Справа № 463/1570/14
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/3305/14
Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

законного
представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_4 на рішення Личаківського
районного суду м.Львова від 14 березня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 (в
своїх інтересах та інтересах
малолітнього сина ОСОБА_5), ОСОБА_3 (в
інтересах малолітнього сина ОСОБА_5) до
ОСОБА_4, третя особа Орган опіки та
піклування Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про усунення перешкод у користуванні
квартирою та вселення, -

в с т а н о в
и л а :

В грудні 2013 року ОСОБА_2 в своїх
інтересах та інтересах малолітнього
сина ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в інтересах
малолітнього сина ОСОБА_5 звернулись з
позовом до ОСОБА_4, третя особа Орган
опіки та піклування Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, в якому просили усунути
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача
передати позивачам ключі від вхідних
дверей квартири, зобов'язати її не
чинити перешкоди в користуванні цією
квартирою та вселити їх у вказану
квартиру. Позов обґрунтовано тим, що
ОСОБА_4 заперечує проти проживання
свого сина ОСОБА_2 та онука ОСОБА_5 у
вказаній квартирі, яка належить на
праві спільної сумісної власності
позивачу ОСОБА_2 та відповідачці.

Рішенням Личаківського районного суду
м.Львова від 14 березня 2014 року позов
задоволено. Усунуто перешкоди у
користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_5
квартирою АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_4
передати ОСОБА_2, ОСОБА_5 ключі від замка
вхідних дверей вказаної квартири,
вселено ОСОБА_2, ОСОБА_5 в квартиру
АДРЕСА_1, та зобов'язано відповідачку
не чинити ОСОБА_2, ОСОБА_5 перешкод в
користуванні цією квартирою.

Рішення суду в апеляційному порядку
оскаржила відповідач ОСОБА_4, яка
покликаючись на необґрунтованість
рішення з мотивів неповного з'ясування
обставин, які мають значення для
справи, порушення судом норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи,
просить рішення скасувати. Апеляційну
скаргу ОСОБА_4 обґрунтовує наступним:

- судом не взято до уваги причини,
за яких неможливе її спільне
проживання з сином ОСОБА_2, та
побоювання відповідачки щодо вселення
у квартиру не лише ОСОБА_2 разом з
малолітнім сином, а й ОСОБА_3;

- у рішенні на вказано, на яку
житлову площу вселено позивача і його
сина, з врахуванням того, що житлова
площа квартири складає 27 кв.м., в той
час, як ст. 47 ЖК України норма житлової
площі встановлена в 13,65 кв.м. на одну
особу;

- суд не звернув уваги на те, що
відповідачка передала ключі від
вхідних дверей ОСОБА_2 ще в 2008 р. і не
чинила йому перешкод у користуванні
квартирою;

- ОСОБА_2 особисто підтвердив свою
відсутність у квартирі 18 років і
апелянт не зверталась з позовом про
визнання його таким, що втратив право
на користування житлом, оскільки
позивач погрожував їй розправою;

- апелянт висловлює сумніви з
приводу того, що ОСОБА_2 є біологічним
батьком малолітнього ОСОБА_5;

- суд не врахував факт погроз
відповідачці, спрямованих на її
виселення з квартири.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачів, перевіривши матеріали
справи в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія судів вважає,
що апеляційна скарга до задоволення не
підлягає, з наступних мотивів.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивач ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_4 є власниками
квартири АДРЕСА_1, в якій вони
зареєстровані, а також у квартирі
зареєстрований малолітній син
позивача- ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 Судом
також встановлено, що позивач та його
малолітня дитина у спірній квартирі не
проживають, що ствердила відповідач і
водночас остання ствердила, що не
бажає, щоб у спірній квартирі проживав
позивач з його сім»єю. Зважаючи на
вищенаведені обставини , та постанову
про закриття кримінального
провадження від 06.11.2013 року, і
посилаючись на положення ст. ст. 16, 317 ч.1,
319 ч.1, 321 ч.1, 358, 391 ЦК України, суд першої
інстанції дійшов висновку, що житлові
права позивача ОСОБА_2 та його
малолітнього сина ОСОБА_5 порушуються
внаслідок того, що відповідачкою
чиняться перешкоди позивачеві і його
малолітній дитині у проживанні в
спірному житлі. Враховуючи відсутність
рішення суду, яким позивача було б
визнано таким, що втратив право
користування спірним житлом, суд
першої інстанції дійшов також
висновку, що незважаючи на відсутність
позивача у спірному житлі близько 18
років, його порушені житлові права
підлягають судовому захисту.

Колегія суддів погоджується з
законністю і обґрунтованістю
оскаржуваного рішення суду, а доводи
апеляційної скарги розглядає як такі,
що не дають підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Так, зважаючи на гарантовану ст.41
Конституції України непорушність
права приватної власності, встановлене
ст.383 ЦК України право власника
квартири використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім»ї, інших осіб, суд
першої інстанції не повинен був
враховувати заперечення відповідача
щодо неможливості її спільного
проживання з позивачем чи побоювання
відповідача щодо вселення у квартиру
не лише позивача разом з малолітнім
сином, а й ОСОБА_3

Оскільки спірна квартира належить
позивачу ОСОБА_2 і відповідачці на
праві спільної сумісної власності, а у
відповідності до ч.1 ст.369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними, то
суд першої інстанції не повинен був
вказувати на яку конкретну житлову
площу вселено позивача і його сина.

Доводи апелянта щодо надання нею ще у
2008 році позивачеві ключів від спірного
житла є голослівними і спростовуються
письмовими запереченнями відповідача,
яка пояснювала, що коли вона була в
лікарні, а в її мами вкрали ключі від
спірної квартири, то мама звернувшись
до позивачів просила, щоб вони
дозволили їй в них переночувати, поки
відповідач не приїде з лікарні і не
привезе матері запасні ключі, а не
просила позивача, щоб той дав їй свої
ключі від спірної квартири ( а.с.31).

Доводи апеляційної скарги щодо
сумнівів відповідача в батьківстві
позивача не мають правового значення
для вирішення даного житлового спору,
як не мають правого значення і доводи
апеляційної скарги про не врахування
судом першої інстанції факту погроз
щодо відповідача, спрямованих на її
виселення з квартири, оскільки доказів
цього відповідачем не надано.

Згідно ст.308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Відтак,оскільки колегія суддів вважає,
що оскаржуване рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому дійшла
висновку, що апеляційну скаргу
належить відхилити, оскаржуване
рішення - залишити без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 14 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий: _______________
Тропак О.В.

Судді: ________________
Приколота Т.І.

________________ Федоришин А.В.