Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/835/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 13 грудня 2013
року за позовом ОСОБА_2 до комунального
підприємства Бердянської міської ради
«Житлосервіс-2А» , третя особа директор
комунального підприємства Бердянської
міської ради «Житлосервіс-2А» про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, зміну
формулювання причин звільнення,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, стягнення вихідної
допомоги, відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
комунального підприємства Бердянської
міської ради «Житлосервіс-2А» про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, зміну
формулювання причин звільнення,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, стягнення середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні, стягнення вихідної
допомоги, відшкодування моральної
шкоди.

В позові зазначав, що 01.04.2013 року
наказом № 20-ок призначений на посаду
інспектора по роботі з населенням
Комунального підприємства Бердянської
міської ради «Житлосервіс-2А». В
порушення норм ст.ст. 21, 115 КЗпП України
на протязі всього часу перебування на
посаді відповідач затримував виплату
заробітної плати. Вказує, що
неодноразово звертався до керівника
підприємства з усними проханнями
усунути зазначенні порушення, але
позитивних результатів не було.

30 серпня 2013 року, оскільки відповідач
відмовлявся реєструвати його заяву про
звільнення, він надіслав на адресу
підприємства заяву про звільнення за ч.
3 ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням
у зв'язку з невиконанням КП БМР
«Житлосервіс-2А» законодавства про
працю). В заяві просив звільнити його з
05 вересня 2013 року. Зазначену заяву
відповідач отримав 04 вересня 2013 року.

Позивач також вказував, що був
присутнім на роботі в останній день - 05
вересня 2013 року, проте приблизно о 15
год. 30 хв. його викликали до директора,
який вказав, що звільнено його буде за
прогул. Йому було надано наказ про
звільнення № 49-ок в якому зазначалось,
що його звільняють за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, в якому він зазначив, що
звільнення за даною статтею є
незаконним. Видано трудову книжку, при
видачі якої він зазначив письмово свою
незгоду з причиною звільнення.
Зазначає, що причини звільнення,
наведені в наказі, не відповідають
дійсним обставинам справи. Відповідач
не з'ясував причини нібито прогулу, та
не зажадав від нього письмових
пояснень.

Посилаючись на ці обставини, просив
визнати незаконним звільнення його з
роботи з 06.09.13 року за п. 4 ст. 40 КЗпП
України; скасувати наказ № 49-ок від
05.09.13 р. про звільнення його за п.4 ст. 40
КЗпП України; зобов'язати відповідача
змінити формулювання причини
звільнення, а саме з «п. 4 ст. 40 КЗпП
України (прогул)» замінити на « ч. 3 ст. 38
КЗпП України (за власним бажанням, у
зв'язку з невиконанням законодавства
про працю)»; стягнути з відповідача
заборгованість по заробітній платі в
сумі 85,44 грн.; стягнути з відповідача
середній заробіток за затримку
розрахунку при звільненні виходячи із
середнього в розмірі 598,08 грн.; стягнути
вихідну допомогу в розмірі 5383,07 грн.

Позивач також зазначав, що затримка
виплати заробітної плати за останні
п'ять місяців і. незаконне звільнення
його з посади з мотивів
вседозволеності та нехтування його
законними правами на працю, призвело до
моральних страждань, які відобразилися
у втраті віри у загальну
справедливість, душевного спокою,
постійному перебуванні у
роздратованому стані, оскільки його
фактично звільнили через небажання
визнавати його законні права, надані та
гарантовані Конституцією України та
іншими законодавчими актами.
Внаслідок цього у нього протягом
тривалого часу відбувався нервовий
стрес, сильні головні болі,
безсоння, суттєве погіршення
самопочуття. Протиправні дії
відповідача вимагали від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, він вимушений був
неодноразово використовувати свою
кредитну картку та звертатися до своїх
друзів та знайомих з проханням
отримання в борг грошових сум,
необхідних для підтримання
нормальних життєвих зв'язків.
Посилаючись на те, що звільнення
негативно позначилось на його
репутації серед колег та інших
осіб, з якими доводилося
спілкуватися під час виконання
роботи, це призвело до порушення
нормальних професійних, життєвих та
ділових зв'язків, позивач свої моральні
страждання оцінив в 3000 гривень та
просив стягнути цю суму з відповідача в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 13 грудня
2013 року відмовлено у задоволенні
позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на приписи
статей 38, 40, 43, 44, 149 КЗпП України, якими
визначені: право працівника розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, з ініціативи
працівника; підстави розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу; підстави виплати вихідної
допомоги; порядок застосування
дисциплінарного стягнення.

При цьому суд виходив з того, що
процедура звільнення ОСОБА_2 з підстав,
передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України не
порушена, а підстави для зміни
формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38
КЗпП України (в зв'язку з тим, що
власник або уповноважений ним орган не
виконує законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору)
відсутні.

Основні доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 полягають в тому, що висновки
суду щодо законності проведення
процедури звільнення за прогули не
відповідають обставинам справи та не
підтверджуються будь-якими доказами,
суд першої інстанції не з'ясував
причини його нібито прогулу; не
врахував, що при звільненні з нього не
взяли письмових пояснень, що є
незаконним. Також апелянт вказував на
те що, його не ознайомили з посадовою
інструкцією та не визначили робоче
місце, а по-друге, його присутність на
роботі 05.09.2013 року підтверджується
показаннями свідка ОСОБА_3 та записом в
книзі «Ухода и прихода работников на
предприятии».

Ці доводи апеляційної скарги не
знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді справи.

При апеляційному розгляді справи судом
з'ясовувалася думка сторін щодо
можливості зміни формулювання причин
звільнення ОСОБА_2 - з посиланням на ч. 1
ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням),
проте позивач ОСОБА_2 заперечував
проти такого формулювання.

У відповідності до статей 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним, обґрунтованим, а також суд
має вирішити питання щодо наявності
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення та якими доказами
вони підтверджуються, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин і яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з
01 квітня 2013 року перебував у трудових
відносинах з КП БМР «Житлосервіс-2А» та
обіймав посаду інспектора по роботі з
населенням (а. с. 6-7).

30 серпня 2013 року ОСОБА_2 направив на
адресу КП БМР «Житлосервіс-2А» заяву
про звільнення з роботи з 05 вересня 2013
року - за власним бажанням, в зв'язку з
тим, що в Комунальному підприємстві
Бердянської міської ради
«Житлосервіс-2 А» не виконується
законодавство про працю, а саме -
впродовж п'яти місяців працівникам
виплачується заробітна плата з великою
затримкою, а також умови праці не
відповідають санітарним нормам, так як
на підприємстві тривалий час відсутня
прибиральниця. В заяві вказано також,
що згідно із статтею 44 КЗпП України у
разі припинення трудового договору з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП
України працівникові виплачується
вихідна допомога. (а. с.8).

Зазначена заява отримана
підприємством 04 вересня 2013 року (а. с. 10).

Наказом № 49-ок від 05 вересня 2013 року
ОСОБА_2 звільнено за п.4 ст.40 КЗпП
України за прогул (а. с. 10).

Згідно п. 4) ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений термін, а також строковий
трудовий договір до закінчення терміну
його дії можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у разі прогулу (зокрема
відсутність на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

Позивач ОСОБА_2, вважаючи своє
звільнення за п. 4) ч. 1 ст. 40 КЗпП України
незаконним, посилався на те, що він не
здійснював прогулу. Так, позивач
зазначав, що в своїй заяві про
звільнення він просив звільнити його з
05 вересня 2013 року. Вважаючи, що 05
вересня 2013 року є останнім днем роботи,
він цього дня прибув на роботу о 8-й
годині. Дочекавшись закінчення наради
в кабінеті директора КП
«Житлосервіс-2А», приблизно о 9 год. 20
хв., він звернувся до директора з
питанням чи прийняте рішення за його
заявою про звільнення. Проте, директор
повідомив, що зараз у нього немає часу,
його терміново викликають до міської
ради, а тому позивачу було
запропоновано йти працювати.

Також позивач поясняв, що після
обідньої перерви, яка закінчилась в 12
год. 45 хв., він о 13 год. 00 хв. відправився
на пошту, для відправлення листа, про що
є запис в журналі «Ухода и прихода
работников на предприятии», згодом, в 13
год. 40 хв. він повернувся до
підприємства та продовжував роботу.
Приблизно о 15 год. 30 хв. його викликали
до директора і повідомили, що
звільнено його за прогул та надано
наказ про звільнення № 49-ок в якому
зазначалось, що його звільняють за п. 4
ст. 40 КЗпП України. На наказі він
написав, що звільнення за даною
статтею є незаконним.

ОСОБА_2 зазначав, що в той же день йому
видали трудову книжку, при видачі якої
він зазначив письмово свою незгоду з
причиною звільнення.

Як поясняв ОСОБА_2 судам першої і
апеляційної інстанції, на його думку
причини звільнення, наведені в наказі,
не відповідають дійсним обставинам
справи. Відповідач не з'ясував причини
нібито прогулу, та не зажадав від нього
письмових пояснень. При обранні
виду стягнення не враховано
ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяну шкоду, обставини,
за яких вчинено проступок, і попередню
роботу працівника. Акт та доповідна
записка, зазначені в наказі № 49-ок як
підстава для звільнення, є
неправдивими тому, що майже весь час
він був присутнім на роботі. При
звільненні його не повідомили коли
і в який час він здійснив
дисциплінарний проступок, в наказі
про звільнення не вказано, коли мав
місце факт прогулу.

Також позивач зазначав, що відповідач
при прийнятті його на роботу не
ознайомив з посадовою інструкцією та
не визначив робоче місце, в зв'язку з
чим вважає, що відповідач не міг
зафіксувати його відсутність на
робочому місці. Факт його присутності
на роботі підтверджується тим, що
приблизно об 11 годині на території КП
БМР «Житлосервіс-2А» він спілкувався з
юристом ТОВ «Керуюча компанія
«Коменерго-Бердянськ» ОСОБА_3, якого
допитано в якості свідка в суді першої
інстанції, а також записом в журналі
«Ухода и прихода работников
предприятия» про ухід о 13 год. 00 хв. та
повернення о 13 год. 40 хв.

Вирішуючи даний спір в цій частині, суд
вважав, що процедура звільнення
ОСОБА_2 з підстав, передбачених п. 4 ст. 40
КЗпП України не порушена, що
підтверджується належними,
допустимими та достовірними доказами,
які суд першої інстанції оцінив за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні цих доказів, як-то
передбачено статтею 212 ЦПК України.

Зокрема, судом досліджені письмові
докази та пояснення свідків.

Так, в матеріалах справи є акт № 1 від 05
вересня 2013 року, з якого видно, що
ОСОБА_2 був відсутнім на робочому місці
протягом робочого дня з 08-00 до 12-00 без
поважних причин. Акт складений
інспектором відділу кадрів ОСОБА_5 в
присутності гол.бухгалтера ОСОБА_4 та
юриста Гетманенко Б.С. (а. с. 63).

Зі змісту доповідної записки від 05
вересня 2013 року, складеної інспектором
по кадрам ОСОБА_5, вбачається, що
інспектор по роботі з населенням
ОСОБА_2 був відсутнім на робочому місці
більше трьох годин (з 08-00 до 12-00) (а. с.61).

З акту від 05 вересня 2013 року № б/н
видно, що ОСОБА_2 відмовився від
пояснень з приводу своєї відсутності
на робочому місці без поважних причин.
Акт складений інспектором відділу
кадрів ОСОБА_5 в присутності гол.
бухгалтера ОСОБА_4 та юриста Гетманенко
Б.С. (а. с. 59).

Суд першої інстанції також дослідив
показання свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та оцінивши всі надані
сторонами докази в силу вимог статті 212
ЦПК України за своїм внутрішнім
переконанням, дійшов висновку про
недоведеність позовних вимог ОСОБА_2 в
частині визнання незаконним
звільнення його з роботи з 06.09.13 року за
п. 4 ст. 40 КЗпП України та скасування
наказу № 49-ок від 05.09.13 р. про звільнення
його за п.4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору по
підставах, передбачених пунктом 4 ст. 40
цього Кодексу, може бути проведено лише
за попередньою згодою виборного органу
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Статтею 43-1 КЗпП України передбачено,
що розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу без згоди
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника)
допускається у випадку звільнення
працівника, який не є членом первинної
профспілкової організації, що діє на
підприємстві, в установі, організації.

Сторонами визнано та підтверджено
списком робітників, які являються
членами профспілки КП БМР
«Житлосервіс-2А», що ОСОБА_2 не є членом
профспілки підприємства, тобто, у
даному випадку не потрібно надання
згоди профспілкового комітету для
звільнення ОСОБА_2 (а. с. 60; 65).

Інші доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції дійшов неправильного
висновку щодо відсутності порушень
трудового законодавства в КП
«Житлосервис-2А», зазначивши в рішенні,
що прохання позивача звільнити його
саме через порушення законодавства про
працю було необгрунтованим.

Ці доводи апеляційної скарги
спростовуються наступним.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Відповідно до ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39)
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Статтею 115 КЗпП України передбачено, що
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно статті 24 Закону України «Про
оплату праці» заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки, встановлені
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, погодженим з
виборним органом первинної
профспілкової організації чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом (а в разі
відсутності таких органів -
представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.
У разі, коли день виплати заробітної
плати збігається з вихідним, святковим
або неробочим днем, заробітна плата
виплачується напередодні.

Розмір заробітної плати за першу
половину місяця визначається
колективним договором або нормативним
актом роботодавця, погодженим з
виборним органом первинної
профспілкової організації чи іншим
уповноваженим на представництво
трудовим колективом органом (а в разі
відсутності таких органів -
представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не менше оплати за фактично
відпрацьований час з розрахунку
тарифної ставки (посадового окладу)
працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що
прохання позивача звільнити його саме
через порушення законодавства про
працю було необгрунтованим - оскільки
на підприємстві регулярно проводиться
виплата заробітної плати. Зазначене
підтверджується випискою з
банківського рахунку, наданою
позивачем, та актом перевірки
додержання суб'єктом господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 08 08 0014/1631,
складеним 25 жовтня 2013 року
Територіальною державною інспекцією з
питань праці у Запорізькій області,
здійсненою за зверненням ОСОБА_2 (а. с.
13-16; 31-37).

З пояснень сторін в засіданні суду
апеляційної інстанції, з довідки
підприємства про доходи ОСОБА_2 та з
оригіналу виписки банку про рух коштів
на картковому рахунку, на який
підприємством перераховувалася
заробітна плата позивача, вбачається,
що надходження заробітної плати на
картковий рахунок ОСОБА_2 проводилося
частками, мало регулярний характер - з
різною періодичністю від 5 днів до 16
днів, що не суперечить вимогам статті
24 Закону України «Про оплату праці» та
статті 115 КЗпП України, оскільки такі
періоди виплати не є рідшими, аніж два
рази на місяць через проміжок часу та
не перевищують шістнадцяти
календарних днів (а. с. 132; 133-135).

Також з цих письмових доказів видно, що
позовні вимоги ОСОБА_2 стосовно
стягнення з відповідача середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні є недоведеними, оскільки
підприємство в день звільнення - 05.09.2013
року здійснило перерахування на
картковий рахунок ОСОБА_2
розрахункових коштів (заробітної плати
та компенсації за невикористану
відпустку) в розмірі 1589 грн. 44 коп. (а. с.
132; 133-на звороті).

Посилання ОСОБА_2 на те, що підставою
для звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України
є також те, що умови праці не
відповідають санітарним нормам, так як
на підприємстві тривалий час відсутня
прибиральниця, спростовуються
поясненнями представника відповідача
та письмовими доказами (відповідними
наказами про проведення доплат за
виконання роботи відсутнього
працівника), з яких вбачається, що за
виконання обов'язків прибиральниці
іншим працівникам, які погодилися
виконувати цю роботу за сумісництвом,
проводилась доплата в розмірі 30% від
тарифної ставки прибиральниці (а. с.
38-40).

З огляду на вищевикладене судова
колегія вважає, що суд першої інстанції
правильно вказав на те, що підстави для
звільнення позивача ОСОБА_2 - як він
того вимагає - за ч. 3 ст. 38 КЗпП України
(в зв'язку з тим, що власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору)
відсутні. Таким чином зміна
формулювання причин звільнення саме з
підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, неможлива, а оскільки позовні
вимоги про поновлення на роботі ОСОБА_2
не заявлялися, судова колегія вважає,
що суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про відмову у задоволенні
всіх позовних вимог ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права. За таких обставин
судова колегія вважає, що підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 13 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: