Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Касьяна О.П.,
Коротуна В.М,

Попович О.В., Ступак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_5, про поділ майна
подружжя та заміну боржника у
зобов'язанні про повернення боргу, за
зустрічним позовом третьої особи із
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_6 про визнання майна особистою
приватною власністю та поділ майна
подружжя, за зустрічним позовом
третьої особи із самостійними вимогами
на предмет спору ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про стягнення солідарно боргу
за договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 12
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 11 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя, посилаючись на те, що у
період з 04 жовтня 1992 року до
23 квітня 2012 року вони із відповідачкою
перебували у зареєстрованому шлюбі. За
час спільного проживання вони придбали
у власність однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2, яку ОСОБА_3 вважає об'єктом
спільного сумісного майна подружжя.
Оскільки ОСОБА_4 чинить йому перешкоди
у користуванні вказаною квартирою,
тому він просив визнати за ним право
власності на Ѕ частку квартири як
частку у спільному сумісному майні
подружжя, вселити його до цієї квартири
та зобов'язати відповідача не чинити
перешкод у користуванні житлом.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічним позовом про поділ майна
подружжя, посилаючись на те, що за час
спільного проживання у шлюбі сторонами
було набуто у власність автомобіль
марки «Рено Кліо 1.4» 2006 року випуску та
земельну ділянку по
АДРЕСА_3 Крім того, відповідач за
зустрічним позовом у період його
перебування у шлюбі став
співзасновником ТОВ «Булат».
Добровільно провести розподіл
спільного майна ОСОБА_3 не бажає, що і
стало підставою для звернення до суду
із даним зустрічним позовом.

Згодом ОСОБА_4 збільшила позовні вимоги
за зустрічним позовом та просила суд
визнати квартиру АДРЕСА_2 своєю
особистою приватною власністю, визнати
за собою право власності на
Ѕ частку земельної ділянки по АДРЕСА_3,
а також стягнути з ОСОБА_3 на свою
користь Ѕ вартості автомобіля та Ѕ
вартості його внеску до статутного
капіталу ТОВ «Булат», та Ѕ частину
вартості майна ТОВ «Булат». Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що хоча спірна
квартира і придбана нею під час
перебування в шлюбі з ОСОБА_3, проте на
той час вони разом не проживали. Крім
того, квартиру придбано за кошти, які
вона у листопаді 1995 року взяла в позику
у свого батька ОСОБА_6, про що між ними
укладено договір про надання
безпроцентної позики, зі строком
повернення до 11 листопада 2002 року,
тобто за її особисті кошти.

Під час судового розгляду до участі у
справі в якості третьої особи із
самостійними вимогами залучено ОСОБА_6,
який звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про солідарне
стягнення боргу за договором позики у
розмірі 29 658 грн 65 коп. Зустрічний позов
мотивував тим, що 01 жовтня 2008 року він
позичив своїй дочці ОСОБА_4 та її
чоловіку ОСОБА_3 грошові кошти у
розмірі 25 тис грн з метою придбання
ними земельної ділянки по АДРЕСА_3. На
підтвердження отримання коштів ОСОБА_4
написала відповідну розписку. Оскільки
кошти позивачу не були повернуті, а
позичалися вони у період перебування
відповідачів у зареєстрованому шлюбі
та для потреб сім'ї, тому
ОСОБА_6 просив стягнути вказані кошти в
солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

До початку розгляду справи по суті
ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги та
просив суд визнати за ним право
власності на земельну ділянку під
АДРЕСА_3 площею 0,2036 га, на автомобіль
марки «Рено Кліо, 1.4», 2006 року випуску.
Також просив суд визнати за ОСОБА_4
право особистої власності на квартиру
АДРЕСА_2 та стягнути з останньої на свою
користь грошову компенсацію вартості
частки у спільному майні подружжя у
розмірі 60 320 грн 50 коп.

За заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8
до участі у справі в якості третьої
особи без самостійних вимог на предмет
спору залучено ОСОБА_5

Згідно з заявою від 17 вересня 2013 року
ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги та
просив суд провести поділ спільних із
ОСОБА_4 зобов'язань шляхом заміни
боржника у зобов'язанні щодо
повернення ОСОБА_5 боргу за договором
позики у сумі 20 тис грн.

Згідно з заявою від 12 листопада 2013 року
ОСОБА_4 зменшила і змінила позовні
вимоги, відповідно до яких просила суд
визнати вищевказану квартиру такою, що
належить їй на праві особистої
приватної власності, визнати за собою
право власності на Ѕ ідеальну частку
вищевказаної земельної ділянки,
стягнути з ОСОБА_3 на свою користь
29 812 грн 50 коп. у вигляді
компенсації вартості Ѕ частки
автомобіля, а також 25 тис грн у вигляді
компенсації за належну ОСОБА_3 частку у
статутному фонді ТОВ «Булат».

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від
12 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Вінницької області від 11 січня 2014 року,
первісний позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Поділено спільне сумісне
майно подружжя шляхом визнання за
ОСОБА_3 права власності на земельну
ділянку за НОМЕР_3 площею 0,2036 га,
кадастровий номер :07:001:0182,
вартістю 75 510 грн, яка
розташована по АДРЕСА_3, а також на
легковий автомобіль марки «Рено Кліо
1,4», 2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 59
625 грн. Визнано за ОСОБА_4
право особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_2 вартістю 255 776 грн.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в
рахунок компенсації вартості частки у
спільному майні подружжя грошові кошти
у розмірі 60 320 грн 50 коп. У решті вимог
позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 у рахунок понесених
позивачем за первісним позовом судових
витрат у вигляді сплаченого судового
збору грошові кошти у розмірі 2 184 грн 28
коп. У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовлено. Судові
витрати за зустрічним позовом залишено
за позивачем. Зустрічний позов третьої
особи із самостійними вимогами ОСОБА_6
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_6 у рахунок погашення
боргу за договором позики грошові
кошти в розмірі 29 658 грн
65 коп. та 296 грн 58 коп. у рахунок
понесених позивачем судових витрат по
сплаті судового збору. В решті позовних
вимог третьої особи із самостійними
вимогами відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 не
погоджується з судовими рішеннями
першої й апеляційної інстанцій у
частині вирішення позовних вимог про
визнання за нею та відповідачем ОСОБА_3
права власності по Ѕ ідеальній частці
на спірну земельну ділянку; про
стягнення з ОСОБА_3 на її
користь компенсації вартості Ѕ частки
спірного автомобіля, а також
компенсації 25 тис грн за належну ОСОБА_3
частку в статутному фонді ТОВ «Булат»;
про стягнення з неї на користь ОСОБА_3
компенсації вартості частки у
спільному майні подружжя у розмірі
60 320 грн 50 коп.; про стягнення з
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 у
рахунок погашення боргу за договором
позики у розмірі 29 658 грн 65 коп.

Рішення судів першої й апеляційної
інстанцій у частині вирішення позовних
вимог про визнання за ОСОБА_4 права
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_2 вартістю
255 776 грн та про заміну боржника у
зобов'язанні щодо повернення боргу не
оскаржуються.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не
обмежений доводами касаційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
виявлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги, дійшла висновку про
те, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з огляду на
наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Проте ухвалені у справі судові рішення
першої й апеляційної інстанцій
зазначеним вимогам процесуального
закону не відповідають.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що 04 жовтня 1992 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_9 уклали шлюб, про що
міським відділом ЗАГС виконавчого
комітету Вінницької міської ради
вчинено актовий запис № 2290. Після
укладення шлюбу дружині присвоєно
прізвище ОСОБА_3.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 23 квітня 2012 року
у справі № 2-3938/11 розірвано шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Рішення
суду сторонами оскаржено не було та
набуло законної сили.

Згідно з договором купівлі-продажу від
16 листопада 1995 року ОСОБА_10 продав, а
ОСОБА_4 придбала у власність квартиру
АДРЕСА_2, загальною площею 34,2 кв. м.
Даний договір 16 листопада 1995 року
посвідчено державними нотаріусом
Першої Вінницької державної
нотаріальної контори Довгалюк Л.Б. за
реєстровим № 4-4367, а 07 грудня 1995 року
зареєстровано в КП «ВООБТІ».
Відповідно до положень пункту 2 цього
договору купівлі-продажу, продавець
ОСОБА_10 отримав кошти за продаж
квартири від покупця ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 24 листопада 2011 року у
справі № 2-3890/11 у рахунок погашення
боргу за договором позики ОСОБА_4 перед
ОСОБА_6 за останнім визнано право
власності на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 11 червня 2013 року
за апеляційною скаргою ОСОБА_3
скасовано рішення суду першої
інстанції від 24 листопада 2011 року, у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено у
повному обсязі. Під час розгляду даної
справи судом апеляційної інстанції
встановлено, що спірна квартира є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Згідно з довідкою № 23-06-4/25 від 29 січня
2013 року, виданою Вінницькою
торгово-промисловою палатою, вартість
квартири АДРЕСА_2 складає 255 776 грн.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу від 20
травня 2006 року серії НОМЕР_2, виданого
Вінницьким МРЕВ УМВС України у
Вінницькій області, ОСОБА_3 є власником
автомобіля марки «Рено Кліо 1.4», 2006 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Згідно зі звітом про оцінку, складеного
суб'єктом оціночної діяльності ФОП
ОСОБА_12, ринкова вартість автомобіля
марки «Рено Кліо 1.4», 2006 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
складає 59 625,00 грн.

На запит суду Вінницька об'єднана
державна податкова інспекція
Вінницької області ДПС України 15
травня 2013 року за
вих. № 9225/10/18-185 надала відповідь,
згідно з якою розмір статутного
капіталу ТОВ «Булат» ()
складає 100 тис грн. Аналогічна
інформація підтверджена листом
Вінницької об'єднаної державної
податкової інспекції Головного
управління міндоходів у Вінницькій
області від 07 жовтня 2013 року № 864/18.

На запит суду 22 жовтня 2013 року ТОВ
«Булат» повідомило, що ОСОБА_3 не
вносилися до каси товариства кошти, які
використовувались на придбання
земельної ділянки та будівлі цеху для
організації виробництва.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 01 жовтня 2008 року ОСОБА_13 продав, а
ОСОБА_3 придбав земельну ділянку
площею 0,2036 га, яка розташована по
АДРЕСА_3. Цей договір 01 жовтня 2008 року
посвідчено приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_14 Відповідно до умов
пункту 2 даного договору продаж вчинено
із відстрочкою платежу та залученням
кредитних коштів. Зокрема до
підписання договору продавець отримав
38 тис грн., а залишок суми у розмірі 29 160
грн. повинен бути сплачений до 03 жовтня
2008 року після отримання кредитних
коштів.

01 жовтня 2008 року між ПАТ «Універсал
Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний
договір № 039-2008-2835, відповідно до умов
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 6 тис доларів США з терміном
повернення до 01 жовтня 2011 року та
сплатою за користування кредитом 13,95 %
річних.

Крім того, 01 жовтня 2008 року між ПАТ
«Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено
договір іпотеки, відповідно до умов
якого з метою забезпечення виконання
зобов'язань за основним кредитним
договором ОСОБА_3 передав в іпотеку
банку належну йому на праві власності
земельну ділянку площею 0,2036 га, яка
розташована по АДРЕСА_3.

Згідно з наданою ПАТ «Універсал Банк»
випискою з поточного рахунку за
кредитним договором від 01 жовтня 2008
року № 039-2008-2835 станом на 03 жовтня 2011
року позичальником ОСОБА_3 повністю
виконано зобов'язання з повернення
кредиту і сплати процентів за
користування коштами, заборгованість
відсутня.

Відповідно до звіту про експертну
грошову оцінку земельної ділянки по
АДРЕСА_3 ринкова вартість об'єкта
складає 75 510 грн.

01 жовтня 2008 року ОСОБА_4 власноручно
склала розписку, відповідно до якої
вона отримала від свого батька ОСОБА_6
кошти в розмірі 5 тис доларів США для
придбання земельної ділянки по
АДРЕСА_3.

29 вересня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
уклали договір позики, відповідно до
умов якого останній зобов'язався
надати ОСОБА_3 у борг кошти в розмірі 40
тис грн, які він зобов'язався витратити
на придбання земельної ділянки площею
0,2036 га, розташованої по
АДРЕСА_3, зі строком повернення до
першої вимоги.

Задовольняючи частково первісний
позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 04 жовтня 1992
року до 23 квітня 2012 року перебували у
зареєстрованому шлюбі і в цей період
набули у спільну власність квартиру
АДРЕСА_2, автомобіль марки «Рено Кліо
1.4», 2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, земельну
ділянку площею 0,2036 га по
АДРЕСА_3, тому зазначене майно є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, а відтак підлягає розподілу
між колишнім подружжям.

При цьому суди обох інстанцій дійшли
висновку про те, що ОСОБА_4
не довела позовної вимоги про визнання
спірної квартири особистою приватною
власністю.

Визначаючи варіант розподілу
спільного сумісного майна подружжя,
суд виходив із запропонованого
позивачем за первісним позовом
ОСОБА_3 варіанту, враховуючи, що з
ОСОБА_4 залишаються проживати їхні
неповнолітні діти, а тому саме їй
доцільно виділити в особисту власність
спірну квартиру.

Визначаючи за ОСОБА_3 право власності
на вказаний автомобіль, суд виходив з
того, що проти цього не заперечувала
ОСОБА_4

Визнаючи за ОСОБА_3 право власності в
цілому на спірну земельну ділянку, суд
виходив з того, що виділення у
власність ОСОБА_4 земельної ділянки
призведе до порушення прав ОСОБА_3,
«оскільки останній і так просить
виділити йому у власність меншу
частину спільного майна, виходячи із
його ринкової вартості. У випадку
визнання права власності на частину
земельної ділянки за ОСОБА_4, остання
змушена буде сплатити колишньому
чоловіку у вигляді компенсації
додатково 37 755 грн, що
призведе до дисбалансу інтересів
сторін».

При цьому суд стягнув з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації
вартості частки у спільному майні
подружжя грошові кошти у розмірі 60 320
грн 50 коп.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті
368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності. У разі поділу такого майна,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

Оскільки вищевказані квартиру,
автомобіль і земельну ділянку придбано
за час шлюбу, то таке майно є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

При поділі майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
в разі, якщо речі є неподільними,
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно допускається лише за його згодою
та попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду (частини
четверта, п'ята статті 71 СК України).

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених статтею 365 ЦК
України.

Положеннями статті 365 ЦК України
передбачено підстави, за наявності
яких суд може задовольнити позов про
припинення права особи на частку у
спільному майні: частка є незначною і
не може бути виділена в натурі, річ є
неподільною, спільне володіння і
користування майном є неможливим, таке
припинення не завдасть істотної шкоди
інтересам співвласника та членам його
сім'ї. Суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на
частку у спільному майні необхідно
встановити наявність будь-якої із
обставин, передбачених пунктами 1-3
частини першої статті 365 ЦК України за
умови, що таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сім'ї та попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Проте при вирішенні питання про поділ
спірного сумісного майна, яке є
неподільним, а саме: визнаючи за ОСОБА_4
право особистої власності на квартиру,
а за ОСОБА_3 - право власності на
автомобіль та земельну ділянку з
виплатою ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
грошової компенсації замість її частки
у праві спільної сумісної власності на
майно, суд не з'ясував питання про те, чи
надає ОСОБА_4 свою на те згоду, а також
залишив поза увагою, чи внесено
попередньо відповідну грошову суму на
депозитний рахунок суду, як того
вимагають ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України.

Таким чином висновок суду про поділ
спірного сумісного майна, яке є
неподільним, суперечить вищевказаним
вимогам матеріального права.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Задовольняючи частково зустрічний
позов ОСОБА_6, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
надана ОСОБА_4 розписка від 01 жовтня 2008
року, згідно з якою остання позичила у
ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 5 тис
доларів США, не містить зобов'язань
щодо повернення коштів та не містить
визначення того, в якому вигляді дані
кошти нею отримані: чи на умовах
договору позики, чи на умовах договору
дарування, а тому суд дійшов висновку
про те, що підстави для задоволення
позову ОСОБА_6 відсутні.

Однак, беручи до уваги визнання ОСОБА_4
позовних вимог свого батька, суд дійшов
висновку про можливість часткового
задоволення зустрічного позову
третьої особи, яка заявляє самостійні
вимоги, а саме: стягнення зазначених у
позові коштів лише з ОСОБА_4,
відмовивши у їх солідарному стягненні
з ОСОБА_3

Відповідно до ст. 174 ЦПК України позивач
може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву.

До ухвалення судового рішення у зв'язку
з відмовою позивача від позову або
визнанням позову відповідачем суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи не обмежений представник
сторони, який висловив намір вчинити ці
дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У разі визнання відповідачем позову
суд за наявності для того законних
підстав ухвалює рішення про
задоволення позову. Якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд.

Оскільки суд дійшов висновку про
безпідставність зустрічного позову
третьої особи ОСОБА_6, виходячи зі
змісту боргової розписки, з огляду на
вищевикладене, не є безспірним
висновок суду про часткове задоволення
зустрічного позову третьої особи
ОСОБА_6 і стягнення грошових коштів за
розпискою безпосередньо з ОСОБА_4
тільки на тій підставі, що вона визнала
цей позов.

Водночас, розглядаючи спір, який виник
між сторонами в цій справі, суд виходив
з недоведеності вимог ОСОБА_4 про
визнання об'єктом спільної сумісної
власності подружжя коштів, внесених до
статутного капіталу ТОВ «Булат», так як
у справі відсутні жодні докази, які б
свідчили про те, що ОСОБА_3 є
співзасновником ТОВ «Булат» і половину
статутного капіталу товариства
внесено саме ним.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 61 СК та
ст. 52 ЦК України майно приватного
підприємства чи фізичної особи -
підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Інший із подружжя має право тільки на
частку одержаних доходів від цієї
діяльності.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
суд має право й зобов'язаний визначити
характер спірних правовідносин і норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню.

Проте на порушення вищевказаного суд
не сприяв всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, а саме: не
роз'яснив ОСОБА_4 її прав та обов'язків,
зокрема про уточнення позовних вимог
щодо визнання права власності на
частку одержаних доходів від
діяльності товариства і не сприяв у
витребуванні доказів на підтвердження
доводів позову про те, що ОСОБА_3 є
співзасновником ТОВ «Булат», крім того,
не попередив про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій.

Оскільки суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
не дотримався норм процесуального
права, що призвело до неможливості
встановити фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, порушив норми
матеріального права, в результаті чого
рішення не відповідає вимогам ст. ст.
213-214 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, а зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Зміст ухвали суду
апеляційної інстанції передбачено в
ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема,
зазначаються узагальнені доводи та
заперечення осіб, які беруть участь у
справі; встановлені судом першої
інстанції обставини; мотиви, з яких
апеляційний суд виходив при
постановленні ухвали, і положення
закону, яким він керувався; у разі
відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
на дослідження нових доказів та
переоцінку доказів.

Проте ухвала суду апеляційної
інстанції зазначеним вимогам закону не
відповідає, оскільки апеляційний суд
на порушення наведених норм
процесуального права, відхиляючи
апеляційну скаргу, обмежився лише
коротким висновком про те, що суд
першої інстанції правильно вирішив
спір, який виник між сторонами у справі,
при цьому доводів апеляційної скарги
не перевірив, не зазначив мотивів і
фактів на їх спростування або
неприйняття.

Так, залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд на
зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув, доводів апеляційної
скарги на порушення вимог
ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України не
перевірив.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212 - 215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі судові рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від
12 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Вінницької області
від 11 січня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: О.П. Касьян

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак