Справа 206/897/14-ц
Провадження 2/206/375/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" червня 2014 р. Самарський районний суд
м.Дніпропетровська у складі:

головуючий суддя
Сухоруков А.О.,

при секретарі
Кудрявцев Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовною заявою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про
стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

11 лютого 2014 року представник позивача
звернувся з вказаним позовом, який
обґрунтував тим, що 17 квітня 2007 року між
ним та відповідачем був укладений
договір, № DN1RRX08020190, згідно з яким
позивач надав відповідачеві кредитний
ліміт на платіжну картку у розмірі 2175,65
гривень зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 0,12% на
рік на суму залишку заборгованості.
Відповідач зобов'язався своєчасно
повертати кредит, відповідно до умов
договору та умов кредитування.

Дотепер відповідач свої обов'язки
виконує неналежно, що стало причиною
звернення позивача до суду з позовом
про стягнення з відповідача
заборгованості в сумі 21580,89 гривень, яка
складається з заборгованості за сумою
кредиту - 340,82 гривень, заборгованість
по процентам за користування кредитом -
8581,08 гривень, заборгованість по комісії
за користування кредитом - 469,98 гривень,
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 10685,16 гривень,
штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень,
штраф (процентна частина) - 1003,85 гривень
та судові витрати зі сплати судового
збору у розмірі 243,60 гривень (а.с.3).

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив ї задовольнити з підстав
викладених у позові.

Відповідач в судовому засіданні
заперечував проти позову та просив суд
застосувати наслідків спливу строку
позовної давності до вимог позивача,
подав відповідну письмову заяву. (а.с.31).
Також пояснив, що гроші не брав для
себе, щось підписував, а що не розумів. З
2007 року страждає на психічний розлад, з
приводу чого неодноразово лікувався у
психіатричній лікарні.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 квітня 2007 року
між ним та відповідачем був укладений
договір, №DN1RRX08020190, згідно з яким
позивач надав відповідачеві кредитний
ліміт на платіжну картку у розмірі 2175,65
гривень зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 0,12 % на
рік на суму залишку заборгованості
(а.с.5-9).

Вказана сума кредиту була перерахована
на відкриту картку на ім'я позивача №
98.

Умови кредитного договору не
виконувались. у зв'язку з чим станом на
22.01.2014 року виникла заборгованість в
сумі 21580,89 гривень, яка складається з
заборгованості за сумою кредиту - 340,82
гривень, заборгованість по процентам
за користування кредитом - 8581,08 гривень,
заборгованість по комісії за
користування кредитом - 469,98 гривень,
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 10685,16 гривень,
штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень,
штраф (процентна складова) - 1003,85
гривень (а.с.4).

Згідно довідки до акта огляду
медико-соціальною експертною комісією
серії АВ № 0240747 ОСОБА_1 встановлено 2
групу інвалідності від 01.02.2014 року за
загальним захворюванням, не може
виконувати ніякі види труда (а.с.24).

Згідно довідки Комунального закладу
«Дніпропетровська клінічна
психіатрична лікарня»
Дніпропетровської обласної ради від
29.05.2014 року № 1804, якою засвідчується, що
ОСОБА_1 дійсно неодноразово знаходився
на лікуванні періодично починаючи з
04.11.2007 року і по березень 2014 року.

Відповідно до п. 5.5. Договору термін дії
картки становить 5 роки, тобто до квітня
2012 року.

Окрім того, банк надав відповідачу
строковий кредит суму у розмірі 2175,65
грн. на строк 10 місяців строк з 17.04.2007
року по 17.02.2008 рік включно, відповідно
до заяви позичальника.

Погашення заборгованості щомісяця в
період сплати, за який приймається
період з 01 по 05 число кожного місяця.
Щомісячний платіж у сумі 269,91 грн.

Відповідно до постанови
Верховного Суду України від 06.11.2013 року
зазначено, що у постановах Вищого
господарського суду України від 12
грудня 2012 року та від 07 березня 2013 року,
суди застосовуючи ч. 3 ст. 254, ч.5 ст.261,
ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України дійшли
висновку про те, що оскільки у
кредитному договорі передбачено, що
його виконання здійснюється частинами
відповідно до графіку погашення
кредиту, то початок перебігу позовної
давності для стягнення кредиту і
процентів за користування кредитом є
день, коли боржник повинен був сплатити
черговий платіж, однак не сплатив його,
і відповідно загальна позовна давність
застосовується до кожного щомісячного
простроченого платежу, який був
визначений графіком.

Тобто сторони встановили строк
дії договору - до моменту виконання
сторонами у повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і стоки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів, останній з яких у визначеній
сумі підлягав виконанню в строк до
17.02.2008 року.

У зв'язку з тим, що умовами
договору обумовлені строки позовної
давності, а саме 5 років, тому строк у
межах яких позивач мов звернутися до
суду почався з лютого 2008 року, а
скінчився лютому 2013 року.

Суд вважає, що до дій, які свідчать про
визнання боргу або іншого обов'язку,
можуть з урахуванням конкретних
обставин справи належати часткова
сплата боржником або з його згоди іншою
особою основного боргу та/або сум
санкцій. При цьому якщо виконання
зобов'язань передбачалося частинами
або у вигляді періодичних платежів і
боржник вчинив дії, що свідчать про
визнання лише певної частини (чи
періодичного платежу), то такі дії не
можуть бути підставою для переривання
перебігу позовної давності стосовно
інших (невизначених) частин платежу.
Бездіяльність боржника (наприклад, не
оспорювання ним безспірного списання
коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій.

Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Відповідно до ст.
259 ЦК України, позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Враховуючи викладене, суд вважає за
доцільне застосувати загальні
положення цивільного законодавства
щодо строків позовної давності до
врегулювання відносин, пов'язаних із
наданням кредиту.

За змістом п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

У п. 31 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», також
звертається увага на те, що враховуючи
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Відповідно до загальних норм
цивільного законодавства, а саме ч. 3 ст.
267 ЦК України, позовна даність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до вирішення
ним рішення.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
таку письмову заяву відповідача та в
силу дії ч. 4 ст. 267 ЦК України, якою
передбачено, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити,
оскільки встановлено, що позивач
порушив вимоги щодо позовної давності
для звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 526, 530, 1054
Цивільного кодексу України, ст.ст. 4- 8, 10,
11, 18, 57- 60, 88, 208, 209, 212 - 215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
А.О. Сухоруков