Номер провадження: 22-ц/785/5134/14
Номер справи місцевого суду: 495/7265/13-ц
Головуючий у першій інстанції Мишко В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності за апеляційною скаргою
заступника Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора (в інтересах
держави в особі Приморської сільської
ради) на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 грудня 2013 року,

встановила:

12 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним.

ОСОБА_3 просив суд визнати договір
купівлі-продажу будинку, укладений 15
квітня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
згідно якого ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_3
купив нерухоме майно - житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, на земельній ділянці 0,25 га
(нуль цілих двадцять п'ять сотих
гектара) дійсним.

11 грудня 2013 року представник
позивача подав до суду заяву про
уточнення позовних вимог, згідно якої,
крім позовних вимог про визнання
договору дійсним, позивач просив суд
визнати за ОСОБА_3 право власності на
нерухоме майно - житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, на
земельній ділянці 0,25 га (нуль цілих
двадцять п'ять сотих гектара).

В обґрунтування позову ОСОБА_3 послався
на те, що 15 квітня 2013 року між сторонами
було укладено договір купівлі-продажу
будинку, згідно якого відповідач
продав/передав, а позивач купив/прийняв
зазначене нерухоме майно. Сторони
дійшли згоди по усім істотним умовам
договору та виконали їх в повному
обсязі, але з вини відповідача цей
договір нотаріально не був посвідчений
та на даний час відповідач ухиляється
від нотаріального посвідчення цього
договору.

Відповідач ОСОБА_4, подала до суду
заперечення на позовну заяву ОСОБА_3,
згідно якого просила відмовити в її
задоволенні, оскільки на момент
укладання договору купівлі-продажу
будинку у неї не було часу, а на даний
час у неї відсутні грошові кошти, які
потрібні для нотаріального
посвідчення договору та реєстрації в
органах місцевих рад народних
депутатів.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 грудня 2013 року позовну заяву
ОСОБА_3 задоволено.

Суд першої інстанції:

- договір купівлі-продажу будинку,
укладений 15 квітня 2013 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_3, згідно якого ОСОБА_4 продала,
а ОСОБА_3 купив нерухоме майно -
житловий будинок, що розташований за
адресою: АДРЕСА_1, на земельній ділянці
0,25 га (нуль цілих двадцять п'ять сотих
гектара) визнав дійсним;

- визнав за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
(АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1) право власності на нерухоме
майно - житловий будинок, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, на
земельній ділянці 0,25 га (нуль цілих
двадцять п'ять сотих гектара).

В апеляційній скарзі заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (в інтересах держави в особі
Приморської сільської ради) просить
рішення районного суду скасувати, та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Задовольняючи вищевказаний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що,
по-перше, сторони при укладені договору
купівлі-продажу будинку від 15 квітня 2013
року досягли згоди з усіх істотних умов
такого договору та виконали усі умови
цього договору, по-друге, положення
даного договору не суперечать закону і
не порушують права, свободи чи інтереси
інших осіб та держави, по-третє,
відповідач з моменту підписання
договору і по даний час явно ухиляється
від нотаріального посвідчення цього
договору.

Судова колегія вважає, що з
вищевказаним рішенням суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до невірного
вирішення справи, а тому суд
апеляційної інстанції на підставі п.п.
1-3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції скасовує, ухвалює
нове рішення з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції
України право приватної власності
набувається в порядку, визначеному
законом.

Згідно зі ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Як вбачається з ч. 1 ст. 210 ЦК України,
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України,
договір може бути укладений у будь-якій
формі, якщо вимоги щодо форми договору
не встановлені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

З положень ст. 657 ЦК України,
вбачається, договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

Судом першої інстанції не було
досліджено, яким чином відповідач
ухилявся від нотаріального
посвідчення договору; чи мало місце
визначення відповідного нотаріуса,
який повинен був посвідчити даний
договір (прізвище, ім'я, по батькові
нотаріуса та його нотаріальний округ);
чи призначено дату нотаріального
посвідчення договору; квитанції та
інші докази, що посвідчують сплату
нотаріальних послуг ( консультації
тощо); чи взагалі мало місце порушення
прав та інтересів позивача; чи існують
спірні правовідносини між сторонами.

Крім того, судом взагалі не досліджено
наявність або відсутність права
власності на спірне майно за будь-якою
особою.

Відповідно до ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином прана та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Як вбачається з ч. 1 ст. 220 ЦК України, у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 236 ЦК України,
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

На підставі ч. 5 ст. 216 ЦК України, вимога
про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою.

Суд може застосувати наслідки
недійсності нікчемного правочину з
власної ініціативи.

Згідно з п. 13 Постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року, з підстав
недодержання вимог закону про
нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст. 210
та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні
з'ясувати, чи підлягає правочин
обов'язковому нотаріальному
посвідченню, чому він не був
нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

У зв'язку з недодержаннями вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
договір може бути визнано дійсним лише
з підстав, встановлених ст.ст. 218 та 220 ЦК
України. Інші вимоги щодо визнання
договорів дійсними, в тому числі
заявлені в зустрічному позові у
справах про визнання договорів
недійсними, не відповідають можливим
способам захисту цивільних прав та
інтересів. Такі позови не підлягають
задоволенню.

Крім того, на підставі ч. 6 ст. 120 ЗК
України, істотною умовою договору, який
передбачає набуття права власності на
жилий будинок, будівлю або споруду, є
кадастровий номер земельної ділянки,
право на яку переходить у зв'язку з
набуттям права власності на ці об'єкти.
Укладення договору, який передбачає
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
пов'язане з переходом права на частину
земельної ділянки, здійснюється після
виділення цієї частини в окрему
земельну ділянку та присвоєння їй
окремого кадастрового номера.

Також, в вищевказаному договорі
купівлі-продажу, відсутня така його
істотна умова, як кадастровий номер
земельної ділянки.

Оскільки, сторонами по даній справі
не були додержані зазначені вище
вимоги законодавства України,
вищевказаний позов ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню.

При цьому, судова колегія зазначає, що
згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК
України.

Судова колегія вважає, що ОСОБА_3 не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.
п. 1-3 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (в інтересах держави в особі
Приморської сільської ради) -
задовольнити повністю.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 11 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання дійсним договору
купівлі-продажу будинку від 15 квітня 2013
року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
визнанні права власності за ОСОБА_3 на
житловий будинок, розташований на
земельній ділянці 0,25 га за адресою:
АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді

С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко