ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/2490/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" червня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ДЕАК Ю.В.

за участю

прокурора
Козакевича О.С.;

представника позивача
Костяного О.Ю.;

відповідача
ОСОБА_2;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Державного підприємства
«Київський бронетанковий завод» до
ОСОБА_2, за участю Дарницької
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері, про виселення
з гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Державне підприємство
«Київський бронетанковий завод» (далі
по тексту - позивач, ДП «Київський
бронетанковий завод») звернулось до
Дарницького районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_2 (далі по тексту -
відповідач, ОСОБА_2) про виселення з
кімнати НОМЕР_1 гуртожитку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

16.05.2014 року до суду надійшла заява
заступника Дарницького прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері про вступ у справу, у
зв'язку із чим протокольною ухвалою від
16.05.2014 року судом було допущено до
участі у справі прокурора Дарницької
прокуратури з нагляду за додержанням
законів у воєнній сфері.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що на балансі ДП «Київський
бронетанковий завод» перебуває
гуртожиток, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. З 25.01.2005 року
відповідач працював в ДП «Київський
бронетанковий завод» на посаді
слюсаря-електрика з ремонту
електроустаткування, у зв'язку з чим
був вселений до зазначеного гуртожитку
на підставі його заяви від 04.03.2005 року.
15.08.2007 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір на
тимчасове проживання в гуртожитку.
01.09.2010 року позивачем було видано
відповідачеві ордер на право
користування житловим приміщенням в
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1,
ліжко-місце, поверх 1, розмір 6,0 кв.м.

19.11.2010 року відповідача було звільнено
з займаної посади за власним бажанням,
у зв'язку із чим позивач вважає, що
наразі відповідач безпідставно
проживає в кімнаті НОМЕР_1 гуртожитку,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Також як на підставу для виселення із
зазначеного гуртожитку позивач
посилається не те, що ОСОБА_2
систематично порушує правила
співжиття, робить неможливим та
небезпечним його спільне проживання в
одному гуртожитку разом з іншими
мешканцями.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
вважав їх обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідач в судовому засіданні
заперечував проти задоволення
позовних вимог, вважав їх незаконними
та необґрунтованими, в зв'язку з чим
просив суд відмовити у задоволенні
позову, зазначивши, що іншого житла він
не має.

Прокурор в судовому засіданні проти
позовних вимог заперечував. Надав суду
письмові заперечення, в яких вважав
позовні вимоги незаконними та
необґрунтованими, в зв'язку з чим
просив суд відмовити у задоволенні
позову.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що на балансі
Державного підприємства «Київський
бронетанковий завод», яке відповідно
до статуту є правонаступником усіх
майнових і немайнових прав та
обов'язків Державного підприємства
«Київський ремонтно-механічний завод»,
перебуває гуртожиток, який знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено
довідкою від 22 серпня 2013 року №057137
(а.с.22).

Наказом директора ДП «Київський
ремонтно-механічний завод» від 25.01.2005
року №15 ОСОБА_2 було прийнято на роботу
слюсарем-електриком з ремонту
електроустаткування (а.с.25). За заявою
відповідача від 04.03.2005 року йому було
надано ліжко-місце в гуртожитку.

15.08.2007 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір №134
про тимчасове проживання в відомчому
гуртожитку, за умовами якого позивач
надав відповідачеві ліжко-місце в
гуртожитку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, для проживання на термін
роботи на підприємстві (а.с.24).

01.09.2010 року рішенням адміністрації
Державного підприємства «Київський
ремонтно-механічний завод» було видано
відповідачеві ордер на право
користування житловим приміщенням в
гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1,
ліжко-місце, поверх 1, розмір 6,0 кв.м.
(а.с.27).

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу
Української РСР (далі по тексту - ЖК
УРСР) та п. 2 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986
року N 208 (далі - Положення), гуртожитки
призначаються лише для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання.

Пунктом 17 Положення передбачено, що
вселення громадянами, які проживають у
приміщеннях, що перебувають у їх
відособленому користуванні, інших
членів сім'ї, крім своїх неповнолітніх
дітей, в указані приміщення
допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом з
ним.

Згідно з ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК УРСР та ч. 1 п.
10 Положення на підставі спільного
рішення адміністрації підприємства,
установи, організації чи органу
кооперативної або іншої громадської
організації та відповідного
профспілкового комітету про надання
жилої площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку, а відтак, суд дійшов
висновку, що відповідач, отримавши за
рішенням адміністрації позивача
відповідний ордер, на законних
підставах здійснював користування
наданим йому житловим приміщенням у
зазначеному вище гуртожитку.

Наказом Директора ДП «Київський
ремонтно-механічний завод» від 22.11.2010
року №221 відповідача було звільнено з
посади слюсаря-електрика з ремонту
електроустаткування за власним
бажанням у зв'язку із захворюванням з
19.11.2010 року (а.с.26) та 01.04.2013 року
позивачем направлено йому
попередження про необхідність
звільнення займаного приміщення (а.с.28).

Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК
УРСР ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

А згідно з чч. 1, 2 ст. 132 ЖК УРСР сезонні,
тимчасові працівники і особи, що
працювали за строковим трудовим
договором, які припинили роботу, а
також особи, що вчились у навчальних
закладах і вибули з них, підлягають
виселенню без надання іншого жилого
приміщення з гуртожитку, який їм було
надано у зв'язку з роботою чи навчанням.
Інших працівників підприємств,
установ, організацій, які поселилися в
гуртожитку в зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину.

Тобто, виходячи з положень ЖК УРСР та
Примірного положення про гуртожитки,
зазначеними правовими актами
встановлено перелік підстав, за
наявності яких мешканця гуртожитку
може бути виселено з житлового
приміщення без надання іншого
житлового приміщення і цей перелік є
вичерпним, зокрема, осіб, які припинили
роботу з інших підстав, ніж ті, що
зазначені в частині другій ст. 132 ЖК
УРСР, а також осіб, перелічених у статті
125 цього Кодексу, може бути виселено
лише з наданням їм іншого жилого
приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» (далі по тексту - Постанова
Пленуму ВСУ) також зазначив, що,
вирішуючи спори про виселення з
гуртожитків, судам слід з'ясовувати,
крім інших питань, і питання щодо
видачі відповідно до Примірного
положення ордера на зайняття жилої
площі в гуртожитку. Якщо гуртожиток
надано у зв'язку з роботою, слід
з'ясовувати вид трудового договору,
укладеного між позивачем і
відповідачем, і за яких підстав він був
припинений, маючи на увазі, що згідно зі
ст. 132 ЖК без надання іншого жилого
приміщення можуть бути виселені
сезонні, тимчасові працівники, які
припинили роботу, особи, які працюють
за строковим трудовим договором, а
також інші працівники, які звільнилися
за власним бажанням без поважних
причин, або звільнені за порушення
трудової дисципліни чи вчинення
злочину. При припиненні трудового
договору з інших підстав вони, як і
особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть
бути виселені лише з наданням іншого
жилого приміщення.

Судом встановлено, що відповідач набув
право на проживання в гуртожитку на
законних підставах, перебуваючи у
трудових відносинах з позивачем,
звільнено його за власним бажанням у
зв'язку із захворюванням, що є поважною
причиною, а відтак правові підстави для
його виселення у відповідності до ч. 2
ст. 132 ЖК УРСР без надання іншого
житлового приміщення відсутні.

Окрім того, іншою підставою для
виселення відповідача без надання йому
жилого приміщення позивач визначив ч. 1
ст. 116 ЖК УРСР та як на доказ того, що
відповідач систематично порушує
правила співжиття та робить неможливим
та небезпечним його спільне проживання
в одному разом з іншими мешканцями
позивач посилався на акт від 27.01.2014 року
(а.с.30).

Частиною 1 ст. 116 ЖК УРСР встановлено, що
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Крім того, у відповідності до п. 17
Постанови Пленуму ВСУ при вирішенні
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК осіб, які систематично порушують
правила співжиття і роблять неможливим
для інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Позивачем не доведено та в матеріалах
справи відсутні докази того, що судами,
прокурорами чи органами внутрішніх
справ стосовно відповідача взагалі
вживались будь-які заходи
попередження або громадського впливу
відповідними органами, хоча ст. 116 ЖК
УРСР вказує на систематичність та
повторність порушень. Посилання
позивача на акт від 27.01.2014 року як на
відповідну підставу для задоволення
позовну, суд не бере до уваги, оскільки
він не є належним та допустимим доказом
у розумінні стст. 57, 58 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України).

А відповідно до приписів ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку, що належних та допустимих
доказів, в розумінні стст. 58, 59 ЦПК
України, на підтвердження того, що
ОСОБА_2 систематично порушує правила
співжиття та робить неможливим та
небезпечним його спільне проживання в
одному гуртожитку разом з іншими
мешканцями, позивачем не надано.

Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України
суд, відмовляючи в задоволенні
цивільного позову, також відмовляє
позивачу у стягненні з відповідача на
його користь понесених ним і
документально підтверджених судових
витрат.

Враховуючи викладене та керуючись
стст. 116, 129, 132 Житлового кодексу
Української РСР, стст. 57-60, 212, 215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.