Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" квітня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва в
складі:

головуючої судді Яровенко
Н.О.

при секретарі Зіньковській
Ю.М., Бондар О.П., Лисенко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» про визнання недійсними
договору довічного утримання, договору
про надання послуг та стягнення коштів,
-

в с т а н о в и в:

Позивач у вересні 2013 року звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» про визнання недійсними
договору довічного утримання, договору
про надання послуг та стягнення коштів
посилаючись на те, що 24 квітня 2009 року
між ним та ОСОБА_2 був укладений договір
довічного утримання, за яким він
набуває у власність належну ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1, а він, в свою чергу,
надає ОСОБА_2 утримання (догляд), у тому
числі забезпечення харчуванням,
одягом, необхідною допомогою,
включаючи і медичну, має грошовий
еквівалент у розмірі 600 грн. щомісячно.
Крім того, ним сплачено одноразове
грошове утримання в сумі 60000 грн.
Укладенню договору довічного
утримання передував обман, а саме в
період лютого - квітня 2009 року він
звернувся до ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів» (далі
Центр) з метою купити квартиру.
Працівник Центру ОСОБА_10 стверджував,
що ОСОБА_2 хворіє на цироз печінки і
згідно висновків лікарів помре
протягом 6 місяців, таким чином
обманувши його схилив до укладення
договору довічного утримання з ОСОБА_2
та оцінив свою винагороду за послуги в
сумі 33000 доларів США, які вимагав
сплатити в день укладення договору. 24
квітня 2009 року ОСОБА_10 шляхом обману
заволодів грошовими коштами в сумі 33000
доларів США, що еквівалентно 204000 грн.,
свої дії маскував під надання
консультаційно-інформаційної послуги,
згідно договору про надання послуг, від
написання розписки про отримання
коштів ОСОБА_10 ухилився. Тому просив
суд визнати недійсним договір
довічного утримання від 24 квітня 2009
року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1;
стягнути з ОСОБА_2 на його користь 101816
грн. 13 коп.; визнати недійсним договір
про надання послуг б/н від 24 квітня 2009
року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ
«Центр допомоги та соціального захисту
пенсіонерів»; стягнути з ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» на його користь 204000 грн.;
стягнути з ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів» на
його користь моральну шкоду в сумі 50000
грн.; стягнути з відповідачів на його
користь судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив суд позов
задовольнити, оскільки відповідачі
ввели позивача в оману щодо істотних
умов договору, а саме про стан здоров'я
ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та пояснив, що
з його сторони не було вчинено жодної
дії щодо введення позивача в оману.
Позивач не пред'являв до нього жодних
претензій та звернувся відразу до суду,
оскільки вважав, що договір буде
строковим, а не довгостроковим, що
нібито позивачу хтось пообіцяв, що
договір триватиме не довго. Позивач
прийняв бажане за дійсність і тепер
вимагає визнання договору недійсним та
повернення всіх коштів. Позивачем
пропущено строк позовної давності,
тому просив суд відмовити в
задоволенні позову.

Представник відповідача ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» в судовому засіданні
позов не визнав та пояснив, що Центр
надав позивачу послуги із
супроводження договору довічного
утримання і виконав свої зобов'язання в
повному обсязі, результатом виконання
зазначеного договору стало укладення
договору довічного утримання. Щодо
тверджень позивача, що його введено в
оману стосовно істотних умов договору
довічного утримання, а саме
повідомлялось про хворобу ОСОБА_2, це не
відповідає дійсності, оскільки в
тексті договору немає жодної згадки
про стан здоров'я відчужувача. Тому
просив суд застосувати строки позовної
давності та відмовити в задоволенні
позову.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача 1, представника
відповідача 2, свідків, дослідивши
матеріали справи приходить до
наступного.

Як вбачається з пояснень та матеріалів
справи, 24 квітня 2009 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 був укладений договір довічного
утримання (догляду), який посвідчений
державним нотаріусом П'ятої київської
державної нотаріальної контори
Войстрік О.В. та зареєстровано в
реєстрі № 7-735 (а.с.28-30).

За договором довічного утримання
ОСОБА_1 зобов'язався довічно утримувати
ОСОБА_2, що утримання (догляд), у тому
числі забезпечення харчуванням,
одягом, необхідною допомогою,
включаючи і медичну, має грошовий
еквівалент і оцінюється сторонами за
спільною згодою у розмірі 600 грн. на
місяць, які будуть передаватись
відчужувачу щомісячно.

В пункті 9 договору довічного утримання
сторони передбачили, що одноразове
грошове утримання визначено сторонами
за спільною згодою у розмірі 60000 грн.,
які відчужувач отримав повністю від
набувача перед підписанням цього
договору.

Крім того, в той же день, 24 квітня 2009
року, ОСОБА_1 уклав ще один договір, а
саме договір на надання послуг № б/н,
який був укладений з ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів», в особі директора
Орєхової О.В. (а.с.24-25). Предметом
договору на надання послуг сторони
визначили, що Агенція зобов'язується
надати клієнту
консультативно-інформаційні послуги,
пов'язані з придбанням об'єкту
нерухомості, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, і який являє собою квартира за
договором довічного утримання
(догляду). Клієнт зобов'язується
прийняти надані агенцією послуги та
сплати їх.

В п.5.1. договору на надання послуг
сторони визначили, що вартість послуг
агенції складає 204000 грн., і включає
оплату послуг та витрат, понесених
агенцією у зв'язку з виконанням цього
договору, а також розрахунки між
клієнтом і відчужувачем за участі
агента.

Пунктом 7.1 договору на надання послуг
сторони передбачили, що цей договір
набуває чинності з моменту підписання
його сторонами та діє до отримання
Клієнтом документів, які підтверджують
державну реєстрацію довічного
утримання.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 203
Цивільного кодексу України (далі ЦК
України) волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України,
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (
ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За змістом ч. 1 ст. 230 , абз.2 ч. 1 ст. 229
ЦК України обставини, які мають істотне
значення для визнання правочину таким,
що вчинений під впливом обману,
стосуються природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які істотно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Відповідно до п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 року № 9,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужувач)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що
договір довічного утримання (догляду)
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні встановлено, що
договір довічного утриманні від 24
квітня 2009 року укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 був підписаний особисто
сторонами договору та посвідчений
державним нотаріусом П'ятої київської
державної нотаріальної контори
Войстрік О.В., зареєстрований в реєстрі
за № 7-734, тобто за правилом ч. 1 ст. 745 ЦК
України є укладеним, оскільки сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, застережень до
договору не висловлювали. Сторони,
розуміючи значення своїх дій та
правові наслідки укладеного договору,
будучи попередньо ознайомленими
нотаріусом з приписами цивільного
законодавства, що регулюють укладений
ними правочин (зокрема вимогами щодо
недійсності правочину), уклали цей
договір. ОСОБА_1 набув право власності
на квартиру АДРЕСА_1, яка належала
ОСОБА_2

Відповідно до абз. 1 договору довічного
утримання (догляду) від 24 квітня 2009 року
вимоги законодавства щодо змісту й
правових наслідків правочину, що
укладається сторонами, сторонам
роз'яснено нотаріусом. Сторони
підтверджують, що діяли добровільно та
перебували при здоровому розумі та
ясній пам'яті, розуміючи значення своїх
дій та правові наслідки правочину, а
також свою обізнаність із вимогами
законодавства, що були їм роз'яснені
нотаріусом.

Частиною 4 ст. 203 ЦК України передбачено,
що правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть
застосовуватися до всіх договорів про
надання послуг, якщо це не суперечить
суті зобов'язання.

Глава 63 ЦК України, якою регулюються
питання надання послуг не містить
вимог щодо того, в якій формі має
вчинятися правочин. Але, ст. 208 ЦК
України містить перелік правочинів,
які належить вчиняти в письмовій формі,
а тому спірний договір на надання
послуг має бути вчинений в письмовій
формі.

Судом встановлено, що договір на
надання послуг від 24 квітня 2009 року,
укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів», в особі директора
Орєхової О.В. був вчинений в письмовій
формі та містить підписи сторін.

Відповідно до ст. ст. 60, 61 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Статтями 1 ЦПК України регламентовано,
що завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, інтересів держави.

Позивач, який був допитаний в судовому
засіданні в якості свідка пояснив, що
він особисто підписав договір
довічного утримання (догляду) та
договір на надання послуг. Договір на
надання послуг був підписаний після
договору довічного утримання.
Працівники ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів»
перед укладенням договору сказали, що у
ОСОБА_2 цироз печінки і він скоро помре,
і цим ввели його в оману. Документів про
хворобу ОСОБА_2 не надали, обіцяли
згодом показати довідку. Гроші
вимагали, щоб він сплатив до укладення
договору довічного утримання, тому він
змушений був продати свою квартиру,
оскільки грошей в нього не було. В
грудні 2012 року він дізнався, що його
обманули, так як ОСОБА_10 не дав довідки
про стан здоров'я ОСОБА_2 та розписки
про отримання коштів в сумі 33000 доларів
США.

Свідок ОСОБА_6, яка є дружиною позивача
в судовому засіданні пояснила, що
грошові кошти в сумі 33000 доларів США
вони передали Новіцькому в присутності
ОСОБА_7 та брокера ОСОБА_8. Довідку про
стан здоров'я ОСОБА_2 їм не надали та не
дозволили зустрітись з ОСОБА_2 З фірмою
була усна домовленість, що фірма
виплатить ОСОБА_2 грошові кошти в сумі
60000 грн. і він їх отримав до підписання
договору довічного утримання з рук
працівників агентства. Вперше вони
побачили ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, на день
народження, а приблизно через три роки
вони дізнались, що він не хворий.

До показів свідка ОСОБА_6 та самого
позивач суд відноситься критично,
оскільки вони є подружжям та
зацікавлені в позитивному вирішенні
справи. Крім того, доказування факту
наявності в діях відповідачів умислу
на обман та сам факт обману не може
ґрунтуватись лише на їх показах
допитаних в якості свідків.

Твердження позивача про те, що його
було введено в оману шляхом ненадання
відповідачем 2 йому довідки про стан
здоров'я відповідача 1, суд не приймає
до уваги, так як довідка про стан
здоров'я ОСОБА_2 не є предметом договору
на надання послуг, який був укладений
між ОСОБА_1 та ТОВ «Центр допомоги та
соціального захисту пенсіонерів». Крім
того, в договорі довічного утримання
(догляду) теж відсутні будь-які
посилання на те, що позивачу
зобов'язані були надати довідку про
стан здоров'я ОСОБА_2

Позивачем не доведено тієї обставини,
що оспорювані правочини вчинені ним
під впливом обману, навмисним
введенням позивача в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Крім того, вищевказана
постанова ПВССУ передбачає, що
наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

Під час розгляду справи не знайшов
свого підтвердження факт наявності в
діях відповідачів умислу на обман та
сам факт обману; про що також свідчать
умови оспорюваних договорів, які не
містять умов встановлення для позивача
будь-яких інших наслідків ніж ті, які
вказані в договорах.

Судом не встановлено, передбачених
законом підстав для визнання
недійсними укладених між сторонами
договорів. Враховуючи те, що на день
розгляду справи позивачем по справі не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження позовних вимог за
яких при укладанні спірних договорів
мало місце введення в оману позивача,
щодо природи договору та прав та
обов'язків сторін, а тому суд приходить
до висновку про безпідставність на
необґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14, у п.11 роз'яснено - встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Представником позивача в
судовому засіданні не заявлено
клопотання про поновлення строку
позовної давності.

В свою чергу, відповідачем ОСОБА_2 та
представником відповідача ТОВ «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» в судовому засіданні
заявлено клопотання про застосування
строку позовної давності, з огляду на
те, що позивачем пропущений трирічний
строк.

Враховуючи те, що спірні договори були
укладені 24 квітня 2009 року, а позов
представник позивача направив до суду
04 вересня 2013 року, тобто через чотири
роки та чотири місяці після укладення
договорів. Крім того, позивачем та його
представником не надано клопотання про
поновлення пропущеного строку та
жодного доказу поважності пропуску
строку позовної давності, тому суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню у зв'язку із пропуском
позивачем строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.
203, 208, 215, 229, 230, 267, 744, 745, 901 Цивільного
кодексу України, постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» від 18
грудня 2009 року № 14, ст. ст. 1, 10, 11, 58, 60, 61,
208, 209, 212- 215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Товариства з
обмеженою відповідальністю «Центр
допомоги та соціального захисту
пенсіонерів» про визнання недійсними
договору довічного утримання, договору
про надання послуг та стягнення коштів
відмовити.

До суду може бути подана апеляційна
скарга на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які не були присутні при його
проголошенні протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя