Ухвала іменем україни 09 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду
Донецької області від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом про солідарне стягнення
заборгованості за кредитним договором
з ОСОБА_6 та поручителя ОСОБА_7
Уточнивши позовні вимоги, позивач
просив стягнути з відповідачів суму
заборгованості: за основним боргом в
розмірі 263 573,13 доларів США, за
відсотками в розмірі 18 053,16 доларів США,
за нарахованою пенею в розмірі 189 828 грн
28 коп. та штрафом в розмірі 150 грн.

Позовні вимоги
обґрунтовані тим, що між ОСОБА_6 та
Закритим акціонерним товариством «ОТП
Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»),
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк» 25 квітня 2008 року укладено
кредитний договір СМ-8МЕ 107/188/2008,
відповідно до якого відповідач ОСОБА_6
отримав кредит у розмірі 170 тис. доларів
США. В якості забезпечення виконання
договірних зобов'язань 25 квітня 2008 року
між позивачем та ОСОБА_7 був укладений
договір поруки SК-SМЕ 107/188/2008. Внаслідок
неналежного виконання боржником
зобов'язань з повернення кредиту та
відсотків за користування грошовими
коштами позивач застосував заходи з
дострокового повернення кредиту
шляхом направлення 23 червня 2009 року
боржникам вимоги про погашення
заборгованості за кредитним договором
протягом 30 днів з дня її отримання.
Оскільки зобов'язання з повернення
кредиту не виконано та боржники станом
на 21 березня 2011 року мають
заборгованість із кредиту та
відсотками в сумі 281 626,29 доларів США, за
пенею 189 828 грн 28 коп. та штраф 150 грн,
позивач звернувся до суду .

Рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 15 січня 2014 року позовні
вимоги ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7
про стягнення заборгованості за
кредитним договором задоволено
частково.

Стягнуто з відповідача
ОСОБА_6 на користь позивача ПАТ «ОТП
Банк» заборгованість у сумі 281 626, 29
доларів США. В частині стягнення з
боржника ОСОБА_6 на користь позивача
пені та штрафу відмовлено.

У задоволенні вимог
ПАТ «ОТП Банк» до поручителя ОСОБА_7
відмовлено.

Рішенням апеляційного
суду Донецької області від 25 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП
Банк» заборгованість за кредитним
договором від 25 квітня 2008 року
№ SМ-SМЕ 107/188/2008 в розмірі 281 626 доларів
США 29 центів, що відповідно
до курсу долара США, встановленого НБУ
станом на 24 лютого 2014 року, складає 2 517
175 грн 78 коп., яка складається із
заборгованості за основним боргом в
розмірі 263 573,13 доларів США,
заборгованості за відсотками в розмірі
18 053,16 доларів США; Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення
нарахованої пені та штрафу відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону рішення апеляційного суду не
відповідає.

Суд першої інстанції,
відмовляючи в частині позовних вимог
про стягнення заборгованості з ОСОБА_7,
як поручителя, виходив із того, що
позивач не звернувся до суду з позовом
про стягнення заборгованості протягом
шести місяців після направлення 25
червня 2009 року вимоги щодо
дострокового виконання зобов'язань за
кредитним договором.

Апеляційний суд,
скасувавши рішення суду першої
інстанції та ухваливши нове рішення
про солідарне стягнення
заборгованості з відповідачів, виходив
із того, що у договорі поруки
встановлено термін його дії, зокрема не
пізніше 25 квітня 2023 року, тому суд
першої інстанції безпідставно
застосував до спірних правовідносин
положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте з такими
висновками суду апеляційної інстанції
не можна погодитись з наступних
підстав.

Судами встановлено, що
25 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та
ОСОБА_6 було укладено кредитний договір
№ СМ-SME 107/188/2008 на суму 270 тис. доларів
США (а. с. 3-4).

На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором 25 квітня 2008 року між банком
та ОСОБА_7 було укладено договір поруки
№ SR-SME 107/188/2008 (а. с. 15).

З матеріалів справи
вбачається, що 23 червня 2009 року ОСОБА_6
та ОСОБА_7 позивачем було направлено
досудові вимоги про дострокове
виконання зобов'язань за кредитним
договором протягом 30 днів з дати їх
одержання (а. с. 14, 17).

Таким чином, банк
скористався своїм правом дострокового
виконання зобов'язань, передбаченим п.
1.9 кредитного договору, відповідно до
якого банк має право дострокового
виконання зобов'язань в цілому або у
визначеній банком частині у випадку
невиконання позичальником або
поручителем своїх боргових та інших
зобов'язань за цим договором або
договором поруки. При цьому виконання
боргових зобов'язань повинно бути
проведено позичальником протягом 30
календарних днів з дати одержання
позичальником відповідної вимоги.

Відповідно до п. 3.2
договору поруки від 25 квітня 2008 року
передбачено, що поручитель приймає на
себе зобов'язання у випадку
невиконання боржником боргових
зобов'язань перед банком за кредитним
договором здійснити виконання
боргових зобов'язань в обсязі,
заявленому банком в письмовій вимозі
протягом 3-х банківських днів з дня
отримання відповідної письмової
вимоги банку.

Відповідно до вимог
частини другої статті 1054 та частини
другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Згідно з положеннями
частини четвертої статті 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки, у разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, суд першої
інстанції, установивши, що договором
поруки не визначено строк, після
закінчення якого порука припиняється,
оскільки умовами цього договору
встановлено, що він діє до повного
припинення всіх зобов'язань боржника
за кредитним договором, та що кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання, який був змінений ним
відповідно до п. 1.9.1 кредитного
договору, не пред'явив протягом шести
місяців вимоги до поручителя про
виконання зобов'язання, дійшов
правильного висновку про те, що
зобов'язання за договором поруки
припинилися (правова позиція
Верховного Суду України, викладена в
постанові від 29 січня 2014 року у справі
№ 6-155цс13).

За таких обставин
апеляційний суд дійшов помилкового
висновку про те, що у договорі поруки
встановлено термін його дії до 25 квітня
2023 року, оскільки це строк дії
кредитного договору, натомість в
договорі поруки зазначено, що він діє
до повного припинення всіх зобов'язань
боржника за кредитним договором, а
строк виконання основного зобов'язання
було змінено.

Таким чином, суд
апеляційної інстанції неправильно
застосував норми матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
помилково скасувавши рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.
Рішення апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року скасувати,
рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 15 січня 2014 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська