УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Висоцької В.С., Фаловської І.М.,Писаної
Т.О., Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до Інституту
помології ім. Л.П. Симиренка
Національної академії аграрних наук
України про визнання незаконними
наказу про звільнення з роботи,
стягнення вихідної допомоги,
поновлення на роботі, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, виплату премії за
2009 рік та відшкодування моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Городищенського районного
суду Черкаської області від 12 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 07 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що він працював
інженером-енергетиком в інституті
помології ім. Л.П. Симиренка
Національної академії аграрних наук
України з січня 2009 року. Перебуваючи у
черговій відпустці в 2011 році, він
написав заяву про звільнення з роботи
за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з
невиконанням адміністрацією інституту
законодавства про працю, умов
колективного договору, Закону України
«Про охорону праці» і просив вважати
днем звільнення перший робочий день
після закінчення чергової відпустки,
оскільки мав намір передати
товарно-матеріальні цінності та
документацію.

У перший робочий день після відпустки,
17 жовтня 2011 року, він передав
товарно-матеріальні цінності і
звернувся до адміністрації за видачею
трудової книжки, але трудову книжку
отримав лише 26 жовтня 2011 року. У
трудовій книжці було зазначено, що він
звільнений з роботи з 10 жовтня 2011 року
за власним бажанням згідно з ч. 1 ст. 38
КЗпП України. До цього часу інформації
про відмову в задоволенні його заяви
про звільнення від 21 вересня 2011 року
або заперечень щодо її змісту, він не
отримував.

Враховуючи викладене, просив: визнати
наказ №60/к від 10 жовтня 2011 року про
звільнення за власним бажанням згідно
з ч. 1 ст. 38 КЗпП України незаконним; не
поновлюючи його на роботі, змінити дату
звільнення, а саме: з дня постановлений
рішення, та формулювання причин
звільнення, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП
України; стягнути з відповідача на його
користь вихідну допомогу та середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 10
жовтня 2011 року по дату зміни запису в
трудовій книжці і проведення повного
розрахунку в зв'язку зі звільненням;
стягнути з відповідача премію,
невиплачену у 2009 році, у зв'язку з
ювілейною датою; стягнути з
відповідача на його користь 8000 грн у
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Городищенського районного
суду Черкаської області від 28 березня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 12 червня 2012 року, позов задоволено
частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 листопада 2012
року вказані судові рішення скасовано,
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи позивач
неодноразово змінював та збільшував
позовні вимоги, мотивуючи тривалістю
періоду розгляду справи, та остаточно
згідно з письмовою заявою про
уточнення позовних вимог від 12 вересня
2013 року просив: визнати наказ №60/к від 10
жовтня 2011 року про звільнення за
власним бажанням незаконним та
скасувати його; поновити позивача на
роботі в Інституті помології ім. Л.П.
Симиренка Національної академії
агарних наук України на посаді
інженера-енергетика; стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
11 жовтня 2011 року по дату
вирішення справи у суді, яка станом на 12
вересня 2013 року становить 42 173,52 грн без
утримання податку з доходів фізичних
осіб, пенсійних та страхових внесків;
стягнути з відповідача на його користь
18000 грн у рахунок відшкодування
моральної шкоди; стягнути з
відповідача на його користь витрати на
правову допомогу у розмірі 5505,60 грн і
допустити негайне виконання рішення в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
межах одного місяця.

Рішенням Городищенського районного
суду Черкаської області від 12
вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 07 листопада 2013 року, позов
задоволено частково.

Визнано наказ №60/к від 10 жовтня 2011 року
про звільнення ОСОБА_6 за власним
бажанням незаконним та скасовано.

Поновлено ОСОБА_6 на посаді
інженера-енергетика Інституту
помології імені Л.П. Симиренка
Національної академії агарних наук
України.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 11 жовтня 2011 року
по 26 жовтня 2011 року у розмірі 986,88 грн
без утримання податку з доходів
фізичних осіб, пенсійних та страхових
внесків, 1500 грн у рахунок відшкодування
моральної шкоди.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення в
частині вирішення позовних вимог про
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,
відшкодування витрат на правову
допомогу скасувати і ухвалити у цій
частині нове рішення, яким вказані
вимоги задовольнити повністю.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими. З урахуванням наведеної норми
спір в частині задоволення вимог про
визнання незаконним та скасування
спірного наказу, поновлення на роботі
не є предметом касаційного перегляду,
оскільки сторонами ні в апеляційному
ні в касаційному порядку не оскаржено.
Спір переглядається в межах доводів
касаційної скарги позивача.

Так, судами встановлено, що ОСОБА_6
працював в інституті помології імені
Л.П. Симиренка Національної академії
аграрних наук України на посаді
інженера-енергетика з 21 січня 2009 року.
Наказом №60/к від 10 жовтня 2011 року
ОСОБА_6 було звільнено з роботи згідно з
ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Оскаржуваним рішенням місцевого суду,
залишеним без змін апеляційним судом,
наказ №60/к від 10 жовтня 2011 року
скасовано та поновлено позивача на
роботі.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про
працю України у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Таким чином, суд, вирішуючи питання про
незаконне звільнення та про поновлення
позивача на роботі одночасно, повинен
був вирішити питання про виплату йому
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, оскільки позивач,
скориставшись своїми процесуальними
правом, заявив таку вимогу, подавши
заяву про збільшення позовних вимог,
заявлених ще у 2011 році.

Задовольнивши вимоги про скасування
наказу про звільнення та про
поновлення позивача на роботі,
місцевий суд в порушення вимог ч. 1 ст. 11,
ст. 214 ЦПК України не мотивував підстави
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за 12 днів по день
видачі трудової книжки (ч. 4 ст. 235 КЗпП
України) за відсутності таких вимог
взагалі, а не за весь час вимушеного
прогулу згідно з ч. 2 вказаної статті, що
є предметом заявлених вимог та
відповідно предметом доказування у
даній справі з урахуванням прийнятих
місцевим судом уточнень до позову.

Апеляційний суд, переглядаючи справу з
урахуванням доводів апеляційної
скарги в частині незгоди позивача з
періодом, за який нараховано середній
заробіток за час вимушеного прогулу
дійшов висновку, що рішення місцевого
суду в цій частині є вірним, оскільки
після отримання трудової книжки
позивач міг працевлаштуватись чи стати
на облік до центру зайнятості як
безробітного та заявив відповідну
вимогу вперше 12 вересня 2013 року.
Встановивши такі обставини
апеляційний суд не вказав, до яких
правових наслідків це призвело: чи є
підстави взагалі для задоволення
відповідних заявлених вимог. При цьому
апеляційний суд залишив без змін
рішення місцевого суду в частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за 12 днів по день
видачі трудової книжки. За таких
обставин рішення судів з приводу цих
вимог містять суперечливі висновки,
які не є мотивованими, а обставини, які
становлять предмет доказування не
з'ясовані.

Оскільки судами не встановлені
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення спору в
частині вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, то
ухвалені у справі судові рішення в цій
частині відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягає скасуванню з направленням
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення витрат на правову
допомогу, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, вірно виходив із того,
що матеріали справи не містять
належних та допустимих доказів того, що
представник позивача є фахівцем у
галузі права і за законом має право на
надання правової допомоги, а тому немає
підстав для відшкодування позивачу за
рахунок відповідача вказаних витрат.

Також колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду в частині
визначення розміру відшкодування
завданої моральної шкоди, оскільки суд
дійшов цього висновку з урахуванням
всіх обставин.

Таким чином, в решті вимог судові
рішення відповідають вимогам
процесуального та матеріального права,
доводи касаційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішенням Городищенського районного
суду Черкаської області від 12 вересня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 07 листопада 2013
року в частині позову про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
В.С. Висоцька Т.О. Писана І.М.
Фаловська Г.В. Юровська