Провадження : 22ц/790/3990/14
інстанції - Библів С.В.
Справа № 2-632/161/14
Категорія : договірне.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Бобровського
В.В., Кокоші В.В.

при секретарі - Ткаченко Г.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Первомайського міськрайонного суду
Харківської області від 08 квітня 2014
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості по кредиту, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі Банк)
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості,
посилаючись на те, що у липні 2007 року
між сторонами було укладено договір
про надання кредиту у розмірі 7 000 грн.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 30% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з порушенням умов
кредитного договору ОСОБА_1, станом на
31.12.2013 року загальна заборгованість
позичальника перед Банком складає 23 829,1
грн., а саме - 6 993,7грн. - заборгованість
за кредитом; 15 835,4 грн. - заборгованість
по процентам за користування кредитом;
1 000 грн. - заборгованість по комісії за
користування кредитом за вирахуванням
суми в розмірі 9 651,74 грн., яка була
задоволена судовим наказом
Первомайського міськрайонного суду
Харківської області з відповідача на
користь позивача, різниця якої
становить 14 177,36 грн., а також відповідно
до п.8.6 умов та правил надання
банківських послуг штрафи становлять
250 грн. (фіксована частина) та 708,87 грн.
(процентна складова), отже
заборгованість відповідача перед
позивачем складає 15 136,23 грн., яку він і
просить стягнути на свою користь, а
також понесені судові витрати за
подання позову до суду.

Відповідач та його представник
ОСОБА_2 надали суду письмові
заперечення проти позову.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Харківської
області від 08 квітня 2014 року позовні
вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт посилається на
порушення судом норм процесуального і
матеріального права, при цьому вказує
на неповне з'ясування судом першої
інстанції обставин, що мають значення
для справи, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що
позичальник постійно користувався
грошовими коштами банку, але не виконав
належним чином своїх зобов'язань щодо
їх повернення, в зв'язку з чим
заборгованість останнього складається
з заборгованості по кредиту, по сплаті
процентів за користування кредитними
коштами, комісії, а також пені та
штрафів, нарахованих банком відповідно
до умов укладеного між сторонами
договору, проте суд першої інстанції
зазначені обставини залишив поза
увагою, а тому необґрунтовано відмовив
у задоволенні заявлених вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

В даному ж випадку рішення суду першої
інстанції, ухвалене по справі, не в
повній мірі відповідає цим вимогам
процесуального закону.

Відмовляючи у заявлені позовних вимог,
суд першої інстанції виходив із того,
що зобов'язання за кредитним договором
припинились належним виконанням
ОСОБА_1 судового наказу від 27 листопада
2008 року, виданого Первомайським
міськрайонним судом Харківської
області.

Однак, повністю погодитися з таким
висновком районного суду судова
колегія погодитись не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є одностороннім, якщо одна
сторона бере на себе обов'язок перед
другою стороною вчинити певні дії або
утриматися від них, а друга сторона
наділяється лише правом вимоги, без
виникнення зустрічного обов'язку щодо
першої сторони.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначення умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Сторони мають право
укласти договір, який не передбачено
актами цивільного законодавства, але
відповідає загальним засадам
цивільного законодавства. Сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст. 628 ЦК
України).

Загальні умови виконання зобов'язань
передбачені ст. 527 ЦК України. Згідно
цієї правової норми зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610
ЦК України є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник
вважається таким, що прострочив, якщо
він не приступив до виконання
зобов'язання або не виконав його у
строк, встановлений договором або
законом.

Правові наслідки порушення зобов'язань
передбачені ст. 611 ЦК України. За
змістом цієї правової норми у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: сплата
неустойки, відшкодування збитків та
моральної шкоди.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
(ч. 1 ст. 625 ЦК України).

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
«Позика» глави «Позика, кредит,
банківський вклад», якщо інше не
встановлено параграфом 2 «Кредит» і не
випливає із суті кредитного договору.
Викладене міститься у статті 1054
Цивільного кодексу України.

Кредитний договір укладається у
письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).

За змістом положень ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Наслідки порушення договору
позичальником передбачені статтею 1050
ЦК України.

Як встановлено по справі, 14 липня 2007
року між кредитором - ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» та позичальником ОСОБА_1
був укладено кредитний договір у
вигляді кредитного ліміту на платіжну
картку без номера, згідно якого
останній отримав в банківській
установі 7 000 грн. зі сплатою щомісячних
процентів за користування кредитними
коштами в розмірі 30 % річних (а.с.11-19).

Вказаний кредитний договір за
домовленістю сторін складається з
заяви позичальника ОСОБА_1 та Умов і
Правил надання банківських послуг (а.с.
13-19).

Як вбачається зі змісту зазначеної
заяви позичальника ОСОБА_1, яка є
основною та невід'ємною частиною
укладеного між сторонами кредитного
договору, останній зобов'язався
погашати кредитну заборгованість,
повернути банківській установі суму
отриманого кредиту, сплатити відсотки,
а також винагороду відповідно до цієї
заяви Умов і Правил надання
банківських послуг.

Крім того, сторони домовилися, що в разі
порушення позичальником своїх
зобов'язань із погашення кредиту,
останній сплачує Банку штраф у розмірі
500 грн. та 5% від суми позову відповідно
п. 8.6 Умов і Правил надання банківських
послуг.

По справі також встановлено, що взяті
на себе зобов'язання позичальник
ОСОБА_1 належним чином не виконував у
зв'язку з чим за заявою ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» 27 листопада 2008 року
Первомайським міськрайонним судом
Харківської області був виданий
судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1
заборгованість по кредиту (тіло) у сумі
6 993,70 коп. та заборгованість по
відсоткам у сумі 2 658,04 коп., а всього - 9
651,74 коп. (а.с.6).

Вказаний судовий наказ ОСОБА_1 був
виконаний тільки 28 липня 1011 року, у
зв'язку з чим постановою головного
державного виконавця від 25.08.2011 року
виконавче провадження було закрито
(а.с.39).

За таких обставин висновок суду першої
інстанції про те, що правовідносини
сторін припинились з моменту видачі
судового наказу колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки позичальник
ОСОБА_1 продовжував користуватись
грошовими коштами до 28 липня 2011 року.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості на липень 2011 року
розмір відсотків за користування
ОСОБА_1 грошових коштів становив 13 683
грн.09 коп. (а.с.9).

З огляду на зазначене колегія суддів
вважає, що ОСОБА_1 зобов'язаний
сплатити Банку різницю між сплаченими
відсотками за користування кредитом
по судовому наказу та нарахованими на
липень 2011 року, що становить 11 025 грн.05
коп. (13 683 грн.09 коп. - 2 658,04 коп. =11 025 грн.05
коп.). Крім того, з позичальника ОСОБА_1
також підлягає стягненню 1 500 грн.
комісії за користування кредитом, що
передбачено умовами договору.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Первомайського
міськрайонного суду Харківської
області від 08 квітня 2014 року, ухвалене
по справі, не може бути визнане цілком
законним, обґрунтованим, а тим паче
справедливим, у зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
скасувати це судове рішення стягнувши
з ОСОБА_1 на користь Банку 12 525 грн. 05
4коп.

Доводи ж апеляційної скарги ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» про те, що тіло кредиту і
на момент пред'явлення позову
залишилось непогашеним судова колегія
оцінює критично та відхиляє, оскільки у
Банку не було підстав зараховувати
сплачені ОСОБА_1 28 липня 2011 року в
розумінні ст.534 ЦК України виключно на
погашення відсотків, які утворились на
цей час, так як відповідно судового
наказу з ОСОБА_1 була стягнута
заборгованість по кредиту (тіло) у сумі
6 993,70 коп. та заборгованість по
відсоткам у сумі 2 658,04 коп., а всього - 9
651,74 коп. Тому Банк і зобов'язаний був
зарахувати кошти на погашення тіла
кредиту та відсотків у відповідності
судового наказу.

Підстав для задоволення позову в
частині стягнення штрафу немає,
оскільки тіло кредиту боржником
погашене.

Інші доводи апеляційної скарги ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» є несуттєвими, й не
містять передбачених законом підстав
для задоволення в іншій частині..

Що стосується посилання представника
відповідача про застосування строку
позовної давності, то колегія суддів
вважає, що вказаний строк Банком не
пропущений, оскільки сплатою боргу у
липні 2011 року вказаний строк був
перерваний, а тому відлік трирічного
строку повинен вираховуватись з липня
2011 року. Оскільки позов пред'явлено у
січні 2014 року, колегія суддів вважає, що
вимоги заявлені в межах трирічного
строку.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст.ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Первомайського
міськрайонного суду Харківської
області від 08 квітня 2014 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 12 525 грн.
05 коп. заборгованість по кредитному
договору у вигляді кредитного ліміту
на платіжну картку без номера від
14.07.2007 року.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-

Судді-