Справа № 456/434/14-ц
Провадження № 2/456/660/2014
РІШЕННЯ

іменем України

22 липня 2014 року Стрийський
міськрайонний суд Львівської області в
складі:

головуючого - судді Саса С. С.

при секретарі Петренко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Стрию цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Дулібської
сільської ради про захист порушеного
права на користування земельною
ділянкою,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до
суду та уточнивши позовні вимоги
просить визнати недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯК № 840043 від 10.02.2012 року
виданий ОСОБА_2 для ведення особистого
селянського господарства в с. Дуліби
Стрийського району Львівської області,
визнати недійсним дозвіл на
виготовлення технічної документації
по підготовці до видачі державного
акту на право власності на спірну
земельну ділянку, зобов'язати
відповідача Дулібську сільську раду
надати їй для користування додатково 0,5
га землі за рахунок частини спірної
ділянки, якою користується відповідач
ОСОБА_2 та припинити право власності
відповідача ОСОБА_2 на спірну земельну
ділянку розміром 0,5 га., встановити нову
межу між земельними ділянками ОСОБА_1
та ОСОБА_2 В обгрунтування позовних
вимог покликається на те, що їй на праві
користування (оренди) належить
земельна ділянка в с. Дуліби
Стрийського району Львівської області
яка межує із земельною ділянкою
відповідача ОСОБА_2 Позивачу стало
відомо, що відповідач ОСОБА_2 незаконно
приватизувала земельну ділянку, яка
належала їй на праві користування,
оскільки не погоджувала встановлення
її меж із позивачем. На даний час
відповідач ОСОБА_2 користується
частиною земельної ділянки, яка колись
належала матері позивача ОСОБА_4 на
праві користування ще з 1946 року.
Позивач вважає, що відповідач
Дулібська сільська рада неправомірно
розподілила земельні ділянки між ними,
так як колись матері позивача належало
0,25 га землі, а зараз вона користується
ділянкою площею 0,20 га.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_5 уточнені позовні
вимоги підтримали, покликаючись на
викладені в позовній заяві обставини,
та просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_6 позов заперечили та пояснили, що
позовні вимоги позивача є
безпідставними, оскільки позивачем не
доведено, з посиланням на
законодавство, в чому полягає
порушення її права відповідачем ОСОБА_2
Відсутність погодження з позивачем меж
земельної ділянки не є підставою для
визнання рішення про приватизацію
незаконним. У позивача відсутні
будь-які документи, які б свідчили про
наявність у неї прав на суміжну
земельну ділянку. Крім цього, земельна
ділянка відповідача ОСОБА_2 площею 0,16
га для ведення ОСГ перебуває у її
користуванні з 1994 року, жодних
накладень, змін чи фактів позбавлення
позивача ОСОБА_1 земельної ділянки не
було, що свідчить про безпідставність
позовних вимог. Крім цього, просять
застосувати до вимог позивача строк
позовної давності, оскільки згідно
довідки про реєстрацію особистого
селянського господарства № 984 від
23.08.2001 року приватизована відповідачем
ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,16 га
для ведення ОСГ перебуває у її
користуванні з 1994 року. Таким чином, ще
у 1994 році із користування позивача
вибула частина земельної ділянки, про
що позивач не міг не знати, а тому з
цього часу почав спливати термін
позовної давності.

Представник відповідача Дулібської
сільської ради Насінник І.Т. в судовому
засіданні проти позову заперечив та
пояснив, що у 1993-1994 роках землі, які
належали колгоспу, передавались на
баланс сільської ради. Сільською радою
була створена комісія і вказані землі
видавали всім громадянам села навпроти
їх будинків, а тому позивач ОСОБА_1
знала про ці межі з 1993 року, однак не
зверталася із заявою про встановлення
нових меж. З часу розподілу земельних
ділянок пройшло більше 20 років.

Проаналізувавши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін та їх
представників, суд вважає, що в
задоволенні позову слід відмовити
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЗК України право
власності на землю набувається та
реалізується на підставі Конституції
України, цього Кодексу, а також інших
законів, що видаються відповідно до
них.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі: а) придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами; б)
безоплатної передачі із земель
державної і комунальної власності; в)
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування; г)
прийняття спадщини; ґ) виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю).

Як вбачається з державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК № 840043 від 10.02.2012 року ОСОБА_2 на
підставі рішення сесії Дулібської
сільської ради від 13.07.2011 року № 133 є
власником земельної ділянки площею 0,1546
га розташованої в с. Дуліби Стрийського
району Львівської області.

Вказаний державний акт на земельну
ділянку виданий на підставі рішень
Дулібської сільської ради Стрийського
району Львівської області та акту
обстеження земельної ділянки.

Рішенням Дулібської сільської ради
Стрийського району Львівської області
від 02.06.2011 року № 94 позивачу ОСОБА_2
надано дозвіл на виготовлення
технічної документації по підготовці
до видачі державного акту на право
власності на землю 0,16 га для ведення
особистого селянського господарства.

Згідно рішення Дулібської сільської
ради Стрийського району Львівської
області від 13.07.2011 року № 133 позивачу
ОСОБА_2 передано безоплатно у власність
земельну ділянку площею 0,1546 га. для
ведення особистого селянського
господарства.

З акту обстеження земельної ділянки
для ведення особистого селянського
господарства ОСОБА_2 від 11.07.2011 року,
складеного комісією в складі
сільського голови Насінника І.Т.,
голови земельної комісії Рішка В.І.,
інженера-землевпорядника Дулібської
сільської ради Іванчук Л.В. вбачається,
що земельна ділянка ОСОБА_2 знаходиться
між житловим масивом м. Дуліби та
колишнім військовим містечком. З
правого боку дана земельна ділянка
межує із земельними ділянками ОСОБА_10
та ОСОБА_11, а з лівого боку із земельною
ділянкою ОСОБА_1 Згідно проведених
обмірів та встановлених межових знаків
площа земельної ділянки становить 0,1661
га. Рішенням Дулібської сільської ради
від 17.03.1994 року «Про надання в
користування земельних ділянок для
ведення ОСГ» ОСОБА_2 була надана в
користування земельна ділянка площею
0,1650 га., ОСОБА_1 земельна ділянка площею
0,2000 га., ОСОБА_11 земельна ділянка площею
0,1000 га. Крім цього з даного акту
вбачається, що згідно проведеного
15.12.2010 року земельною комісією
сільської ради розподілу земельних
ділянок вбачається, що площі земельних
ділянок вказаних землекористувачів
більш ніж відповідають тим площам, які
надані їм в користування рішенням від
17.03.1994 року. На момент проведення
обстеження земельних ділянок всі
межові знаки, які були встановлені
15.12.2010 року збережені. Розміри
земельних ділянок відповідають тим
розмірам, які вказані в схемі
розподілу. Крім цього, з даного акту
вбачається, що в процесі виготовлення
технічної документації по підготовці
до видачі державного акту на земельну
ділянку ОСОБА_2 частина її земельної
ділянки відійшла під розширення
вулиці, а тому площа земельної ділянки
ОСОБА_2 зменшилася до 0,1546 га.

З довідки Дулібської сільської ради
від 23.08.2011 року № 984 вбачається, що
дійсно господарство ОСОБА_2
зареєстровано в погосподарських
книгах. За господарством рахується
земельна ділянка площею 0,16 га для
ведення особистого селянського
господарства, що перебуває у
користуванні з 1994 року.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
покликається на порушення її права на
користування земельною ділянкою, проте
жодних доказів наявності такого права
суду не представлено.

У відповідності до статей 125 і 126
Земельного кодексу України - право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування і право
оренди земельної ділянки виникає з
моменту державної реєстрації прав і
оформлюється згідно Закону «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», з
видачею її власнику або користувачу
документа, що посвідчує право
власності чи право користування
земельною ділянкою. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж у натурі (на
місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї та державної
реєстрації забороняється.

У позовній заяві позивач зазначає про
те, що на даний час відповідач ОСОБА_2
користується частиною ділянки, яка
колись належала матері позивача -
ОСОБА_4 на праві користування ще з 1946
року, однак доказів на підтвердження
вищевказаного не надала.

Згідно статті 119 Земельного кодексу
України - передача земельної ділянки у
власність або у користування на
підставі набувальної давності
здійснюється в порядку, встановленому
цим Кодексом громадянам, які
добросовісно, відкрито і безперервно
користуються земельною ділянкою
протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку. Поряд з цим, у позивача ОСОБА_1
відсутні документи, які б свідчили про
наявність у неї права на цю ділянку.

Відповідно до ч. 4 ст. 102-1 Земельного
кодексу України та ч. 1 ст. 408 Цивільного
кодексу України строк користування
земельною ділянкою державної чи
комунальної власності для
сільськогосподарських потреб не може
перевищувати 50 років. Це обмеження
встановлено Законом України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо сприяння
будівництву» від 16.09.2008 № 509-VІ, що набув
чинності 14.10.2008 року.

Позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні
не надано доказів правомірності
користування нею земельною ділянкою
комунальної власності для
сільськогосподарських потреб більше 50
років.

Межі земельної ділянки відповідача
ОСОБА_2 погоджені земельною комісією в
складі сільського голови Насінника
І.Т., інженера-землевпорядника
Дулібської сільської ради Іванчук Л.В.
та голови земельної комісії Рішка В.І.,
що підтверджується Актом обстеження
земельної ділянки для ведення
особистого селянського господарства
ОСОБА_2 від 11.07.2011 року.

Землю відповідачу ОСОБА_2 передано
уповноваженим органом Дулібською
сільською радою, що підтверджується
підписаним усіма депутатами Ради
Рішенням VI сесії VI демократичного
скликання Дулібської сільської ради
Стрийського району Львівської області
№ 133 від 13 липня 2011 року «Про
затвердження технічної документації,
акту обстеження на надання земельної
ділянки у власність для ведення
особистого селянського господарства»,
приватизована одна земельна ділянка,
жодних перешкод суміжним
землекористувачам відповідач ОСОБА_2
не чинить, а тому відсутні підстави для
скасування державного акту.

Оскільки приватизована відповідачем
ОСОБА_2 земельна ділянка площею 0,16 га
для ведення ОСГ перебуває у
користуванні відповідача ОСОБА_2 з 1994
року, що підтверджується Довідкою про
реєстрацію особистого селянського
господарства № 984 від 23.08.2001 року,
жодних накладень, змін чи фактів
позбавлень позивача земельної ділянки
не було, що обґрунтовує
безпідставність позовних вимог.

Статтею 41 Конституцією України
визначено: ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу
України, право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до статті 386 Цивільного
кодексу України, держава забезпечує
рівний захист прав усіх суб'єктів права
власності.

Таким чином, непорушність права
власності є беззаперечною.

Якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Відповідно до пункту 10 частини третьої
постанови пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» та частини 5 статті 12
Цивільного кодексу України
добросовісність набувача
презюмується, а права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216
Цивільного кодексу України. Такий
захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені статтею 388
Цивільного кодексу України, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Отже, позивач при поданні позову
повинен довести наявність в нього
права на звернення до суду з
віндикаційним позовом про
витребування майна від добросовісного
набувача.

Оскільки підстави, передбачені статтею
388 Цивільного кодексу України, які
давали б позивачу право витребувати
майно у добросовісного набувача, яким є
відповідач ОСОБА_2, відсутні, позивач не
є і не був власником сусідньої
земельної ділянки, у позивача відсутнє
право, на захист якого подано позов,
будь-які інші підстави, які давали б
право позивачу витребовувати у
відповідача ОСОБА_2 землю теж відсутні,
а тому позовні вимоги є
необґрунтованими, безпідставними і
такими що не підлягають задоволенню
судом.

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу
України загальна позовна давність
встановлюються тривалістю у три роки.

Згідно ст. 267 Цивільного кодексу
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно довідки про реєстрацію
особистого селянського господарства №
984 від 23.08.2001 року приватизована
відповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка
площею 0,16 га для ведення ОСГ перебуває
у її користуванні з 1994 року.

Таким чином, суд вважає, що з 1994 року
позивач мала можливість звернутися до
суду за захистом свого, як вважає
позивач, порушеного права на
користування землею, однак без
поважних причин пропустила строк
звернення до суду з позовом, а тому суд
вважає також необхідним відмовити в
позові за спливом позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 152, 198 ЗК України, суд,

вирішив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, Дулібської сільської ради
про захист порушеного права на
користування земельною ділянкою.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Львівської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Сас С.С.