Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/711/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Колупаєв
Доповідач Товянська О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого:
судді Товянської О.В.

суддів:
Павицької Т.М., Гансецької І.А.

при
секретарі: Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним,
визнання права власності та вселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 -
представника ОСОБА_2 на рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира Житомирської області від 09
квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

В січні 2014р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом. Просив визнати: недійсним
договір дарування АДРЕСА_1, укладений
30.07.2002р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за №1216, вказаний договір
дарування договором купівлі-продажу,
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя зазначену квартиру,
зареєстровану на ім'я ОСОБА_2, за ОСОБА_1
та ОСОБА_2 право власності на ? частину
кожному спірної квартири, зобов'язати
ОСОБА_2 усунути перешкоди в
користуванні ОСОБА_1 спірною квартирою
шляхом передачі йому ключів від
вхідних дверей квартири, вселити
ОСОБА_1 у спірну квартиру. Зазначав, що
договір дарування був удаваний з метою
приховування договору купівлі-продажу
вказаної квартири. Спірна квартира
була придбана під час зареєстрованого
шлюбу. Подружжя має рівні частки у
придбаній під час шлюбу квартирі. Крім
того, ОСОБА_2 замінила замки від вхідних
дверей вказаної квартири, тим самим
чинить перешкоди в користуванні нею.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира Житомирської області
від 09 квітня 2014 року позов задоволено,
визнано договір дарування від 30.07.2002
року, укладений ОСОБА_3 з однієї сторони
та ОСОБА_2 з другої сторони, щодо
відчуження АДРЕСА_1, удаваним
правочином - договором купівлі-продажу
вказаної квартири, визнано спірну
квартиру спільною сумісною власністю
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину
кожному спірної квартири, вселено
ОСОБА_1 у вказану квартиру, зобов'язано
ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні квартирою та передати
йому ключі від вхідних дверей,
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
243,60грн. судового збору та 3654грн.
судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 -
представник ОСОБА_2 просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд, не маючи жодного
належного та допустимого доказу
укладення між ОСОБА_2 та іншими особами
договору позики, дійшов безпідставного
висновку не лише про те, що такий
договір існує, а також і про те, що
грошові кошти позичалися ОСОБА_2 та
позивачем з метою купівлі квартири.
Вважає, що висновок суду про те, що
спірний договір дарування від 30.07.2002р. є
удаваним правочином і до нього мають
застосовуватися правила договору
купівлі - продажу, є безпідставним і
незаконним. Крім того, в матеріалах
справи відсутні будь-які докази того,
що ОСОБА_2 було сплачено ОСОБА_3 грошові
кошти за договором дарування або з будь
- яких інших підстав.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Задовольнивши позов, суд виходив із
того, що у 2002р. відповідачі уклали
фактично договір-купівлі продажу
спірної квартири, що підтверджено
належними та допустимими доказами.

Проте з такий висновок не відповідає
матеріалам справи та вимогам закону.

Згідно зі ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховування іншого правочину, який
вони насправді вчинили.

Як видно із матеріалів справи, 30.07.2002р.
(під час дії ЦК УРСР 1963р.) дружина
позивача - ОСОБА_2 (під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_1 з 29.07.1993 року) та ОСОБА_3
уклали договір дарування квартири
АДРЕСА_2. 09 квітня 2011р. ОСОБА_1 направив
до Корольовського райсуду м. Житомира
заяву про розгляд справи за його
позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
у його відсутність, вказавши, що
майнових претензій до колишньої
дружини не має (а.с.26). Місцем його
постійного проживання та реєстрації на
квітень 2011р. у вказаній заяві він
зазначив : АДРЕСА_3 Львівської області.
19.04.2011 року шлюб було розірвано (а.с.26).

Апеляційний суд вважає недоведеним
посилання ОСОБА_1 про те, що фактично
відповідачі у 2002р. уклали договір
купівлі-продажу, а йому про дарування
житла взагалі нічого не було відомо,
виходячи із наступного.

Посилаючись на фактичну купівлю-продаж
спірної квартири, позивач посилався на
покази свідків про передачу
4тис.доларів подружжю ОСОБА_1 на
придбання житла.

Відповідно до ст.ст.375 ЦК УРСР (в
ред.1963р.) договір позики на суму понад 50
карбованців повинен бути укладений у
письмовій формі.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14 при ухваленні рішення суд
відповідно до статті 212 ЦПК оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 та
59 ЦПК про їх належність і допустимість.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання позикодавцем визначеної
грошової суми.

Апеляційний суд вважає, що позика
грошей на вказану суму через 12 років
після придбання квартири, не може
доводитись лише показами свідків.

Позивач не надав суду жодного
належного та допустимого доказу, який
би безпосередньо підтверджував його
доводи, що квартира придбана за спільні
кошти. Він перебував у шлюбі 18 років,
проживав у спірній квартирі із часу її
придбання, тому посилання на те, що йому
не було відомо про її походження,
колегія суддів вважає непереконливим.
Пояснення позивача є загальними, не
підтверджують факти і не несуть
інформацію про вказані обставини.

Проаналізувавши доводи апеляційної
скарги, надані докази, колегія суддів
приходить до висновку, що квартира була
придбана за договором дарування, а тому
не може бути визнана спільною сумісною
власністю.

Судове рішення не може грунтуватись на
припущеннях.

Інші вимоги позивача є похідними, тому
рішення підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення про відмову
у позові за безпідставністю.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,309,314,316,319,324,325
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
представника ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира Житомирської області від 09
квітня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення. Відмовити ОСОБА_1 у позові
за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: