Провадження № 2/522/179/14
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

« 01» квітня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Погрібного
С.О.

за секретаря судового засідання -
Малини-Муравенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради, Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв до ОСОБА_2 про
витребування майна, за участі третьої
особи - ОСОБА_3, -

в с т а н о в и в :

Заступник прокурора Приморського
району м. Одеси в інтересах держави в
особі Одеської міської ради, Обласного
комунального підприємства по
обслуговуванню іноземних
представництв звернувся до суду з
позовом, в якому просить витребувати
нежитлове приміщення, що знаходиться в
будинку АДРЕСА_1, площею 85,0 кв.м., з
незаконного володіння ОСОБА_2 на
користь Одеської міської ради. На
обґрунтування своїх вимог заступник
прокурора посилається на те, що
прокуратурою Приморського району м.
Одеси проведено перевірку законності
відчуження нерухомого майна,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, та
встановлено, що заочним рішенням
Приморського районного суду м. Одеси
від 27.06.2007 року за громадянином ОСОБА_1
визнано право власності на спірне
нежиле приміщення, що розташоване в
будинку АДРЕСА_1, площею 85,0 кв.м. В
подальшому ОСОБА_1 06.09.2007 року продав
спірне приміщення ОСОБА_3, а той, в свою
чергу, за договором купівлі-продажу від
09.11.2007 року продав це приміщення
відповідачеві - ОСОБА_2 Втім, 21.03.2011 року
рішення суду від 27.06.2007 року, на
підставі якого ОСОБА_1 набув право
власності на спірне приміщення,
скасовано за нововиявленими
обставинами. Крім того, посилання суду
в рішенні від 27.06.2007 року на той факт, що
між ОСОБА_1 та Обласним комунальним
підприємством по обслуговуванню
іноземних представництв укладений
договір оренди нежитлового приміщення,
який став підставою для подальшого
визнання за ОСОБА_1 права власності на
спірне приміщення, є спірним. В ході
проведення Управлінням СБУ в Одеській
області перевірки встановлено, що
фактично в оренду зазначене нежитлове
приміщення ОСОБА_1 не передавалось,
роботи по його ремонту ОСОБА_1 не
проводилися. За наслідками цієї
перевірки порушено кримінальні справи,
за результатами розслідування яких
ОСОБА_1 притягнуто до кримінальної
відповідальності. Таким чином,
прокурор вважає, що на підставі
зазначеного заочного судового рішення
з власності Одеської територіальної
громади незаконно вибуло спірне нежиле
приміщення, яке на підставі ст. 388 ЦК
України та зважаючи на скасування
вказаного заочного рішення, має бути
витребувано з незаконного володіння
останнього набувача - власника - ОСОБА_2

В судове засідання з'явився прокурор -
представник заступника прокурора
Приморського району м. Одеси, позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
просив суд їх задовольнити.

Представник Одеської міської ради в
судове засідання з'явився, позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
просив суд їх задовольнити. При цьому,
пояснив суду, що спірне приміщення
дійсно перебувало у користуванні
Обласного комунального підприємства
по обслуговуванню іноземних
представництв, втім, документи, на
підставі яких воно ним користувалось,
відсутні.

В судове засідання з'явився
представник Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв (надалі -
Підприємство), позовні вимоги, подані
від його імені прокуратурою, не
підтримав; в судовому засіданні
пояснив, що він є директором вказаного
підприємства та обіймав цю посаду на
момент вибуття спірного приміщення з
володіння очолюваної ним організації;
підтвердив, що ним від імені
Підприємства укладалися договори
оренди з приводу спірного приміщення з
ОСОБА_1 та іншими особами, при цьому
спірне приміщення від часів існування
колишнього СРСР використовувалося для
цілей забезпечення функціонування
представництв іноземних держав та
розташування їх консульських установ.
У віданні Одеської міської ради спірне
приміщення ніколи не перебувало, ним не
використовувалося, правового стосунку
до нього не має. Директор Підприємства
не вбачав протиправного характеру в
діях ОСОБА_2, вважаючи винними у
протиправному вибутті спірного майна
інших осіб, яких мають встановити
компетентні органи.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, позовні вимоги не
визнав у повному обсязі, просив суд
відмовити у їх задоволенні. В
обґрунтування позиції посилався на те,
що відповідачка є добросовісним
набувачем, а спірне майно вибуло від
його власника з його волі, тому,
враховуючи відсутність підстав,
передбачених в статті 388 ЦК України, для
витребування спірного майна з
володіння ОСОБА_2, в задоволенні позову
необхідно відмовити в повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, про час, дату та місце
судового засідання повідомлявся
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив, його неявка не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що в задоволенні
позовної заяви необхідно відмовити з
наступних причин. Судом встановлені
такі фактичні обставини на підставі
пояснень представників сторін,
представлених письмових доказів.

Щодо фактичних обставин.

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 27.06.2007 року
за громадянином ОСОБА_1 визнано право
власності на нежиле приміщення,
розташоване в будинку АДРЕСА_1, площею
85,0 кв.м. Зазначене рішення й права,
визнані за особою в ньому,
зареєстровані в КП «ОМБТІ та РОН», про
що свідчить витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 30.08.2007
року № 15758069.

Згодом, після реєстрації визнаних за
ним прав ОСОБА_1 продав спірне
приміщення ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року,
який посвідчено приватним нотаріусом
ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за №1734.

В подальшому, ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу від 09.11.2007 року продав
спірне приміщення відповідачці ОСОБА_2
Зазначений договір посвідчено
приватним нотаріусом ОСОБА_5,
зареєстровано в реєстрі за № 75. Право
власності відповідача на це приміщення
зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» 10.12.2007
року, номер запису 2588 в книзі 72 неж-24.

Заочне рішення суду від 27.06.2007 року,
постановлене у справі за позовом
ОСОБА_1 до Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв, яким визнано
право власності на спірне приміщення
за ОСОБА_1, на підставі якого в
подальшому був вчинений перепродаж
спірного нерухомого майна, 21.03.2011 року, -
було скасовано за нововиявленими
обставинами. На цей час позов ОСОБА_1 у
зазначеній справі - залишено без
розгляду ухвалою суду від 12.09.2011 року,
яка набрала законної сили.

Крім того, в позовній заяві, поданій
прокурором в цьому судовому
провадженні, також зазначено, що ті
факти, на підставі яких судом 27.06.2007
року ухвалювалося заочне рішення, а
саме: укладення між ОСОБА_1 та Обласним
комунальним підприємством по
обслуговуванню іноземних
представництв та проведення ремонту
спірних приміщень ОСОБА_1, - є
недоведеними, оскільки такі факти
стали об'єктом перевірки їх законності
Управлінням СБУ в Одеській області, за
результатами чого порушено ряд
кримінальних справ. На думку позивача,
зазначене свідчить, що майно вибуло з
володіння Одеської міської ради не за
її волею, а отже, спірне майно має бути
витребувано у відповідача.

Стосовно обґрунтованості
добросовісності набувача.

За результатами розгляду цієї
цивільної справи суд має констатувати,
що презумпція добросовісності
набувача заперечена та спростована
стороною позивача не була з огляду на
таке. Всі обставини справи за
результатами їх всебічного
дослідження свідчать про те, що
відповідачка ОСОБА_2 не знала та не
повинна була знати про те, що набула
майно від неуповноваженої особи, суд
визнає відповідача добросовісним
набувачем спірного приміщення. У цьому
висновку суд виходить з наступного.

Судом враховано, що відповідно до ст. 328
ЦК України право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За правилом статті 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Як викладено в цьому рішенні далі,
враховуючи відсутність передбачених у
статті 388 ЦК України підстав для
витребування спірного приміщення, суд
має зробити висновок, що відповідачка
придбала спірний об'єкт нерухомості за
правомірною підставою шляхом
укладення відплатного договору.

У зв'язку із здійсненням відчуження
спірної нерухомості - відповідачка
набула право на неї від третьої особи
ОСОБА_3, право якого ґрунтувалося на
договорі купівлі-продажу, укладеному з
ОСОБА_1, право якого, в свою чергу,
ґрунтувалось на рішенні Приморського
районного суду м. Одеси від 27.06.2007 року,
що було чинним та нескасованим на час
укладення та посвідчення договорів
купівлі-продажу від 06 вересня 2007 року
та від 09 листопада 2007 року. Зазначене
судове рішення застосовано в якості
правовстановлюючого документа на
спірне приміщення, посвідчуючи права
ОСОБА_1, а надалі й ОСОБА_3 на його
відчуження.

Враховуючи, що згідно із чинним
законодавством - судове рішення, що
набрало законної сили, підлягає
виконанню усіма органами, юридичними
та фізичними особами, відповідач
ОСОБА_2 не могла передбачати того, що
рішення суду від 27 червня 2007 року може
мати вади своєї достатньої
обґрунтованості та правомірності, а
рівною мірою могло у подальшому бути
скасованим та втратить свою чинність й
законну силу, а тому мала усі об'єктивні
підстави покладися на авторитет
судової влади, втілений у певному акті
правосуддя.

При цьому, відповідно до п.5 умов
договору купівлі-продажу від 9.11.2007 року
продавець засвідчив, що відчужуване
нежиле приміщення нікому іншому не
продане, не подароване, не відчужене
іншим способом, не заставлене, в спорі
та під забороною (арештом), під
податковою заставою не перебуває,
боргом за житлово-комунальні послуги
не обтяжене, як внесок до статутного
фонду юридичних осіб не внесене, не
надане в користування наймачам
(орендарям), прав щодо нього у третіх
осіб як в межах так і за межами України,
немає; внаслідок цього договору не буде
порушено прав та законних інтересів
інших осіб.

Зазначені обставини надали
відповідачу ОСОБА_2 усі підстави
вважати третю особу, такою, якій
правомірно належать права здійснювати
відчуження зазначеного нежилого
приміщення, що знаходиться в будинку
АДРЕСА_1, площею 85,0 кв.м.

Резюмуючи це, суд має констатувати, що
за наслідками судового вивчення не
отримано належних доказів того, що
набувач ОСОБА_2 діяла під час придбання
нерухомості недобросовісно, мала або
за всіма обставинами повинна була мати
підстави для об'єктивних сумнівів в
правомірності дій попереднього
власника, а рівною мірою - мати підстави
для сумнівів у правомірності набуття
ним права власності стосовно спірного
об'єкту.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року відповідно до частини п'ятої
статті 12 ЦК добросовісність набувача
презюмується. Якщо судом буде
встановлено, що набувач знав чи міг
знати про наявність перешкод до
вчинення правочину, в тому числі й те,
що продавець не мав права відчужувати
майно, це може свідчити про
недобросовісність набувача і є
підставою для задоволення позову про
витребування у нього майна.

Проте, зазначені обставини, що могли б
свідчити про недобросовісність
набувача, судом встановлені не були,
доведені в судовому засіданні
належними доказами не були. Таким
чином, суд вважає, що позивачем не
доведено того факту, що відповідач
знала або повинна була знати про те, що
купує майно в особи, яка не мала права
його відчужувати, з огляду на що визнає
ОСОБА_2 добросовісним набувачем.

Стосовно обставин вибуття спірної
квартири з володіння попереднього
власника.

За правилом ст. 388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. Таким чином,
відповідно до ст.388 ЦК України
витребування майна від добросовісного
набувача, окрім інших умов, є можливим
лише в тому випадку, якщо спірне майно
вибуло з володіння власника без його
волі (поза його волею).

Як визнав представник Одеської міської
ради, спірне приміщення дійсно
знаходилось у користуванні Обласного
комунального підприємства по
обслуговуванню іноземних
представництв, перебуваючи у його
господарському віданні, втім,
документи, які стали підставою для
передачі користування ним не
збереглися. Проте, вказані обставини
визнані та підтверджені як
представником Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв, який
підтвердив, що спірним приміщенням це
Підприємство використовувало тривалий
час, втім, йому не відомо про наявність
документів, які стали підставою для
передачі Одеською міською радою
вказаних приміщень представництвом,
так й іншими учасниками розгляду
справи. Ця обставина (про перебування
спірного майна у користуванні та
віданні Підприємства) була визнаною
усіма сторонами, які беруть участь у
справі, а тому згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню т
вважається встановленою.

Суд виходить з того, що зазначене
спірне приміщення первинно - до
запровадження права комунальної
власності та розмежування об'єктів, що
належать на праві державної або
комунальної власності, - перебувало у
державній власності від часів
існування колишнього СРСР. У
відповідності до пояснень директора
Обласного комунального підприємства
по обслуговуванню іноземних
представництв - ОСОБА_7, у різні часи в
цьому приміщенні розташовувалися
консульські установи різних іноземних
країн, тобто воно використовувалось у
дипломатичних цілях. Сторони визнали у
судовому засіданні, що зазначене
спірне приміщення ніколи не перебувало
у користуванні, віданні та
оперативному управлінні Одеської
міської ради, яка не здійснювала
стосовно цього приміщення жодних
владних повноважень.

Обласне комунальне підприємство по
обслуговуванню іноземних
представництв, здійснюючи стосовно
спірного приміщення повноваження з
володіння та користування, виступало
від імені власника, яким первинно була
держава, у подальшому - спільно
територіальні громади сіл, селищ та
міст Одеської області.

Таким чином, спірне приміщення
первинно перебуваючи у державній
власності та будучи закріпленим на
законних підставах на праві
оперативного управління, а з набранням
сили Закону України «Про власність» -
на праві повного господарського
відання - за Обласним комунальним
підприємством по обслуговуванню
іноземних представництв, перебувало у
його користуванні, володінні та на
повному його утриманні. Такий самий
статус зберігається за закріпленим
майном у віданні комунального
підприємства.

У цьому суд має виходити з положень
частини 1 статті 37 Закону УРСР «Про
власність» (в редакції Закону від 7
лютого 1991 року № 697-XII, що діє починаючи
з 15.04.1991 року), відповідно до якої майно,
що є державною власністю і закріплене
за державним підприємством, належить
йому на праві повного господарського
відання, крім випадків, передбачених
законодавством Української РСР. До
визначеного моменту суду належить
застосувати положення статті 87-1 ЦК
УРСР 1963 року, за якою майно, закріплене
за державними організаціями,
перебувало в оперативному управлінні
цих організацій, що здійснювалося в
межах, встановлених законом, у
відповідності до цілей їх діяльності.

Держава, яка в особі уповноважених
органів закріпила за Обласним
комунальним підприємством по
обслуговуванню іноземних
представництв - право повного
господарського відання спірним
приміщенням, наділила це Підприємство
статусом його титульного володільця й
правами власника у реалізації
повноважень з його захисту (ст. 150 ЦК
УРСР 1963 року, ч. 5 ст. 48 Закону України
«Про власність»). Отже первинно від
держави спірне майно також вибуло з
волі власника, перебуваючи у
титульного володільця на законних
правах, що визначалися конструкцією
інституту повного господарського
відання.

Надалі вказане спірне майно було
передано Підприємством громадянину
ОСОБА_1 за договорами оренди, що
підписані директором підприємства -
Долговим А.С., який таким чином діяв від
імені та в інтересах Підприємства у
межах своїх повноважень.

Описані обставини встановлені іншим
судовим рішенням від 25 грудня 2012 року
по кримінальній справі № 1-385/11. В цьому
провадженні встановлено наявність
порушень у діях директора Попова А.С.
судовим рішенням від 25 грудня 2012 року
по кримінальній справі № 1-385/11, яким
зроблено висновок, що результатом дій
Попова А.С. стало неналежне виконання
ним службових обов'язків, яке знайшло
свій прояв у неналежному контролі за
майном, ввіреним підприємству, що
потягло за собою можливість переходу
права власності на це майно інших осіб,
чим спричинено матеріальну шкоду.

За згоди уповноваженої особи
комунального підприємства - директора
Попова А.С. та з його волі це спірне
приміщення вибуло з володіння
керованого ним підприємства на
підставі договорів оренди від 11.04.2006
року, від 31.07.2006 року (т.1 а.с.142, 172
кримінальної справи № 1-385/11).

Наведені обставини обумовлюють
висновку суду, за яким директор
Підприємства Попов А.С. зобов'язаний
був проявити належний рівень обачності
при виборі контрагенту, а тому саме на
це Підприємство має бути покладено
ризик випадкової втрати майна у зв'язку
з неправомірними діями третіх осіб.
Таким чином, директор Попов А.С. не
виявив обачності та проявив недбалість
під час обрання контрагента, укладення
договору оренди та передачі спірного
приміщення третім особам у володіння
та користування.

Отже, як слідує з пояснень представника
сторони позивача Попова А.С. у
сукупності з іншими доказами,
зібраними по справі - які це доводять,
суд може зробити висновок, що спірне
майно фактично потрапило у володіння
третіх осіб з волі уповноваженої
посадової особа титульного володільця,
оскільки директором Обласного
комунального підприємства по
обслуговуванню іноземних
представництв були укладено та
власноруч підписано договори оренди
спірних приміщень, на підставі яких
спірне майно вибуло з володіння
вказаної організації.

Наведене повною мірою узгоджується із
правовою позицією, викладеною у листі
Вищого спецiалiзованого суду України з
розгляду цивільних i кримінальних
справ від 13.04.2011 року, згідно із якою
якщо майно відчужено за відплатним
договором, то відповідно до частини
першої статті 388 Цивільного кодексу
України власник має право витребувати
це майно від добросовісного набувача
лише у разі, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно, поза їх волею (було
загублене, викрадене, вибуло з їхнього
володіння іншим шляхом). Наявність у
діях власника майна волі на передачу
цього майна, зокрема при укладенні
договору оренди, виключає можливість
його витребування від добросовісного
набувача.

Підбиваючи підсумки, суд має
констатувати наступне: враховуючи, що
відповідачка набула спірне майно за
відплатним договором, є добросовісним
набувачем, спірне майно вибуло з
володіння власника та особи, якій він
передав це майно у володіння, відсутні
усі підстави для витребування спірного
приміщення від відповідачки, що є
безумовною підставою для набуття нею
права власності на таке майно у порядку
та з підстави, передбаченої у статті 330
ЦК України, що є безумовною підставою
для відмови у задоволенні поданого
позову.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. У цьому випадку судом не
встановлено обставин, за яких позивач
може бути звільнений від доказування
обставин, на які він посилається.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Керуючись ст. ст. 3, 13, 15, 16, 330, 386-388 ЦК
України, ст. ст. 3, 4, 11, 37, 60, 61, 114, 212-215
Цивільного процесуального кодексу
України, беручи до уваги положення
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради, Обласного комунального
підприємства по обслуговуванню
іноземних представництв до ОСОБА_2 про
витребування з незаконного володіння
майна - нежитлового приміщення, площею
85 кв.м., що знаходиться за адресою
будинку АДРЕСА_1, - відмовити у повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ
С.О. ПОГРІБНИЙ

01.04.2014