Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» про застосування
наслідків нікчемного правочину

за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
Городенківського районного суду
Івано-Франківської області від 3
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
мотивуючи вимоги тим, що 15 червня 2007
року між банком та відповідачем було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кошти у
розмірі 7 560 грн зі сплатою 12 %
річних на строк 24 місяці. Кредитний
договір становить собою заяву
позичальника, Умови надання кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) й Тарифи банку.

Посилаючись на те, що внаслідок
порушення відповідачем строку та
порядку погашення кредиту станом на 18
березня 2013 року утворилася
заборгованість у розмірі 75 101, 56 грн, яка
складається із заборгованості за тілом
кредиту у розмірі 7 560 грн, за
процентами - 27 355, 65 грн, за комісією за
користування кредитом - 4 173, 12 грн, пені -
31 960, 33 грн та штрафу - 500 грн (фіксована
частина) й 500 грн (процентна складова),
банк просив стягнути указану суму із
боржника.

ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
застосування наслідків нікчемного
правочину з тих підстав, що при
укладенні кредитного договору від 15
червня 2007 року не дотримано вимоги
закону щодо його письмової форми,
оскільки зміст договору зафіксовано у
кількох документах, із яких Умови
надання кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) й тарифи банку
як складові кредитного договору він не
підписував.

Рішенням Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 3
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 25
листопада 2013 року, у задоволенні позову
ПАТ КБ «ПриватБанк» та зустрічного
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду у частині
відмови у позові банку, у цій частині
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За положеннями ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право у примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу (постанова Верховного Суду
України від 6 листопада 2013 року №
6-116цс13).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

У справі встановлено, що 15 червня 2007
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір, за
умовами якого позичальник отримав
кошти у розмірі 7 560 грн зі сплатою 12 %
річних на строк 24 місяці.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції,
із висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
банк звернувся до суду поза межами
строку позовної давності. Враховуючи
те, що Умови надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(«Стандарт») відповідачем не підписані,
положення п. п. 5.5. цих Умов не свідчать
про укладення між сторонами договору
про збільшення позовної давності.

Колегія суддів із такими висновками не
погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України,
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

У заяві позичальника на отримання
кредиту зазначено, що ця заява разом із
запропонованими банком Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт») й
Тарифами складає кредитно-заставний
договір (а. с. 7). Пунктом 5.5. цих
Умов позовну давність за вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом,
процентів за користування ним, пені,
штрафу сторонами встановлено
тривалістю 5 років, що відповідає ч. 1 ст.
259 ЦК України.

За таких обставин, висновки судів про
те, що сторонами у справі не обумовлено
збільшення позовної давності не
відповідають обставинам справи.

При цьому варто зазначити, що п. 5.4. Умов
визначено, що нарахування неустойки
здійснюється протягом трьох років з
дня, коли відповідне зобов'язання
повинне бути виконане позичальником.

Аналіз наведеного положення у
контексті із п. 5.5. Умов свідчить про те,
що воля сторін щодо періоду стягнення
неустойки за порушення кредитного
зобов'язання підлягає з'ясуванню
відповідно до правил ст. 213 ЦК України.

Застосувавши наслідки пропуску строку
позовної давності, суд першої
інстанції посилався на положення п. 7 ч.
11 ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, зазначаючи про те, що у
зв'язку із цим позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

У своїх висновках Верховний Суд
України (постанова від 20 листопада
2013 року № 6-126цс13) зазначає, що п. 7 ч. 11
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку із
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

За таких обставин, позовна вимога про
повернення споживчого кредиту
обмежується судом строком позовної
давності лише за обставин, які
передбачені ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України,
- коли про це заявлено стороною у спорі
або коли наведені позивачем причини
пропуску строку визнано судом
неповажними.

Суд першої інстанції, дійшовши
висновку про звернення позивача до
суду поза межами строку позовної
давності, відмовив у позові з цих
підстав за власною ініціативою, що не
передбачено нормами цивільного
кодексу.

Враховуючи те, що внаслідок порушення
судами норм процесуального права та
неправильного застосування норм
матеріального права не встановлено
істотні для правильного вирішення
справи обставини, ухвалені у справі
рішення підлягають скасуванню у
частині вирішення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
із передачею справи у цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції
згідно ст. 338 ЦПК України.

У частині вирішення зустрічного позову
ухвалені у справі рішення не
оскаржуються, тому відповідно до
положень ст. 335 ЦПК України колегією
суддів не переглядаються.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Городенківського районного
суду Івано-Франківської області від 3
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від
25 листопада 2013 року скасувати у
частині вирішення позову публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко