ухвалу Бабушкінського
районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 27 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко