печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Цокол Л.І. ,

при секретарях -Пономаренко А.О.,
Насурлаєвій К.Е. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, за участі третьої особи ОСОБА_3
про стягнення боргу та відшкодування
моральної шкоди, позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання договору позики
недійсним,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду і
просить стягнути з відповідача ОСОБА_2
борг в сумі 95 438,58грн., що складається з
суми позики в еквіваленті 11 000доларів
США та 3% річних , що складає еквівалент
940,27доларів США, а також просить
відшкодувати завдану моральну шкоду в
розмірі 30 000грн. діями відповідача, які
полягають у неповерненні коштів, а
також покласти на відповідача судові
витрати. Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що 15.10.2010р. позивач позичив
відповідачу грошові кошти в сумі 11
000доларів США, які зобов'язався
повернути у строк до 01.02.2011р. Проте у
вказаний строк гроші не повернув.

До участі у даній справі була залучена
ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка
подала позовну заяву із вимогами до
ОСОБА_1 про визнання договору позики
недійсним. В обґрунтування позовних
вимог третя особа посилається на те, що
вказаний договір не є дрібним,
побутовим, а є договором на суму 11 000
доларів США, що вважається цінним
майном. З огляду на це при укладенні
договору мала бути отримана згода
дружини позичальника, тобто третьої
особи ОСОБА_3, чого зроблено не було.

Під час судового розгляду представник
позивача ОСОБА_4 вимоги ОСОБА_1
підтримав, просив їх задовольнити,
посилаючись на обставини викладені в
позові та докази, які були досліджені
під час судового розгляду. В
задоволенні вимог третьої особи ОСОБА_3
просив відмовити, оскільки вважав їх
безпідставними .

Відповідач ОСОБА_2 вимоги позивача
ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити в їх
задоволенні, вказуючи на те, що
грошових коштів згідно написаної ним
розписки він не отримував, саму ж
написану розписку вважав такою , що не
має сили, оскільки його дружина згоди
на укладення такого правочину не
давала, та сам договір не був
нотаріально посвідчений. Відповідач
підтримав позовні вимоги третьої особи
та просив їх задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_5
заперечувала проти задоволення вимог
ОСОБА_1 , підтримуючи при цьому вимоги
ОСОБА_3 щодо недійсності договору
позики. В обґрунтування вимог
посилаючись на обставини викладені у
позовній заяві.

Суд вислухавши пояснення представника
позивача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_2,
представника відповідача та третьої
особи ОСОБА_5, допитавши свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши письмові
докази по справі, прийшов до наступного
висновку.

Відповідно до ст..1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей,визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти в
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України). Якщо інше не встановлено
договором або законом (наприклад, якщо
договір позики відповідає ознакам
безпроцентного договору), позикодавець
має право на одержання ще і процентів
від суми позики. У разі коли договором
не встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2010 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір
позики, на підтвердження якого видана
розписка, згідно якої ОСОБА_2 отримав
від ОСОБА_1 11 000 доларів США та
зобов'язується повернути вказану суму
грошових коштів до 01 лютого 2011 року.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Під час судового розгляду відповідач
зазначав про те, що коштів не брав,
договір вважав таким, що не має
законної сили, а тому безвідповідально
віднісся до написаної та переданої
позивачу розписки.

Третя особа , дружина відповідача,
зазначила про те, що в лютому 2014 р. їй
стало відомо про існування спору між
ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_2 щодо
укладеного договору позики на суму 11 000
доларів США. Вважає, що вказаний
договір є недійсним з огляду на те, що
своєї згоди на укладення цього
договору вона не давала. При цьому
зазначає про те, що в період 2010 року
вона з чоловіком були безробітними ,
будь-якого відчутного матеріального
покращення в цей період їх сім'я не
відчувала, майна не придбавала, інших
суттєвих витрат не здійснювала, а отже
вважає, що її чоловік коштів від ОСОБА_1
не отримував.

Вказані пояснення відповідача та
третьої особи зводяться до заперечень
щодо отримання грошових коштів ОСОБА_2
від ОСОБА_1

Проте вказана обставина
підтверджується розпискою про
одержання грошових коштів.

Під час судового розгляду був
допитаний свідок ОСОБА_8, який
підтвердив обставини передачі
грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 та
написання розписки під час передачі
коштів.

Допитані в суді свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7
надали покази про те, що зі слів
ОСОБА_1 їм відомо про існування
боргових зобов'язань ОСОБА_2 перед
позивачем.

Суд критично відноситься до пояснень
відповідача щодо неотримання грошових
коштів, оскільки складена у письмовій
формі розписка свідчить про зворотнє.

Суд також знаходить безпідставними
вимоги третьої особи ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним. В
цьому випадку слід зазначити, що згода
другого подружжя має бути отримана в
тому випадку, коли договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Пояснення третьої особи свідчать про
те, що грошові кошти в інтересах сім'ї
не використовувались. Отже
відповідачем грошові кошти позичались
для власних потреб .

Позивач стверджує, що відповідач своїх
зобов'язань не виконав. Відповідач
вказаних доводів не спростував.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 533 ЦК України Грошове
зобов'язання має бути виконане у
гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

Відповідно до ст.. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст.. 625 цього
Кодексу.

Відповідно до ст.. 625 ЦК України боржник
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Отже позивач правомірно просить
стягнути з відповідача суму боргу в
розмірі 11 000доларів США , а також три
проценти річних за період з 02 лютого 2011
року по 06 грудня 2013 р., оскільки
відповідач прострочив виконання
зобов'язання на 1 040 днів.

Стягненню підлягає 11 000 доларів США +940,27
доларів США =11 940,27 х7,993 =95 438,58грн.

Вимоги позивач апро відшкодування
моральної шкоди задоволенню не
підлягають виходячи з наступного.

Згідно ст. 23 ЦК України ссоба має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: 1)
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3)
сплата неустойки;4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Умовами укладеного між сторонами
договору відшкодування моральної
шкоди не визначено. Відсутні посилання
і на Закон, відповідно до якого
порушення зобов'язань відповідача є
підставою для відшкодування моральної
шкоди позивачу.

Виходячи з зазначених обставин суд
приходить до переконання про
відсутність підстав для задоволення
вимог позивача в частині відшкодування
моральної шкоди.

З огляду на правомірність вимог
позивача в частині стягненн боргу ,
понесені ним судові витрати в цій
частині підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст.. 15,16,23,526,530,533, 610,611, 625,1046,1047,1049,1050 ЦК
України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг в сумі 95 438,58грн. та судові витрати
в сумі 954,39грн.

В решті вимог відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про визнання договору позики
недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
районний суд протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя
Цокол Л.І.