У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
просила:

- визнати ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1;

- зобов'язати відповідача передати їй
ключі від квартири АДРЕСА_1 та не
чинити перешкод у володінні та
користуванні вказаною квартирою.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що 31 липня 2013
року на підставі договору
купівлі-продажу придбала у ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1

Вказала, що під час укладення
зазначеного договору сторони
домовились, що зняття з реєстрації
осіб, які мешкали у спірній квартирі,
буде здійснено продавцем.

Позивачка зазначила, що родичка
продавця ОСОБА_4 залишилася
зареєстрованою у цій квартирі і у
добровільному порядку не бажає знятися
з реєстрації, а тому просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 09
жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,
яке розташоване АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод
ОСОБА_3 у володінні та користуванні
квартирою, яка розташована АДРЕСА_1, та
зобов'язано ОСОБА_4 передати
ОСОБА_3 ключі від вказаної квартири.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21 січня
2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_4
задоволено, рішення Городенківського
районного суду Івано-Франківської
області від 09 жовтня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи
свої доводи неправильним
застосуванням судом апеляційної
інстанції норм матеріального права та
порушенням норм процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції і залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову,
керувався вимогами ст. ст. 319, 391 ЦК
України, Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та виходив із
того, що ОСОБА_3, як власник майна, має
право вимагати усунення перешкод у
користуванні власністю, оскільки
відповідачка, будучи зареєстрованою у
спірній квартирі, в ній не проживає, а
використовує її для здійснення
нотаріальної діяльності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, врахував угоду,
укладену 30 квітня 2002 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 (спадкодавець спірної
квартири, яка була матір'ю відповідачки
та продавця цієї квартири ОСОБА_7),
відповідно до умов якої мати передала
доньці безстроково у користування
спірну квартиру для можливого
проживання та ведення приватної
нотаріальної діяльності; за цих
обставин апеляційний суд дійшов
висновку, що місцевий суд не визначився
з характером спірних правовідносин, не
встановив факти, які необхідно було
встановлювати для вирішення цього
спору, не врахував, що підставою позову
була вимога про усунення перешкод у
користуванні квартирою, частина якої
була нежитловим приміщенням і
використовувалась ОСОБА_4 для
здійснення нотаріальної діяльності, і
як наслідок не визначився із нормою
матеріального права, яка підлягала
застосуванню до спірних правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
договору купівлі-продажу від
31 липня 2013 року ОСОБА_7, від імені якого
на підставі довіреності діяла ОСОБА_8,
передав у власність ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Відповідно до витягу із Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності ОСОБА_3
є власником вищевказаної квартири (а.с.
6).

Згідно із довідкою виконавчого
комітету Городенківського району
Івано-Франківської області від 03
вересня 2013 року № 571 у спірній квартирі
з 10 жовтня 2003 року зареєстрована ОСОБА_4
(а.с. 48).

Крім того, судом апеляційної інстанції
встановлено, що 30 квітня 2002 року
між ОСОБА_6 та її дочкою ОСОБА_4 було
укладено угоду, відповідно до якої
ОСОБА_6 передала безстроково у
користування ОСОБА_4 спірну квартиру
для можливого проживання та ведення
приватної нотаріальної діяльності, а
також надала згоду на реконструкцію та
перебудову цієї квартири (а.с. 46).

Згідно зі ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 цього
Кодексу).

Статтею 391 ЦК України визначено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, на порушення положень
ст. ст. 212-214, 303, 304 ЦПК України не вказав,
які правовідносини він встановив і
якими нормами матеріального права він
керувався, відмовляючи власнику у
захисті його права власності.

При цьому, ухвалюючи рішення,
апеляційний суд посилався не на норми
права, на підставі яких вирішував спір,
а застосував загальні терміни, з яких
не можна визначити вид правовідносин,
які апеляційний суд вважав
встановленими.

Разом з тим із матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_4, заперечуючи
проти позову, посилалась на укладення 30
квітня 2002 року між нею та її матір'ю
ОСОБА_6 договору найму квартири
АДРЕСА_1, відповідно до умов якого
вказана квартира була передана ОСОБА_4
у користування на невизначений строк
для можливого проживання та ведення
приватної нотаріальної діяльності.

Вказана обставина залишилася поза
увагою апеляційного суду.

Також судом апеляційної інстанції не
звернуто уваги, що у цій домовленості
визначені права і обов'язки власника
квартири та наймача, які регулюються як
ст. ст. 168-170 ЖК УРСР, так і нормами ст. ст.
770, 781 ЦК України, а також обставини
використання частини спірної квартири
для здійснення нотаріальної
діяльності.

За викладених обставин рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 21 січня 2014 року не є
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 21 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А.
Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк