Справа №484/4372/13-ц 25.06.2014 25.06.2014 25.06.2014
Провадження №22-ц/784/1742/14
Провадження №22-ц/784/1742/14
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач апеляційного
суду - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового
засідання - Горенко Ю.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

товариства з обмеженою
відповідальністю "Агея"

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області

від 14 квітня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до товариства з обмеженою
відповідальністю "Агея" про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, інших виплат та моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 пред'явив до
відповідача вказаний позов, який в
подальшому уточнював та обґрунтовував
наступним.

1 березня 2011 року він був прийнятий на
роботу до ТОВ "Агея" на посаду директора
відокремленого підрозділу
"Первомайський цех з виробництва ядра
горіху волоського".

Наказом директора ТОВ "Агея" від 03 січня
2012 року його незаконно було усунуто
від виконання його обов'язків, що
підтверджено рішенням апеляційного
суду Миколаївської області від 05
червня 2013 року.

23 липня 2013 року його було звільнено з
займаної посади на підставі ч.3
ст.38 КЗпП України через невиконання
товариством законодавства про працю.

Позивач вказував, що на момент
звільнення ТОВ "Агея" не виплатило йому
належних при звільненні сум та не
повернуло йому трудову книжку із
відповідним записом про звільнення.

Посилаючись на зазначене, позивач
просив стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 8668 грн.80 коп.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені в сумі 8668 грн.
80 коп., вихідну допомогу в сумі
3715 грн.20 коп., компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 2331 грн.45
коп., середній заробіток за час
затримки видачі трудової книжки у сумі
1857 грн.60 коп. та моральну шкоду в сумі 500
грн.

Крім того, позивач наполягав на
зобов'язанні відповідача повернути
йому трудову книжку з записом про його
звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 14 квітня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволений частково. Стягнуто
на його користь з ТОВ "Агея" середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
2 січня 2013 року по 23 липня 2013 року в
сумі 7833 грн.60 коп., середній заробіток
за час вимушеного прогулу з 24 липня 2013
року по день фактичного розрахунку 28
лютого 2014 року в сумі 8928 грн., вихідна
допомога в сумі 3715 грн.20 коп.,
компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 1997 грн.58 коп. та
моральну шкоду в сумі 100 грн.

У задоволенні іншої частини позову
відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
ТОВ "Агея" подало апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просило скасувати рішення суду
та ухвалити нове - про відмову у
задоволенні позову.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що вони є обґрунтованими в
частині стягнення сум, але не в тих
розмірах, які зазначав позивач.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, з огляду на таке.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р.
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці», якщо
буде встановлено, що на порушення ст.46
КЗпП роботодавець із власної
ініціативи без законних підстав
відсторонив працівника від роботи із
зупиненням виплати заробітної плати,
суд має задовольнити позов останнього
про стягнення у зв'язку з цим середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу (ст.235 КЗпП).

Згідно з ст.ст.74, 83 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

У разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Відповідно до ст.ст.47, 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Рішення Конституційного Суду України
N8-рп/2013 від 15.10.2013 р. тлумачить, що у разі
порушення роботодавцем законодавства
про оплату праці не обмежується
будь-яким строком звернення працівника
до суду з позовом про стягнення
заробітної плати, яка йому належить,
тобто усіх виплат, на які працівник має
право згідно з умовами трудового
договору і відповідно до державних
гарантій, встановлених законодавством,
зокрема й за час простою, який мав місце
не з вини працівника, незалежно від
того, чи було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

Згідно з ст.117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Частина 3 статті 38 та стаття 44 КЗпП
України передбачають, що працівник має
право у визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору. У такому випадку
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Стаття 237-1 КЗпП України регламентує, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 01 березня
2011 року ОСОБА_2 був прийнятий на роботу
до ТОВ "Агея" директором відокремленого
підрозділу "Первомайський цех з
виробництва ядра горіху волоського".

Наказом директора ТОВ "Агея" від 03 січня
2012 року позивача незаконно було
усунуто від виконання його обов'язків,
що підтверджено рішенням апеляційного
суду Миколаївської області від 05
червня 2013 року.

18 липня 2013 року рішенням
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області на користь
позивача було стягнуто заборгованість
по заробітній платі з січня 2012 р. по 29
грудня 2012 р. в сумі 10 134 грн.04 коп. та
моральну шкоду у сумі 200 грн. (а.с.73-74).

23 липня 2013 року ОСОБА_2 звільнився з
займаної посади на підставі ч.3
ст.38 КЗпП України через невиконання
товариством законодавства про працю,
що встановлено рішенням
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області від 11.11.2013 р.,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 20.01.2014 р.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

У своїй заяві про звільнення позивач
зазначав розрахунковий рахунок, на
який відповідач мав змогу сплатити
йому заборгованість по всіх платежах,
які належали йому при звільненні (а.с.7).

Заборгованість по заробітній платі,
визначена рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 18.07.2013 р., була виплачена
позивачу 21.02.2014 р.

Інших сум, які підлягали виплаті
позивачу при звільненні, йому
виплачено не було (а.с.79).

Проаналізувавши викладене, колегія
суддів вважає, що висновок районного
суду про наявність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні, який суд, правильно
зазначивши норму законодавства, яка
надає право на стягнення, та підстави
цього, помилково зазначив як середній
заробіток за час вимушеного прогулу по
день фактичного розрахунку, вихідної
допомоги, компенсації за невикористану
відпустку та моральної шкоди є
правильним.

Помилковість зазначення назви
середнього заробітку не вплинула на
правильність висновку суду щодо його
суми та розрахунку.

Відповідачем незаконно було
відсторонено позивача від займаної
посади, а отже у зв'язку з цим в нього є
право на стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Оскільки позивачу не надавалася
відпустка під час роботи, то в нього
виникло право при звільненні на
отримання грошової компенсації за всі
не використані ним дні щорічної
відпустки.

Так як позивача було звільнено з
займаної посади за ч.3 ст.38 КЗпП України,
то йому повинна бути виплачена вихідна
допомога у розмірі, передбаченому ст.44
КЗпП України.

Постільки ОСОБА_2 при звільненні не
були виплачені всі суми, які підлягали
виплаті, то стягнення з відповідача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні також є
цілком правомірним.

Стягнуті судом суми відповідають межам
позовних вимог.

Стягнення з відповідача на користь
позивача моральної шкоди також є
вірним, так як в матеріалах справи є
достатньо доказів того, що позивач
морально страждав та вимушений був
докладати додаткових зусиль для
захисту свого порушеного права.

Посилання відповідача на те, що
позивачем було порушено вимоги ч.2 ст.31
ЦПК України про неможливість після
початку розгляду судом справи
змінювати предмет та підставу позову,
колегія суддів вважає безпідставним,
оскільки зі змісту уточнених позовних
вимог ОСОБА_2 зазначеного не
вбачається.

Твердження апелянта про те, що ним
повністю було дотримано законодавство
про працю відносно позивача, колегія
суддів вважає хибними, оскільки
порушення ним зазначеного
законодавства доведено вищенаведеними
рішеннями судів та дослідженими у
судовому засіданні доказами.

Доводи відповідача про порушення
позивачем строку звернення до суду з
позовом є неправильними, оскільки вони
протирічать вимогам ст.233 КЗпП України
та рішенню Конституційного Суду
України, про яке було зазначено вище.

За такого, колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення
районного суду, оскільки воно є
законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю "Агея"
відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного
суду Миколаївської області від 14
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

У Х В А Л А