Справа № 199/7833/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

11 червня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м.Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Подорець О.Б., при
секретарях Завгородньої Л.В.,
Голубніченко В.О., за участі позивача
ОСОБА_1, відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, представників
відповідачів - адвокатів ОСОБА_6,
ОСОБА_7, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, де третя особа Головне
управління Міграційної служби України
в Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні
власністю, виселенні та зняття з
реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, де третя особа
Головне управління Міграційної служби
України в Дніпропетровській області,
про усунення перешкод в користуванні
власністю, виселенні та зняття з
реєстраційного обліку, посилаючись на
те, що на підставі свідоцтва про право
власності від 04.06.1990 виданого
Виконкомом Амур-Нижньодніпровської
ради народних депутатів м.
Дніпропетровська 35/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 та на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19.05.1998 65/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 належить
позивачу ОСОБА_1

В даному домоволодінні з її згоди були
зареєстровані її племінниці ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Після того, як ОСОБА_2 вийшла
заміж вона переїхала проживати в
належну їй квартиру АДРЕСА_2.
Племінниця позивача ОСОБА_3, її чоловік
ОСОБА_4 та їх донька ОСОБА_5 продовжують
проживати в домоволодінні без дозволу
позивача та без її згоди.

Відповідачі стали створювати
неможливі умови для спільного
проживання. Створюють таку обстановку,
що позивач постійно знаходиться в
стресовій ситуації, не має можливості
спокійно проживати в своєму
домоволодінні, користуватися ним на
власний розсуд. Останнім часом
позивачка боїться не лише за стан свого
здоров'я і самопочуття, а також за
власне життя.

Також відповідачі обмежують позивача в
здійсненні її права власності,
натомість самі користуються
домоволодінням та надвірними
приміщеннями.

Оскільки реєстрація та проживання
відповідачів перешкоджає позивачу в
користуванні та розпорядженні своєю
власністю, вона вимушена нести
додаткові витрати, тому з урахуванням
уточнених позовних вимог просила суд
виселити з будинку АДРЕСА_1 без надання
житлового приміщення ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4; зняти з реєстрації ОСОБА_2,
зобов'язати відповідача ОСОБА_4
сплатити завдану моральну шкоду в
розмірі 5000 грн.; зобов'язати
відповідачів усунути позивачу
перешкоди у володінні та користуванні
особистим майном, всіма прибудовами та
територією в повному обсязі шляхом
вивільнення приміщень негайно; усунути
перешкоди в користуванні належним
позивачу майном, що розташоване за
адресою - АДРЕСА_1 шляхом виселення без
надання житлового приміщення ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та шляхом зняття з
реєстрації ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_8 у судовому засіданні надали
пояснення аналогічні змісту позовних
вимог, на задоволенні позову
наполягали.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, представники відповідачів -
адвокати ОСОБА_6, ОСОБА_7, у судовому
засіданні проти позову заперечували у
повному обсязі та просили суд
відмовити позивачу у його задоволенні,
оскільки позивачем не надано доказів
на підтвердження своїх вимог.

Третя особа Головне управління
Міграційної служби України в
Дніпропетровській області до суду
свого представника не направила,
надавши заяву щодо розгляду справи у
відсутності їх представника, просили
винести рішення на розсуд суду.

Суд, вислухавши сторони, представників
сторін, допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи приходить до
наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,
закріплено право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Судом встановлено, що домоволодіння
АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_1, що підтверджується на
свідоцтвом про право власності на
домоволодіння від 04 червня 1990 року
виданого Виконкомом
Амур-Нижньодніпровської ради народних
депутатів м. Дніпропетровська - 35/100
частин домоволодіння, та на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 19 травня 1998 року,
виданого державним нотаріусом
Четвертої дніпропетровської державної
нотаріальної контори - 65/100 частин
домоволодіння.

В спірному домоволодінні
зареєстровані відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що
підтверджується домовою книгою, копія
якої наявна в матеріалах справи.

Крім того в домоволодінні АДРЕСА_1
проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.
Відповідач ОСОБА_2 проживає окремо.
Дані обставини встановлено у судовому
засіданні та визнаються сторонами по
справі, а отже в силу вимог ст.61 ЦПК
України додатковому доказуванню не
підлягають.

Реєстрація відповідачів в спірному
домоволодінні перешкоджає позивачу
розпоряджатися своєю власністю, у
зв'язку з чим вона звернулася до суду.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні також
встановлено, що між сторонами виникли
неприязненні стосунки з приводу
спільного проживання та утримання
спірного домоволодіння, що не
заперечували самі сторони по справі.

Із роз'яснень, що містяться в п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами житлового кодексу
України" відповідно до яких при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

В матеріали справи не надано жодного
доказу щодо звернення позивача ОСОБА_1
до органів внутрішніх справ з приводу
антисуспільної поведінки
відповідачів.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, кожен окремо,
показали, що спірне домоволодіння
належало батькам ОСОБА_1 В великому
будинку проживає ОСОБА_1, а у флігелі,
яким раніше користувалися батьки
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проживають ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Кожна із сімей
користується своїм приміщенням, несе
на його утримання трати. ОСОБА_2 не
проживає в будинку у зв'язку з
відсутністю умов для проживання в
ньому. Жодний із свідків нічого не може
пояснити з приводу перешкод ОСОБА_1 у
користуванні власністю з боку
відповідачів, навпаки саме ОСОБА_1, яка
є рідною тіткою, виховувала ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 і відносини до останнього були
як у матері з доньками.

Розглядаючи справу, суд зважує на те, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися в
домоволодіння та були в ньому
зареєстровані зі згоди попередніх
власників, а в подальшому і позивача.
ОСОБА_4 також вселився, зареєструвався
та став проживати зі згоди власника -
ОСОБА_1, що визнала і позивач по справі.
ОСОБА_5, яка є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
зареєстрована за місцем проживання
своїх батьків.

Відповідно до ст.157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Виселення є категорією житлового
законодавства, тому при розгляді
цивільних справ за позовом про
усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло.

Безспірних доказів, які б свідчили про
те, що відповідачі порушують правила
статті 116 ЖК УРСР, суду не надано. Крім
того, позивач ОСОБА_1 визнала в судовому
засіданні, що саме ОСОБА_4 перешкоджає
їй користуватися своєю власністю
шляхом того, що оскорбляє її, а тому
вона подала позов про стягнення
моральної шкоди лише до нього.

Відповідно до наданих доказів
відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
постійно проживають у домоволодінні
АДРЕСА_1, вселилася туди як члени сім'ї,
набули права користування житловим
приміщенням та зареєстрували своє
місце проживання в установленому
законом порядку.

Розглядаючи позовні вимоги щодо зняття
з реєстрації ОСОБА_2, суд зважує на те,
що дані правовідносини регулюються
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», зі статті 7 якого
вбачається, що питання про зняття з
реєстрації залежить від вирішення
питання про їх право проживання в цьому
будинку (відсутність такого права,
втрата права користування), яке
регулюється нормами ЖК УРСР та ЦК
(статтями 71, 72, 156 ЖК УРСР та статтею 405
ЦК).

Реєстрація місця проживання є похідним
правом від права користування житлом, а
тому зняти відповідачку ОСОБА_2 з
реєстрації місця проживання можна лише
за умови втрати нею права користування
цим житлом чи у зв'язку з її виселенням
(добровільно чи у примусовому порядку).

Оскільки позивачем не ставиться
питання щодо права користування
домоволодінням АДРЕСА_1 ОСОБА_2, тому
питання зняття з реєстрації є
передчасним.

Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК
України покладено на сторону, яка
посилається на доказувані обставини як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано
доказів на підтвердження своїх вимог
щодо виселення відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 з підстав передбачених
ст.116 ЖК України, та зняття з реєстрації
ОСОБА_2, ці вимоги задоволенню не
підлягають.

Що стосується позовних вимог позивача
з приводу стягнення з ОСОБА_4 моральної
шкоди, суд вважає, що ці вимоги також не
підлягають задоволенню, оскільки
позивач не навів мотивів спричинення
шкоди, якими винними діями відповідача
ОСОБА_4 це підтверджується, причинного
зв'язку між шкодою та протиправним
діянням відповідача, а зазначила лише
загальні вимоги закону. Також
позивачем не доведено та
необґрунтовано з чого вона виходить
оцінюючи заподіяну моральну шкоду в
розмірі саме 5000 грн.

Таким чином, на підставі
вищевикладеного, вимоги позивача є
недоведеними і задоволенню не
підлягають в повному обсязі.

З урахуванням результату розгляду
справи та у відповідності до вимог ст.88
ЦПК України судові витрати
компенсуванню не підлягають і
відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, де третя особа
Головне управління Міграційної служби
України в Дніпропетровській області,
про усунення перешкод в користуванні
власністю, виселенні та зняття з
реєстраційного обліку - відмовити у
повному обсязі.

Судові витрати компенсуванню не
підлягають і відносяться на рахунок
позивача.

З повним текстом рішення суду сторони
можуть ознайомитися 16 червня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію судового рішення із викладом
вступної та резолютивної частин видати
учасникам процесу негайно після його
проголошення.

Суддя
О.Б.Подорець