Справа № 738/1590/14-ц
№ провадження 2/738/285/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2014 року
м. Мена

Менський районний суд Чернігівської
області в складі:

головуючого судді
Волошиної Н.В.,

з участю секретаря Костюка
І.А.

позивача
ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Мена Чернігівської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Менської міської ради
Менського району Чернігівської
області, Відділу Держземагенства у
Менському районі Чернігівської
області про скасування рішення
виконкому Менської міської Ради
народних депутатів та визнання
недійсним Державного акту на право
приватної власності на землю ,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
Менської міської ради Менського району
Чернігівської області, Відділу
Держземагенства у Менському районі
Чернігівської області, треті особи -
ОСОБА_4, ОСОБА_3, в якому просила
скасувати рішення виконкому Менської
міської Ради народних депутатів №243
від 28 серпня 2000 року в частині передачі
у приватну власність ОСОБА_5 земельної
ділянки по АДРЕСА_1 та визнати
недійсним Державний акт на право
приватної власності на землю серії
11-ЧН №008486, виданий 17 жовтня 2000 року на
підставі рішення виконкому Менської
міської Ради народних депутатів №243
від 28 серпня 2000 року, зареєстрований в
Книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю за №
2194/1037, на ім'я ОСОБА_5. Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що оспорюване
рішення та державний акт видані на
земельну ділянку, яка знаходиться під
будинком і біля будинку, що
розташований по АДРЕСА_1, який на час
прийняття оспорюванного рішення та
видачі державного акту на землю,
належав на праві власності їй та матері
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом від 24 травня 1972
року. За життя мати склала заповіт на
користь сестри - ОСОБА_3, а тому після
смерті матері спадкоємцем за заповітом
є її сестра, а вона, відповідно до ст. 1241
ЦК України, має право на обов'язкову
частку у спадщині, оскільки є інвалідом
2 групи. Звернувшись до нотаріуса для
оформлення спадщини дізналась про
наявність оспорюваного нею державного
акту на право приватної власності на
землю серії 11-ЧН №008486 від 17 жовтня 2000
року, згідно з яким ОСОБА_5 отримала у
приватну власність спірну земельну
ділянку. Вважає, що рішення виконкому
Менської міської Ради народних
депутатів та Державний акт на право
приватної власності на землю не
відповідають діючому на час прийняття
рішення та видачі Державного акту
законодавству, при прийнятті рішення
не була врахована її частка у
спадковому будинку, оскільки
відповідно до ст.30 Земельного кодексу
України в редакції 1990 року спірна
земельна ділянка повинна була перейти
у власність всім спадкоємцям, а саме їй
та її матері ОСОБА_5.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позов підтримала та просила
задовольнити, посилаючись на викладені
в ньому обставини, додатково пояснила,
що про наявність оспорюваного нею
рішення виконкому Менської міської
Ради народних депутатів вона дізналась
від нотаріуса у травні 2014 року під час
оформлення спадщини після смерті
матері, остання ніколи не показувала
їй документів ні на будинок, ні на
землю.

Представник позивача - ОСОБА_2
підтримав позовні вимоги своєї
довірительниці, після перерви в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлявся належним
чином.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому
засіданні при вирішенні спору
поклалася на розсуд суду.

Представники відповідачів - Менської
міської ради Менського району
Чернігівської області та відділу
Держземагенства у Менському районі
Чернігівської області в судове
засідання не з'явилися, до суду
надійшли заяви про розгляд справи без
участі представників міської ради та
відділу Держземагенства, та про
визнання позовних вимог (а.с.25, 31, 42).

Третя особа - ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, про день та час розгляду
справи повідомлена належним чином, про
що свідчить поштове повідомлення
(а.с.22).

У відповідності до вимог ст.169 ЦПК
України, суд вважає можливим
розглянути справу у відсутності не
з'явившихся сторін, їх представників,
третіх осіб.

Заслухавши пояснення
позивача ОСОБА_1, її представника
ОСОБА_2, третьої особи - ОСОБА_3,
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 14, 19 Конституції
України право власності на землю
громадянами набувається виключно
відповідно до закону; органи державної
влади та органи місцевого
самоврядування, їх посадові особи
зобов'язані діяти лише на підставі, в
межах повноважень та у спосіб, що
передбачені Конституцією та законами
України.

Як вбачається із свідоцтва про право на
спадщину від 24 травня 1972 року,
спадкоємцями після померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 є його дружина
ОСОБА_5 та донька ОСОБА_1 в рівних долях
кожна; до складу спадкового майна
входить половина будинку з відповідною
частиною надвірних будівель в АДРЕСА_1
(а.с. 5). Право власності на ? частину
вказаного будинку спадкоємцями
зареєстровано в Чернігівському МБТІ,
про що свідчить реєстраційний напис
вчинений на свідоцтві 27 червня 1972 року
(а.с.5 на звороті).

Таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_1
набули право власності в рівних
частках, тобто по ?, на житловий будинок
з надвірними будівлями, що знаходиться
по АДРЕСА_1.

Інша половина будинку з відповідною
частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1
належала ОСОБА_5 на підставі свідоцтва
про право власності на частку в
спільному майні подружжя від 24 травня
1972 року.

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_1
змінила прізвище на ОСОБА_1 (а.с.10).

Відповідно до ст. 30 Земельного
кодексу України 1990 року, при переході
права власності на будівлю і споруду
разом з цими об'єктами переходить у
розмірах, передбачених статтею 67 цього
Кодексу, і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення. При
переході права власності громадян на
жилий будинок і господарські будівлі
та споруди до кількох власників, а
також при переході права власності на
частину будинку в разі неможливості
поділу земельної ділянки між
власниками без шкоди для її
раціонального використання земельна
ділянка переходить у спільне
користування власників цих об'єктів.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року № 7, при
переході права власності на будівлі та
споруди за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Отже, до спадкоємців ОСОБА_5 та ОСОБА_1
після набуття права власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, перейшло право
користування на присадибну земельну
ділянку за цією ж адресою.

Проте, судом встановлено, що рішенням
виконкому Менської міської Ради
народних депутатів від 28 серпня 2000 року
№243 земельна ділянка за вказаною
адресою була передана у приватну
власність лише одному співвласнику
житлового будинку - ОСОБА_5, яка 17
жовтня 2000 року отримала Державний акт
на право приватної власності на землю
серії 11-ЧН №008486 (а.с.14, 50). Згідно копії
оспорюваного державного акту, земельна
ділянка передана для ведення
особистого селянського господарства.

Відповідно до положень ч.1 ст.43
вказаного Кодексу припинення права
власності на земельну ділянку або
права користування земельною ділянкою
чи її частиною може мати місце лише у
випадках, передбачених статтями 27 і 28
цього Кодексу. Питання щодо
вилучення земельної ділянки у іншого
співвласника Менською міською Радою
народних депутатів не вирішувалося. В
судовому засіданні також не
встановлено жодних передбачених
законом підстав для припинення прав
користування ОСОБА_1 спірною земельною
ділянкою, на якій знаходиться належний
їй на праві спільної часткової
власності житловий будинок.

Таким чином, доводи позову про те, що на
момент видачі ОСОБА_5 оспорюваного
державного акту, право на користування
спірною земельною ділянкою мала, крім
неї, і позивач, як співвласник будинку,
знайшли своє підтвердження в судовому
засіданні.

Крім того, в судовому засіданні не
спростовані твердження позивача про
те, що про приватизацію її покійною
матір'ю ОСОБА_5 всієї спірної земельної
ділянки вона дізналась лише у травні
2014 року.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що оспорюване
рішення Менської міської Ради народних
депутатів №243 від 28 серпня 2000 року, в
тій частині, в якій воно порушує
вказані права ОСОБА_1, як законного
землекористувача, та виданий на
підставі цього рішення Державний акт
на право приватної власності ОСОБА_5 на
зазначену земельну ділянку необхідно
визнати недійсними, відновивши
становище, яке існувало до порушення
зазначених прав ОСОБА_1, оскільки
передача земельної ділянки у власність
ОСОБА_5 була здійснена з порушенням
вимог діючого на той час земельного
законодавства.

Керуючись ст.ст. 14, 19 Конституції
України, ст.ст. 30, 43, 67 ЗК України в
редакції 1992 року, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 212-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Менської міської ради
Менського району Чернігівської
області, Відділу Держземагенства у
Менському районі Чернігівської
області про скасування рішення
виконкому Менської міської Ради
народних депутатів та визнання
недійсним Державного акту на право
приватної власності на землю -
задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
рішення виконкому Менської міської
Ради народних депутатів №243 від 28
серпня 2000 року в частині передачі у
приватну власність ОСОБА_5 земельної
ділянки для ведення особистого
підсобного господарства площею 0,23 га,
розташованої по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним Державний акт на
право приватної власності на землю
серії 11-ЧН №008486, виданий 17 жовтня 2000
року на підставі рішення виконкому
Менської міської Ради народних
депутатів №243 від 28 серпня 2000 року,
зареєстрований в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 2194/1037, на ім'я
ОСОБА_5.

Рішення може бути оскаржене
до апеляційного суду Чернігівської
області через Менський районний суд
шляхом подання апеляційної скарги
протягом 10 днів з моменту його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутніми у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з моменту отримання
його копії.

Суддя
Н. В. Волошина