АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №679/2092/13-ц
Провадження №22-ц/792/923/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В.,
Юзюка О.М.,

при
секретарі Сацюк Г.О.,

з участю
позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
прокуратури Хмельницької області,
Державної казначейської служби
України про відшкодування моральної
шкоди за апеляційними скаргами ОСОБА_1,
Державної казначейської служби
України на рішення Нетішинського
міського суду Хмельницької області від
12 березня 2014 року,

встановила:

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з уточненим у подальшому
позовом до прокуратури Хмельницької
області (далі - прокуратура), Державної
казначейської служби України (далі -
держказначейство) про стягнення з
держказначейства за рахунок коштів
державного бюджету України на свою
користь 3000000 грн. відшкодування
моральної шкоди.

ОСОБА_1 зазначив, що 31 січня 2005 року
прокуратурою порушено відносно нього
кримінальну справу, а 12 березня 2005 року
органи досудового слідства пред'явили
позивачеві обвинувачення за ст.ст. 27 ч.
5, 212 ч. 3, 27 ч. 5, 366 ч. 2 КК України, ст. 165 ч. 2
КК України (в редакції Закону 1960 року)
та застосували до нього запобіжний
захід у виді підписки про невиїзд.
Після повернення 14 квітня 2008 року судом
кримінальної справи на додаткове
розслідування її було передано до
прокуратури Рівненської області, яка 26
грудня 2011 року винесла постанову про
закриття кримінальної справи відносно
позивача у зв'язку з недоведеністю
участі останнього у вчиненні злочину.

ОСОБА_1 вважає, що незаконними діями
органів досудового розслідування, а
саме порушенням кримінальної справи,
притягненням позивача до кримінальної
відповідальності, обранням йому
запобіжного заходу у виді підписки про
невиїзд, накладенням арешту на майно
позивача та необ'єктивним
розслідуванням кримінальної справи,
останньому завдано моральної шкоди.
Позивач терпів душевні та фізичні
страждання, докладав додаткових зусиль
для організації свого життя, не мав
можливості реалізувати свої звички та
бажання, був обмежений у свободі
пересування, а також у нього
погіршилися відносини з оточуючим
людьми та членами сім'ї, були порушені
його нормальні життєві зв'язки.

Рішенням Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 12 березня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України
шляхом списання з відповідного рахунку
держказначейства на користь ОСОБА_1 100000
грн. моральної шкоди, 204 грн. витрат на
проведення судово-психологічної
експертизи, 1850 грн. витрат на правову
допомогу, а всього - 102054 грн. В решті
позову відмовлено.

Суд виходив з того, що незаконне
порушення відносно ОСОБА_1
кримінальної справи, притягнення його
як обвинуваченого та застосування до
нього запобіжного заходу у виді
підписки про невиїзд призвело до
моральних страждань останнього.
Врахувавши тривалість і характер
правопорушення, глибину душевних
страждань ОСОБА_1 та їх негативні
наслідки, вимоги розумності,
виваженості та справедливості, суд
частково погодився з позивачем і
визначив розмір грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі
100000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким стягнути з
держказначейства на його користь 1753920
грн. моральної шкоди та понесені ним
судові витрати, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

В апеляційній скарзі держказначейство
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши учасника процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Встановлено, що постановою слідчого
прокуратури від 31 січня 2005 року
відносно ОСОБА_1 та інших осіб порушено
кримінальну справу за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч. 3, 212 ч.
3, 27 ч. 5, 212 ч. 3, 27 ч. 3, 364 ч. 2, 27 ч. 3, 366 ч. 2 КК
України.

В подальшому органи досудового
слідства пред'явили ОСОБА_1
обвинувачення за ст.ст. 27 ч. 5, 212 ч. 3, 27 ч.
5, 366 ч. 2 КК України, ст. 165 ч. 2 КК України
(в редакції Закону 1960 року) та
застосували до нього запобіжний захід
у виді підписки про невиїзд.

Острозький районний суд Рівненської
області постановою від 14 квітня 2008 року
направив кримінальну справу
Острозькому міжрайонному прокурору
Рівненської області на додаткове
розслідування.

Постановою слідчого з особливо
важливих справ слідчого відділу
прокуратури Рівненської області від 26
грудня 2011 року кримінальну справу
відносно ОСОБА_1 закрито за
недоведеністю участі обвинуваченого у
вчиненні злочину. Обраний ОСОБА_1
запобіжний захід скасовано.

Зазначені обставини визнані сторонами,
а також підтверджуються наявними у
справі письмовими доказами та
показаннями свідків.

Згідно висновку судово-психологічної
експертизи № 619/13-25 від 13 січня 2014 року
внаслідок притягнення ОСОБА_1 до
кримінальної відповідальності та
проведення органами досудового
слідства відносно нього слідчих дій
останній зазнав душевних страждань.

Пунктом 2 частини 2 статті 1167 ЦК України
(в редакції на час виникнення спірних
відносин) передбачено, що моральна
шкода відшкодовується незалежно від
вини органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим,
органу місцевого самоврядування,
фізичної або юридичної особи, яка її
завдала, якщо шкоди завдано фізичній
особі внаслідок її незаконного
засудження, незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України
(в редакції на час виникнення спірних
відносин) шкода, завдана фізичній особі
внаслідок її незаконного засудження,
незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності,
незаконного застосування як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконного
затримання, незаконного накладення
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт,
відшкодовується державою у повному
обсязі незалежно від вини посадових і
службових осіб органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду. Право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.
Порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду, встановлюється
законом.

В силу п. 5 ст. 3 Закону України від 1
грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів, що здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
органів досудового розслідування,
прокуратури і суду» (в редакції на час
виникнення спірних відносин; далі -
Закон № 266/94-ВР) громадянинові
відшкодовується моральна шкода.

Частинами 1, 5, 6 статті 4 Закону № 266/94-ВР
установлено, що відшкодування шкоди у
випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5
статті 3 цього Закону, провадиться за
рахунок коштів державного бюджету.
Відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні дії
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду завдали моральної
втрати громадянинові, призвели до
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Моральною шкодою
визнаються страждання, заподіяні
громадянинові внаслідок фізичного чи
психічного впливу, що призвело до
погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.

Як передбачено ст. 13 Закону № 266/94-ВР
питання про відшкодування моральної
шкоди за заявою громадянина
вирішується судом відповідно до
чинного законодавства в ухвалі, що
приймається згідно з частиною 1 статті
12. Розмір моральної шкоди визначається
з урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством чи судом.

Незаконні дії органів досудового
слідства, зокрема, порушення відносно
ОСОБА_1 кримінальної справи,
притягнення його як обвинуваченого та
застосування до нього запобіжного
заходу у виді підписки про невиїзд,
завдали останньому моральних втрат.
ОСОБА_1 зазнав незаконного
кримінального переслідування, яке
призвело до порушення його нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, позбавлення можливостей
реалізації ним своїх звичок і бажань,
погіршення відносин з оточуючими
людьми.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо
наявності підстав для відшкодування
моральної шкоди, завданої ОСОБА_1
незаконними діями органів досудового
розслідування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 9 постанови від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості. У
випадках, коди межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи. Визначаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

ОСОБА_1 перебував під слідством і судом
з 31 січня 2005 року до 26 грудня 2011 року,
тобто повних 82 місяці. Враховуючи
встановлений ст. 8 Закону України від 16
січня 2014 року № 719-VI «Про державний
бюджет України» розмір мінімальної
заробітної плати на час розгляду
справи (1218 грн.), розмір відшкодування
позивачеві моральної шкоди не міг бути
меншим 99876 грн. (1218х82).

При визначенні розміру моральної шкоди
суд першої інстанції врахував
конкретні обставини справи, характер
та обсяг душевних страждань ОСОБА_1,
тривалість немайнових втрат і наслідки
неправомірних дій органів досудового
розслідування. При цьому суд виходив із
засад розумності, поміркованості та
справедливості.

Посилання ОСОБА_1 і держказначейства на
неправильне визначення судом розміру
моральної шкоди не відповідають
фактичним обставинам справи.

Суд правомірно не взяв до уваги
висновок судово-психологічної
експертизи від 13 січня 2014 року № 619/13-25 в
частині визначення розміру завданої
позивачеві моральної шкоди (1440
мінімальних заробітних плат), оскільки
дане питання має бути вирішене шляхом
правової оцінки обставин справи та не
потребує спеціальних знань.

Частиною 2 статті 176 ЦК України
встановлено, що юридичні особи,
створені державою, Автономної
Республікою Крим, територіальними
громадами, не відповідають за
зобов'язаннями відповідно держави,
Автономної Республіки Крим,
територіальних громад.

У відповідності до ч. 1 ст. 43 БК України
при виконанні державного бюджету і
місцевих бюджетів застосовується
казначейське обслуговування бюджетних
коштів. Центральний орган виконавчої
влади, що реалізує державну політику у
сфері казначейського обслуговування
бюджетних коштів, забезпечує
казначейське обслуговування бюджетних
коштів на основі ведення єдиного
казначейського рахунку, відкритого у
Національному банку України.

Згідно до п.п. 1, 3 Положення про Державну
казначейську службу України,
затвердженого Указом Президента
України від 13 квітня 2011 року № 460/2011
(далі - Положення), Державна
казначейська служба України
(Казначейство України) є центральним
органом виконавчої влади, діяльність
якого спрямовується і координується
Кабінетом Міністрів України через
Міністра фінансів України.
Казначейство України входить до
системи органів виконавчої влади та
утворюється для реалізації державної
політики у сфері казначейського
обслуговування бюджетних коштів.
Основними завданнями Казначейства
України є: 1) внесення пропозицій щодо
формування державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів; 2) реалізація
державної політики у сфері
казначейського обслуговування
бюджетних коштів.

Казначейство України відповідно до
покладених завдань: здійснює через
систему електронних платежів
Національного банку України
розрахунково-касове обслуговування
розпорядників, одержувачів бюджетних
коштів та інших клієнтів, операцій з
коштами бюджетів, спільних із
міжнародними фінансовими
організаціями проектів; здійснює
безспірне списання коштів державного
бюджету та місцевих бюджетів на
підставі рішення суду (п. 4 Положення).

В силу п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України
бюджетні кошти використовуються
тільки на цілі, визначені бюджетними
призначеннями, які встановлюються
законом про Державний бюджет України
(рішенням про місцевий бюджет) у
порядку, визначеному цим Кодексом.

За змістом вищевказаних норм
відшкодування громадянинові шкоди у
випадках, передбачених Законом №
266/94-ВР, провадиться за рахунок коштів
державного бюджету шляхом списання
держказначейством цих грошових коштів
з відповідного казначейського рахунку.

Покладаючи відшкодування завданої
ОСОБА_1 моральної шкоди на державу, суд
першої інстанції лише зобов'язав
держказначейство як центральний орган
виконавчої влади, що здійснює
казначейське обслуговування бюджетних
коштів, списати ці кошти з відповідного
казначейського рахунку.

Суд не ототожнював державу з
держказначейством як органом
державної виконавчої влади, тому
твердження останнього щодо
неправильності формулювання висновків
суду в резолютивній частині рішення є
безпідставними.

З положень ч. 3 ст. 79 ЦПК України
вбачається, що витрати на правову
допомогу та витрати, пов'язані із
проведенням судових експертиз,
відносяться до судових витрат.

Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

ОСОБА_1 поніс 3000 грн. витрат на правову
допомогу та 6120 грн. витрат на
проведення судово-психологічної
експертизи.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, судом враховано пропорційність
розміру задоволених вимог та час
участі адвоката ОСОБА_2 у наданні
правової допомоги позивачеві
відповідно до норм Закону України від 20
грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах». Суд
обґрунтовано виходив з того, що ці
витрати слід покласти на державу.

Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду.

Рішення суду ґрунтується на повно і
всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підстав для його скасування в
межах доводів апеляційних скарг не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Державної
казначейської служби України
відхилити.

Рішення Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 12 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції -
Фурсевич О.В.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 33