Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2014 року
справа №
542/150/14-ц

2/542/219/14

Новосанжарський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого судді - Івка В.М.,

при секретарі - Зимівець Ю.А.,

з участю - позивача ОСОБА_1

його представника -адвоката ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3

її представників-адвоката
ОСОБА_4,ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Нові
Санжари, вул. Леніна, 32, Полтавської
області цивільну справу за позовом -
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу
та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання розписки недійсною, -

в с т а н о в и в :

28.01.014 року позивач звернувся з позовом
до відповідача, де прохає стягнути з
неї борг в сумі 50 тис. грн. на підставі
боргової розписки останньої від 12.08.2003
року.

28.04.2014 року відповідачка звернулася із
зустрічною позовною заявою, де прохає
визнати розписку недійсною, з
посиланням на те, що коштів у вказаній у
ній сумі вона в борг у позивача не
брала, не заперечуючи при цьому сам
факт написання та підпису такої
розписки.

Тут же зазначено, що вона писала тільки
проект розписки у ОСОБА_6,яка забрала її
у неї а коштів у зазначеній сумі не
передавала.

Крім того, у письмових запереченнях на
позовну заяву прохає також застосувати
строк позовної давності до спірних
правовідносин, який на її думку,
сплинув 12.08. 2008 року, тобто через три
роки після дати повернення боргу,
вказаної у розписці - 12.08. 2005 року.

В судовому засіданні позивач, його
представник позовні вимоги підтримали,
а проти зустрічного позову
заперечували, зокрема із тих підстав,
що ним дійсно надавалася у борг
відповідачці зазначена сума коштів 50
тис. грн., про що свідчить оригінал
складеної нею власноручно розписки.

Строки позовної давності не вважає
пропущеними, так як на його думку, їх
слід обраховувати з 30.07.2013 року, з того
часу, коли позивачкою був скасований
заповіт, згідно з яким, вона заповідала
належну їй земельну ділянку йому, право
на яку повинно було перейти до нього, в
разі неповернення боргу по розписці,
про що зазначено і в самій розписці.

Відповідачка, її представник позовні
вимоги не визнали, як уже зазначалося з
підстав, викладених у зустрічній
позовній заяві.

Заслухавши пояснення сторін, їхніх
представників, дослідивши матеріали
справи, та давши належну оцінку доказам
в їх сукупності, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні як
первісного позову так зустрічного
позову, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу свої вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлено, що 12 серпня 2003 року
між сторонами був укладений договір
позики, відповідно до якого позивач
ОСОБА_1 передав у власність
відповідачці ОСОБА_3 50 тис. грн.
терміном до 12.08.2005 року, що
підтверджується відповідною борговою
розпискою, підписаною відповідачкою,
оригінал якої надав для огляду в
судовому засіданні позивач.

Підпис ОСОБА_3 стверджений також
секретарем Малоперещепинської
сільської ради Новосанжарського
району ОСОБА_7,яка була допитана в
судовому засіданні ,як свідок.

На час укладання договору позики та у
період виконання зобов'язань за цим
договором, спірні правовідносини
сторін були врегульовані відповідними
положеннями ЦК України в редакції 1963
року.

Згідно з положеннями статті 374 ЦК УРСР,
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним в момент передачі грошей або
речей.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що діяла
на час укладання договору позики
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), був встановленій
тривалістю в три роки, перебіг якого в
силу ст. 76 ЦК УРСР починається з дня
виникнення права на позов.

В силу вимог вказаної статті Закону
право на позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

01 січня 2004 року набрав чинності
Цивільний кодекс України.

Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України передбачено, що до
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки строк повернення суми боргу
відповідачем з приводу договору позики
від 12.08.2003 року спливав 12.08.2005 року,
тобто після набрання чинності ЦК
України, до спірних правовідносин
сторін підлягають застосуванню
положення ЦК України в редакції Закону
2003 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Положенням ст. 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як убачається з матеріалів справи,
відповідачка отримала в борг від
позивача 50 000 грн., на підтвердження
якого видала розписку, в якій вказала,
що взяла в борг у нього гроші в сумі 50 000
грн.

Тобто, шляхом отримання розписки від
ОСОБА_3, ОСОБА_1 отримав від неї письмову
гарантію того, що не пізніше 31.10.2005 року
вона поверне йому суму позики в розмірі
50 000 грн.

Отже, вказані обставини свідчать про
те, що сторонами було досягнуто згоди
стосовно всіх істотних умов договору
позики, і розписка свідчить про
укладення договору позики між ОСОБА_1,
як позикодавцем, і ОСОБА_3, як
позичальником.

На час розгляду справи оригінал
розписки, знаходиться у ОСОБА_1

Однак,відповідач у справі ОСОБА_3
подала письмове клопотання про
застосування до спірних правовідносин
позовної давності,відповідно до
положень ст.267 ЦК України,яка визначена
законом у три роки.

Дане заперечення є обґрунтованим
виходячи з наступного.

Як убачається зі змісту
розписки,ОСОБА_3 повинна повернути борг
не пізніше 12.08.2005 року,а в разі
невиконання цього ОСОБА_1 отримує від
неї Державний акт на право приватної
власності на землю серії ІІІ-ПЛ № 027892
на право приватної власності на землю.

До зазначеного в розписці терміну
відповідачка позивачу борг не
повернула.

Таким чином,керуючись положеннями
ст.ст.256, 257 ЦК України,він повинен був
звернутися за захистом своїх порушених
прав ,не пізніше 12.08.2008 року,однак цього
не зробив а звернувся до суду лише28.01.2014
року.

При цьому в позовній заяві не зазначені
причини пропуску строку позовної
давності для звернення до
суду,клопотання про їх поновлення не
заявлене.

Встановлено також що, державний акт на
право приватної власності на землю на
який зроблене посилання в розписці, як
на гарантію виконання зобов'язання
відповідачкою ,в разі неповернення
боргу,на час розгляду справи
,знаходиться у відповідача.

При цьому суд не поділяє позицію
позивача стосовно того що гарантією
повернення коштів слугував заповіт
складений ОСОБА_3 на його ім'я 19.08.2003
року,і що саме з часу скасування його
відповідачкою в 2013, йому стало відомо
про порушення його прав і що саме з
цього часу слід обраховувати строк
позовної давності.

При цьому суд виходить із того що, в
розписці відсутні посилання на
будь-які інші гарантії невиконання
боргового зобов'язання ніж передача
державного акту а тому такі твердження
позивача слід трактувати лише як
припущення.

Викладене свідчить що позивачем як
пропущений строк позовної давності так
і сам позов є безпідставним,так як
взамін неповерненої позики він отримав
Державний акт на право приватної
власності на землю.

Щодо вимог зустрічного позову, суд
вислухавши у судовому засіданні
пояснення відповідачки, її
представників, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази, що ґрунтуються
на всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Факт неотримання грошей або отримання
їх у меншій кількості, ніж встановлено
договором позики, позичальник повинен
довести і у випадку, якщо договір
позики укладений у письмовій формі.

Частина 1 статті 1051 ЦК України
встановлює, що позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

За змістом ч. 2 ст.1046 ЦК України при
укладені договору позики у письмовій
формі безгрошовість такого договору
може бути підтверджена лише належними
та допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст.59
ЦПК України).

Позивачем за зустрічним позовом не
надано належних доказів та не доведено
факт отримання грошових коштів у сумі
меншій ніж вказано у розписці чи не
отримання їх взагалі.

Окрім того, ОСОБА_3 та її представники,
у судовому засіданні не заперечували ,
що ОСОБА_3 особисто підписала розписку,
доказів, що на неї був вчинений вплив,
чи відповідне зобов'язання не
відповідало її волі, суду не надано.

Частина 1 статті 212 ЦПК України
встановлює, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_3 та її представниками не надано
належних доказів на спростування
написаної нею боргової розписки.

Показання свідків ОСОБА_7, ОСОБА_6 не
спростовують висновків суду.

На підставі викладеного суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
зустрічного позову також не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,11, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст.71,76,374 ЦК УРСР,ст.ст.
256,257,260,267,1046,1049 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні первісного та
зустрічного позовів відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Полтавської області, через
Новосанжарський районний суд.

Суддя(підпис)

З оригіналом вірно:

Суддя Новосанжарського районного суду

Полтавської області
В.М. Івко