АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А [1]

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [2]

16 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Панченка М.М.,
Росік Т.В.

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 28 лютого 2014 року

в цивільній справі за позовом
Комунального підприємства
«Київжитлоспецексплуатація» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 28.02.2014 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2
на користь КП
«Київжитлоспецексплуатація» суму
боргу у загальному розмірі 38 771,32 грн. та
судовий збір у розмірі 387,73 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду
ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2 за
довіреністю, подав до суду апеляційну
скаргу в якій ставить питання про
скасування рішення суду та залишення
позовної заяви без розгляду.
Посилається на те, що судом першої
інстанції грубо порушені норми
процесуального права, неповно
з'ясовані всі обставини справи щодо
заявлених позовних вимог, що призвело
до ухвалення неправомірного рішення.
Вважає, що оскаржуваним рішенням
задоволено позовні вимоги, які не були
раніше предметом розгляду у порядку
наказного провадження, зокрема
задоволено позовну вимогу щодо
стягнення пені, яка не може бути
розглянута у такому порядку, тому не
може бути предметом розгляду і в
позовному провадженні.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримав з підстав наведених в ній.

Представник КП
«Київжитлоспецексплуатація» вважав що
спір вирішений правильно й апеляційну
скаргу слід відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого по справі рішення в цій
частині, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом ОСОБА_2 є власником
нежилих приміщень у будинку АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
нежилих приміщень від 03.09.2012 року( а.с. 22
).

Згідно договору, укладеного 01.01.2006 року
між КП «Київжитлоспецексплуатація» та
ПАТ «Київенерго» про постачання
теплової енергії у гарячій воді № 338254
від 01.01.2006 року, позивач займається
технічним обслуговуванням систем
теплопостачання у будинку АДРЕСА_1. За
умовами укладеного договору КП
«Київжитлоспецексплуатація» сплачує
за постачання теплової енергії
повністю за весь будинок та у свою
чергу має право отримувати відповідні
грошові кошти від орендарів та
власників, з якими укладено договори
про надання послуг по теплопостачанню.
Загальна сума вартості
теплопостачання на будинок
розподіляється між споживачами цього
будинку (нежилого приміщення)
пропорційно до площі, яку вони займають
на підставі договорів оренди та
договорів купівлі - продажу.

01.09.2012 року між КП
«Київжитлоспецексплуатація» та
ОСОБА_2, за письмовою заявою останнього,
було укладено договір № 1969 про надання
послуг на теплопостачання та технічне
обслуговування і утримання
внутрішньобудинкових інженерних
систем ЦО та їх абонентських уводів, за
умовами якого ОСОБА_2 зобов'язався
своєчасно та в повному обсязі
відшкодовувати позивачу вартість
спожитої теплової енергії та
технічного обслуговування
теплосистеми.

Сторонами було підписано Додатки № 1, 2,
3 до укладеного 01.09.2012 року договору №
1969, якими визначено тарифи на теплову
енергію та технічне обслуговування
тепломережі, порядок розрахунків за
теплову енергію, умови припинення
подачі теплової енергії.

Договір та додатки до нього укладені
між сторонами у письмовій формі,
підписані ОСОБА_2 власноручно та без
будь-яких застережень.

Статтею 322 ЦК України визначено, що
власник зобов'язаний утримувати майно,
що йому належить, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між їхніми
виробниками, виконавцями і
споживачами, а також їхні права та
обов'язки, регулюються Законом України
"Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, місцевого
cамоврядування, виробники, виконавці та
споживачі житлово-комунальних послуг,
а також власники приміщень або
будинків та балансоутримувачі, які
залежно від цивільно-правових угод
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником послуг (стаття 1, частина
друга статті 3, стаття 19 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги").

Відповідно до ст.1 Закону України від 24
червня 2004 року №1875-ІV "Про
житлово-комунальні послуги" комунальні
послуги - це результат господарської
діяльності, спрямованої на задоволення
потреби фізичної чи юридичної особи у
забезпеченні холодною та гарячою
водою, водовідведенням, газо- та
електропостачанням, опаленням.
Споживачем за цим Законом є фізична чи
юридична особа, яка отримує або має
намір отримати житлово-комунальну
послугу.

Відповідно до положень статті 32 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» плата за житлово-комунальні
послуги нараховується щомісячно
відповідно до умов договору в порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України.

Щомісячно за період з вересня 2012 року
по серпень 2013 року ОСОБА_2 виставлялись
рахунки за житлово-комунальні послуги,
які були оплачені ним у загальному
розмірі 5 000 грн. (а.с. 7).

Пунктом 1 частини першої статті 20
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги" передбачене право споживача
одержувати вчасно та відповідної
якості житлово-комунальні послуги
згідно із законодавством та умовами
договору на надання
житлово-комунальних послуг, при цьому
такому праву прямо відповідає
визначений пунктом 5 частини третьої
статті 20 цього Закону обов'язок
споживача оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

Оскільки, ОСОБА_2 за укладеним
договором є споживачем послуг
теплопостачання та технічного
обслуговування теплосистеми, проте
своєчасно не сплачував кошти за надані
послуги, тому у нього станом на 23.10.2013
року утворилась заборгованість у
розмірі - 38 772, 56 грн., з яких: сума боргу
по договору становить 34 938 грн. 10 коп., 3%
річних - 639,08 грн., пеня - 3195,38 грн.

Досудова вимога, направлена на адресу
ОСОБА_2, була залишена ним без
задоволення.

Згідно листів від 05.12.2012 та 18.12.2012 року
КП ««Київжитлоспецексплуатація» у
нежилому будинку за адресою АДРЕСА_1
літ. Б відсутні теплолічильники, тому
розрахунки з ПАТ «Київенерго»
проводяться виходячи з ІІІ групи
обліку спожитої теплової енергії.
Споживача повідомлено, що відключити
опалення та від'єднати від загальної
внутрішньо будинкову систему опалення
його приміщення неможливо, оскільки
для цього необхідно розробити та
узгодити в установленому порядку
проектно - технічну документацію з
перерахунком теплового навантаження
системи опалення з урахуванням
відключення окремих приміщень та
виконання поверхового розрахунку
обладнання теплового пункту і вузла
обліку теплової енергії, у разі його
наявності.

Відповідно до частини першої статті 4
ЗУ "Про житлово-комунальні послуги"
законодавство України у сфері
житлово-комунальних послуг базується
на Конституції України і складається з
нормативно-правових актів у галузі
цивільного, житлового законодавства,
цього Закону та інших
нормативно-правових актів, що
регулюють відносини у сфері
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до загальних умов виконання
зобов'язання, установлених статтею 526
ЦК України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином згідно з
умовами договору та вимогами ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства. Недотримання таких
вимог призводить до порушення
зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901,
частини першої статті 903 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором.

Зобов'язання боржника сплатити певну
грошову суму на користь кредитора
відповідно до цивільно-правового
договору або з інших підстав,
визначених законом, є грошовим
зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому
замовник зобов'язаний оплатити надану
послугу в грошах, а виконавець має
право вимагати від замовника
відповідної оплати, тобто в якому
передбачено передачу грошей як
предмета договору або сплату їх як ціни
договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене суд дійшов
вірного висновку про те, що
правовідносини, які склалися між
сторонами, є грошовим зобов'язанням, в
якому, серед інших прав і обов'язків
сторін, на боржників покладено
виключно певний цивільно-правовий
обов'язок з оплати отриманих
житлово-комунальних послуг, якому
кореспондує право вимоги кредитора
(частина перша статті 509 ЦК України) -
вимагати сплату грошей за надані
послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань на них поширюється дія
частини другої статті 625 ЦК України як
спеціальний вид цивільно-правової
відповідальності за прострочення
виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої
статті 20 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" правова
норма щодо відповідальності боржника
за несвоєчасне здійснення оплати за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені не виключає застосування правових
норм, установлених у частині другій
статті 625 ЦК України. Інфляційне
нарахування на суму боргу за порушення
боржником грошового зобов'язання,
вираженого в національній валюті та
трьох відсотків річних від
простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних витрат
кредитора від знецінення грошових
коштів у наслідок інфляційних процесів
та отримання компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
ці кошти нараховуються незалежно від
сплати ним неустойки (пені) за
невиконання або неналежне виконання
зобов'язання.

У разі існування прострочення
виконання грошового зобов'язання зі
сплати отриманих житлово-комунальних
послуг покладається на боржника
відповідальність, передбачена
частиною другою статті 625 ЦК України.

Виходячи із зазначеного колегія суддів
погоджується із висновками суду першої
інстанції щодо часткового задоволення
позовних вимог, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону та
вважає їх правильними.

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга, не містить, в ході апеляційного
розгляду відповідач також не навів
таких обставин.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 28 лютого 2014 року - залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 754/19229/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5550/2013

Головуючий у суді першої інстанції:
Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.