Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18.03.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд в
особі:

головуючої судді - Лемак О.В.

при секретарі - Сухан Н.В.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгороді
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права власності на частину квартири,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю та визнання
права власності на частину квартири,
посилаючись на те, що 15 травня 2008 року
між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3
у відділі реєстрації актів цивільного
стану Ужгородського міського
управління юстиції було зареєстровано
шлюб. Приблизно у вересні 2013 року
шлюбні відносини між ними було
припинено так як дружина зібрала свої
речі та переїхала проживати в інше
житло. На даний момент шлюб між нами
розірвано. Реєстрацію шлюбу було
зареєстровано лише 15.05.2008 року тривалий
період часу між позивачем та
відповідачкою існували фактичні
шлюбні відносини і вони проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
Проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу мало місце у період з
початку 1998 року до 15.05.2008 року.

За вказаний період часу сторони як
подружжя піклувалися один про одного,
вели спільне господарство, мали
спільний сімейний бюджет, здійснювали
спільні витрати та придбавали в
інтересах сім'ї різного роду майно.

На початку 1999 року позивач разом з
відповідачкою переїхали на постійне
місце проживання до м. Ужгорода,
оскільки його брат ОСОБА_4, який на той
час вже тут постійно проживав,
запропонував позивачу роботу продавця
на ринку «Білочка». Приблизно восени 2000
року маючи деякі заощадження ними було
прийнято спільне рішення про придбання
квартири розташованої за адресою
АДРЕСА_1 за ціною 4000 (чотири тисячі) дол.
США. Крім того оскільки куплена
квартира потребувала ремонту, то
згодом на ремонт квартири мною
додатково було витрачено біля 2 000 (дві
тисячі) доларів США. За період з початку
1998 року і по теперішній час крім
квартири ними було придбано також і
інше майно.

Маючи бажання оформити договір
купівлі-продажу та зареєструвати за
собою право власності на придбану
квартиру позивач звернувся до
нотаріальної контори. Однак так як на
той час у нього був наявним лише
паспорт громадянина СРСР, нотаріус
йому відмовив в оформленні договору
купівлі-продажу квартири. У зв'язку з
цим у договорі купівлі-продажу
квартири покупцем було зазначено його
дружину та в подальшому зареєстровано
за нею право власності на спірну
квартиру. Право власності на квартиру
було зареєстровано за відповідачкою,
сторони вважали цю квартиру їхньою
спільною сумісною власністю оскільки
на той час постійно проживали однією
сім'єю.

Після того як відповідачка переїхала
проживати в інше житло, а шлюбні
відносини між нами було фактично
припинено, ОСОБА_3 його усно повідомила
про те, що квартира яка була куплена
ними спільно є її одноособовою
власністю, оскільки на момент її
купівлі шлюб між ними не був
зареєстрованим і, відповідно, ця
квартира не є об'єктом спільної
сумісної власності.

Просить суд встановити юридичний факт
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією
сім'єю (без реєстрації шлюбу) у період з
початку 1998 року до 15 травня 2008 року,
визнати квартиру розташовану за
адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної
сумісної власності позивача та ОСОБА_3,
визнати за ним право власності на ?
частину квартири, та вирішити питання
про розподіл судових витрат.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засідання позов підтримав та просив
суд задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не
з'явився, хоча про час, місце та дату
розгляду справи був повідомлений
належним чином, а тому в порядку ч. 4 ст.
169 ЦПК України, суд вважає, що справу
слід вирішити на підставі наявних у ній
доказів та постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 15 травня 2008 року
між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3
у відділі реєстрації актів цивільного
стану Ужгородського міського
управління юстиції було зареєстровано
шлюб. Приблизно у вересні 2013 року
шлюбні відносини між ними було
припинено так як дружина зібрала свої
речі та переїхала проживати в інше
житло. На даний момент шлюб між нами
розірвано. Реєстрацію шлюбу було
зареєстровано лише 15.05.2008 року тривалий
період часу між позивачем та
відповідачкою існували фактичні
шлюбні відносини і вони проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
Проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу мало місце у період з
початку 1998 року до 15.05.2008 року.

За вказаний період часу сторони як
подружжя піклувалися один про одного,
вели спільне господарство, мали
спільний сімейний бюджет, здійснювали
спільні витрати та придбавали в
інтересах сім'ї різного роду майно.

На початку 1999 року позивач разом з
відповідачкою переїхали на постійне
місце проживання до м. Ужгорода,
оскільки його брат ОСОБА_4, який на той
час вже тут постійно проживав,
запропонував позивачу роботу продавця
на ринку «Білочка». Приблизно восени 2000
року маючи деякі заощадження ними було
прийнято спільне рішення про придбання
квартири розташованої за адресою
АДРЕСА_1 за ціною 4000 (чотири тисячі) дол.
США. Крім того оскільки куплена
квартира потребувала ремонту, то
згодом на ремонт квартири мною
додатково було витрачено біля 2 000 (дві
тисячі) доларів США. За період з початку
1998 року і по теперішній час крім
квартири ними було придбано також і
інше майно.

Маючи бажання оформити договір
купівлі-продажу та зареєструвати за
собою право власності на придбану
квартиру позивач звернувся до
нотаріальної контори. Однак так як на
той час у нього був наявним лише
паспорт громадянина СРСР, нотаріус
йому відмовив в оформленні договору
купівлі-продажу квартири. У зв'язку з
цим у договорі купівлі-продажу
квартири покупцем було зазначено його
дружину та в подальшому зареєстровано
за нею право власності на спірну
квартиру. Право власності на квартиру
було зареєстровано за відповідачкою,
сторони вважали цю квартиру їхньою
спільною сумісною власністю оскільки
на той час постійно проживали однією
сім'єю.

Після того як відповідачка переїхала
проживати в інше житло, а шлюбні
відносини між ними було фактично
припинено, ОСОБА_3 його усно повідомила
про те, що квартира яка була куплена
ними спільно є її одноособовою
власністю, оскільки на момент її
купівлі шлюб між ними не був
зареєстрованим і, відповідно, ця
квартира не є об'єктом спільної
сумісної власності.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу
України «Якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу».

Крім того відповідно до п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності"
№ 20 від 22.12.1995 р. розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16
Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про
власність").

Зазначені вище обставини
підтверджуються свідченнями свідків,
ОСОБА_6, що проживає за адресою: АДРЕСА_2,
ОСОБА_7, що проживає за адресою: АДРЕСА_3,
які надали пояснення, в яких виклали та
підтвердили обставини зазначені
позивачем у позові.

Згідно ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Крім того згідно ч. 1 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
самі докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Аналізуючи зібрані докази в їх
сукупності, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги підставні,
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 213, 215, 226 ЦПК
України, ст.ст.63,74 СК України, ст.. 368 Цк
України, ст.17 ч.1 ЗУ «Про власність», суд
,-

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права власності на
частину квартири - задовольнити.

Встановити юридичний факт проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю (без
реєстрації шлюбу) у період з початку 1998
року до 15 травня 2008 року.

Визнати квартиру розташовану за
адресою: АДРЕСА_1 об'єктом спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину квартири розташованої за
адресою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у сумі 229,40 грн.

Заяву про перегляд заочного рішення
суду може бути подано до Ужгородського
міськрайонного суду протягом 10 днів з
дня отримання його копії.

Суддя
Лемак О.В.