Справа № 442/1292/14
Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/3828/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді
Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я.,
Левика Я.А.

секретар Глинський О.А.

з участю позивача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3
представника відповідача Кондратюк
В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові справу за
апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» Кондратюк Світлани
Костянтинівни на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 31 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, виплати заробітної плати за
час вимушеного прогулу та стягнення
суми оплати по листкам
непрацездатності, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, який неодноразово
заявами від 07.03.2014 року, 25.03.2014 року,
28.03.2014 року уточнював, збільшував та
змінював. В кінцевому просив визнати
незаконним наказ № 455-вк від 18.11.2013 року
про звільнення з роботи, допустивши до
негайного виконання рішення в частині
вимог поновлення на роботі,
стягнення 6330 гр. 80 коп. заробітної
плати за час вимушеного прогулу та 17876
гр. 16 коп. оплати по листкам
непрацездатності.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
задоволено частково.

Визнано незаконним наказ № 455 від 18.11.
2013 року «Про кадрові питання», виданий
ПАТ «УкрСиббанк» про звільнення
ОСОБА_2 з роботи. Зобов»язано ПАТ
«УкрСиббанк» змінити дату звільнення
в трудовій книжці ОСОБА_2, а саме
замість дати 18.11.2013 року, вказати дату
звільнення 14.02.2014 року. Стягнуто з банку
в користь ОСОБА_2 6330 гр. 15 коп.
заробітної плати за час вимушеного
прогулу з 27.01.2014 року по 14.02.2014 року, та
суму невиплачених коштів в розмірі 17876
гр. 16 коп. як оплату по листкам
непрацездатності. Вирішено питання
судових витрат. В решті в позові
відмовлено.

Рішення оскаржене відповідачем з
мотивів неповного з»ясування
обставини, які мають значення для
справи та неправильним їх
встановленням, порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального
права. Суд помилково вважав
звільненим позивача оскаржуваним
наказом, в той час, коли наказ про його
звільнення видано 07.04.2011 року: про
звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП з 08.04.2011
року. По причині неодноразового
розгляду справи судами різних
інстанцій про поновлення на роботі та
скасування попередніх рішень Вищим
Спеціалізованим Судом України 19.12.2012
року з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції - при
повторному її вирішенні - рішенням
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 19.03.2013 року
позивача поновлено на роботі та
додатковим рішенням від 02.04.2013 року в
частині поновлення на роботі та
стягнення заробітку за час вимушеного
прогулу за один місяць - рішення
звернуто до негайного виконання. У
виконання, в цій частині рішення суду,
відповідачем видано наказ і з 18.04.2013
року по 18.11.2013 року позивачу
нараховувалась заробітна плата, яка
виплачена, в тому числі кошти по
листку непрацездатності з 07.11.2013 року
по 18.11. 2013 року.

Рішенням Апеляційного суду
Львівської області від 07.11.20013 року
рішення суду першої інстанції про
поновлення на роботі позивача
скасоване і ухвалено нове рішення про
відмову у позові. Розгляд справи в
апеляційному суді проводився за участю
позивача, останній знав про результати
розгляду, однак 07.11.2013 року відкрито
листок непрацездатності за яким
повинен був приступити до роботи 18.11.
2013 року. Оскаржуваний наказ не є
наказом про звільнення позивача з
підстав передбачених трудовим
законодавством, а фактично про
скасування пункту наказу №157 від
18.04.2013 року про поновлення на роботі на
підставі скасованого в подальшому
Апеляційним судом рішення суду першої
інстанції. Враховуючи, що первинний
листок непрацездатності відкрито
позивачем 07.11.2013 року, в день
проголошення рішення Апеляційного
суду про відмову у позові про
поновлення на роботі, то такий був
оплачений. Підстав для проведення
виплати по іншим листкам
непрацездатності немає, оскільки
трудові відносини припинені фактично
звільненням особи 07.04.2011 року. Щодо
стягнення за вимушений прогул з
мотивів затримки у видачі трудової
книжки позивачу, то вини підприємства в
отриманні такої позивачем 14.02.2014 року
немає. Позивачу неодноразово
скеровувались листи, які він, згідно
розписок отримував з пропозицією
прибуття за трудовою книжки або
скерування заяви про надіслання
трудової книжки поштою, як цього
вимагає відповідна інструкція. Однак
позивач не реагував на такі пропозиції,
отже вини роботодавця в отриманні
трудової книжки позивачем лише 14.02. 2014
року - немає. Крім того, суд вийшов за
межі позовних вимог та вирішив вимоги,
які позивачем не заявлялись та вирішив
про перенесення дати його звільнення з
18.11. 23013 року на 14.02.2014 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу
позивач просить рішення суду першої
інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.
Суд першої інстанції обґрунтовано
врахував, що звільнення позивача мало
місце в період перебування на листку
непрацездатності, що заборонено
чинним трудовим законодавством, а отже
дійшов вірного висновку про порушення
процедури звільнення працівника за
ініціативою адміністрації.
Оскаржуваний наказ про звільнення від
18.11.2013 року є проявом упередженого
ставлення відповідача до позивача,
оскільки знаючи про відкриття листка
непрацездатності 07.11.2013 року
відповідач не міг знати про дату його
закриття і такий листок було здано до
оплати позивачем 20.11.2013 року і
оплачений банком. Відтак
обґрунтованими є висновки суду про те,
що і подальші листки непрацездатності
аж до 25.01.2014 року підлягали оплаті.
Трудова книжна отримана 14.02.2014 року з
вини відповідача, тому правильними є
висновки суду про відповідну зміну
дати звільнення позивача і вирішення
про стягнення суми по листкам
непрацездатності, оскільки фактично
трудові відносини з банком припинились
27 січня 2014 року - який є першим днем
виходу позивача на роботу після
перебування на лікарняному. Листи про
які йдеться у апеляційній скарзі з
пропозицією отримати трудову книжку -
не отримував, підписи на розписках про
їх отримання підроблені. Суд правильно
провів розрахунок середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
яким є період з 27.01.2014 року по день
отримання трудової книжки 14.02.2014 року.
Про звільнення 18.11.2013 року відповідач
повинен був попередньо повідомити, як
вимагає трудове законодавство та
провести звільнення в перший день
виходу після лікарняного - 27.01.2014 року.
Вважає, що банком порушено строки
подачі апеляційної скарги, оскільки
вступна та резолютивна частина
оскаржуваного рішення проголошена
31.03.2014 року в присутності представника
відповідача. Згідно заяви банку - копія
повного тексту рішення отримана банком
09.04.2014 року, тому вкластися у
десятиденний термін на його оскарження
- банк просто не мав можливості і до
того ж апеляційна скарга поступила
поштою до суду першої інстанції 14.04.2014
року, в той час коли строк на її подачу
закінчився.

Просять рішення суду першої
інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

При розгляді справи в суді
апеляційної інстанції позивач та його
представник підтримали письмові
заперечення, дали аналогічні пояснення
та заявили клопотання про
витребування з відділення виконавчої
дирекції фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності відповідь адресовану
на вимогу банку щодо перевірки
обґрунтованості видачі позивачу
листків непрацездатності, оскільки
така відповідь відповідача не
задовольняє та на думку позивача,
умисно не долучена до справи. Вказане
клопотання відхилено, оскільки за
мотивами апеляційної скарги - апелянт
не ставить під сумнів вказані листки
непрацездатності, а лише заперечує
обов»язок відповідача провести їх
оплату.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст. 213
ЦПК України, рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2, суд керувався вимогами
ст.15 ЦК України, згідно якої кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та
врахував вимоги ст.3 ЦПК України, за
якою особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд врахував, що відповідно до ст. 2
КЗпП України працівники мають право на
звернення до суду для вирішення
трудових спорів та прийшов до висновку
про часткове задоволення вимог
позивача.

З обґрунтованістю таких вимог суду
першої інстанції судова колегія
погодитись не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Матеріалами справи встановлено і
сторонами не оспорюється, що рішенням
Апеляційного суду Львівської області
від 07.11.2013 року скасовано рішення
Дрогобицького міськрайонного суду від
19 березня 2013р. та додаткове рішення від
2 квітня 2013р., та ухвалено у справі нове
рішення, яким в позові ОСОБА_2 до ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання незаконним
наказу, поновлення на роботі, оплату
середнього заробітку - відмовлено.

Саме це рішення було підставою
для видачі відповідачем оспорюваного
наказу від 18 листопада 2013 року № 455-вк.

Ці обставини визнані зокрема
позивачем при розгляді справи в суді
апеляційної інстанції. ОСОБА_2
ствердив, що звільнений наказом від
18.11.2013 року саме на підставі судового
рішення апеляційної інстанції.

Визнаючи незаконним
оскаржуваний позивачем наказ, суд
першої інстанції врахував, що із
наявних в матеріалах справи «листків
непрацездатності» від 18.11.2013р.; 18.12.2013р.;
23.12.2013р. та від 17.01.2014 року ОСОБА_2 з 18.11.2013
року по 24.01.2014 року - хворів.

З посиланням на вимоги ч.3 ст. 40 КЗпП
України, за змістом якої - не
допускається звiльнення працiвника з
iнiцiативи власника або уповноваженого
ним органу в перiод його тимчасової
непрацездатностi (крiм звiльнення за
пунктом 5 цiєї статтi), а також у перiод
перебування працiвника у вiдпустцi. Це
правило не поширюється на випадок
повної лiквiдацiї пiдприємства,
установи, організації , - прийшов до
висновку, що позивача звільнено в
період його тимчасової
непрацездатності, а тому наказ № 455-вк
від 18.11.2013 року «Про кадрові питання»
виданий ПАТ «УкрСиббанк» про
звільнення ОСОБА_2 з роботи слід
визнати незаконним. Суд вважав, що за
таких обставин ПАТ «УкрСиббанк»
повинно було винести наказ про
звільнення ОСОБА_2 у найближчий робочий
день, після виходу останнього на
роботу. Оскільки згідно листка
непрацездатності від 17.01.2014 року ОСОБА_2
повинен «стати до роботи 25.01.2014р.» то
наказ про звільнення мав виноситись
27.01.2014 (25-26 січня вихідні дні) року, однак
відповідачем такий наказ не виносився.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується.

Як вбачається із змісту оспорюваного
наказу - такий є наказом «Про кадрові
питання». За змістом, в частині, що
стосується позивача - наказ видано про
визнання чинності 18 листопада 2013 року
пункту наказу № 141-ВК від 07.04.2011 року
про звільнення ОСОБА_2 з посади
керуючого групою відділень Першого
Львівського управління Західного
регіонального департаменту АТ
«УкрСиббанк». Підставою для видачі
цього наказу зазначено: рішення
Апеляційного суду Львівської області
від 07.11.2013 року у справі №442/468/13./а.с. 2/.

Вважати, що таким наказом проведено
звільнення позивача з ініціативи
адміністрації з посиланням на ч. 3 ст. 40
КЗпП України у суду першої інстанції
не було підстав.

По - перше, сам позивач, вважаючи себе
звільненим наказом від 18.11.2013 року не
вважає, що це мало місце за будь-яким з
пунктів, визначених у ст. 40 КЗпП
України, в тому числі тих, за якими не
допускається звільнення з ініціативи
адміністрації в період
непрацездатності особи. Це
підтверджено мотивами його позову та
поясненнями як в суді першої так і
апеляційної інстанції, за якими
визнає, що звільнення відбулося на
підставі вказаного вище судового
рішення.

Крім того, колегія суддів вважає
помилковими висновки суду першої
інстанції, що оспорюваним наказом
вирішено питання щодо звільнення
позивача, в тому числі з ініціативи
адміністрації. Вказана обставина
спростована самим текстом цього
наказу, в якому не йдеться про
звільнення особи з конкретної посади,
зокрема з 18.11.2013 року, як зазначає
позивач і з чим погодився районний суд.

Оспорюваним наказом, фактично
відновлено чинність наказу № 141-ВК від
07.04.2011 року про звільнення позивача з
08.04.2011 року, який первинно оспорювався
позивачем в судовому порядку та
заявлялись інші вимоги, які
розглядались судами неодноразово.
/а.с.38/.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 19.12.2012 року за
касаційною скаргою відповідача
попередні судові рішення, а саме
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 29 лютого
2012 року, яким в задоволенні позову
позивача про поновлення на роботі та
стягнення моральної шкоди відмовлено
та рішення Апеляційного суду
Львівської області від 4 липня 2012 року,
яким рішення місцевого суду в частині
відмови у задоволенні вимог щодо
визнання незаконним наказу про
звільнення, поновлення на роботі -
скасовано з ухваленням в цій частині
нового рішення про часткове
задоволення позову та визнано
незаконним п.1.1 наказу № 141-ВК від
07.04.2011 року та поновлено позивача на
посаді із стягненням суми заробітку за
час вимушеного прогулу - скасовані з
передачею справи на новий розгляді до
суду першої інстанції. / а.с. 39-44/.

При повторному розгляді справи -
рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 19.03.2013 року п.1.1 наказу №
141-ВК від 07.04.2011 року, тобто в частині що
стосується звільнення позивача -
визнано незаконним та поновлено
позивача на роботі, стягнуто суму
середнього заробітку за вимушений
прогул та суму різниці в заробітку за
час виконання нищеоплачуваної роботи,
в решті в позові відмовлено. /а.с. 45-51/.
Додатковим рішенням 02.04.2013 року
рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення заробітку за один місяць
звернуто до негайного виконання.
Вказане рішення, яке не вступило в
законну силу, однак законно звернуто до
примусового виконання в означеній
частині було підставою для видачі
наказу від 18.04.2013 року № 157-ВК про
поновлення, а не про прийняття
позивача на роботу. /а.с. 9/.

Рішенням Апеляційного суду Львівської
області за апеляційною скаргою
відповідача - рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 19.03.2013 року та додаткове
рішення від 02.04.2013 року скасовані та
ухвалено нове рішення про відмову у
позові. У відповідності до вимог ст. 319
ЦПК України - рішення апеляційного суду
набрало законної сили з моменту
проголошення.

Позивач не спростував мотиви
апеляційної скарги відповідача про
його участь в суді апеляційної
інстанції 07.11.2013 року.

Таким чином Апеляційним судом
підтверджено законність п.1.1 / що
стосується позивача/ наказу від 07.04.2011
року №141-ВК про розірвання з
ініціативи адміністрації трудового
договору з позивачем. Період його
роботи з 18.04.2013 року до часу видачі
наказу 18.11.2013 року на підставі рішення
Апеляційного суду від 07.11.2013 року
викликаний негайним виконанням
рішення суду першої інстанції в
частині поновлення на роботі і
оплачений відповідачем, про що
зазначено у п. 9.1 наказу від 18.11.2013 року
№ 455-ВК./а.с. 61/.

За таких обставин, помилковим є
висновки суду першої інстанції, що
видаючи наказ 18.11.2013 року в частині що
стосується позивача - роботодавець
повинен був враховувати вимоги ч. 3 ст.
40 КЗпП України.

Оплата відповідачем листка
непрацездатності, відкритого 07.11.2013
року, за яким позивач повинен
приступити до роботи 18.11.2013 року - не
свідчить про обов»язок відповідача
проводити оплату по іншим листкам
непрацездатності, в тому числі
починаючи з відкритого цього ж дня
іншого листа непрацездатності та
подальшим, які долучені позивачем до
справи /а.с. 5-7/. Трудові відносини
припинено з 08.04.2011 року згідно п.1.1
наказу від 07.04.2011 року № 141-ВК.

Колегія суддів погоджується з
обгрунтованістю відповіді
Міністерства Соціальної політики
України від 24.02.2014 року на звернення
відповідача, що з врахуванням
наведених у рішенні обставин
винесення наказів відповідачем
стосовно ОСОБА_2 після його звільнення
наказом 07.04.20111 року - в зв'язку з
прийняттям рішення Апеляційним судом
Львівської області від 07.11.2013 року про
відмову у позовних вимогах ОСОБА_2 -
листок непрацездатності, виданий
останньому з 18.11.2013 року по 17.12. 2013 року
не підлягає оплаті, а отже і усі
подальші.

Відповідно до частини одинадцятої
статті 35 ЗУ «Про загальнообов»язкове
державне соціальне страхування у
зв»язку з тимчасовою втратою
працездатності та витратами,
зумовленими похованням» від 18.01.2001
року № 2240-ІІІ - у разі настання
тимчасової непрацездатності
застрахованої особи у період
вирішення спору про незаконність її
звільнення з роботи допомога по
тимчасовій непрацездатності надається
за умовами поновлення застрахованої
особи на роботі з дня винесення такого
рішення відповідним органом. Закриття
листа непрацездатності 17.11.2013 року
давало підстави для проведення оплати
лише такого по причині його відкриття
саме 07.11. 2013 року - в день ухвалення
рішення Апеляційним судом, яким
визнано законним звільнення позивача
з 08.04. 2011 року .

Що стосується рішення суду першої
інстанції про стягнення заробітку за
час вимушеного прогулу, яким суд
визнав період з 27 січня 2014 року - день,
коли позивач повинен був приступити
до роботи по причині закінчення листка
непрацездатності виданого 17.01.2014 року
по 25.01.2014 року та до 14.02.2014 року, коли
позивач ознайомився з оспорюваним
наказом та отримав трудову книжку /
а.с.6, 82./ , то з такими висновками суду
першої інстанції колегія суддів не
погоджується.

З наведених вище мотивів, колегія
суддів вважає обгрунтованим п. 9 наказу
№ 455 -вк від 18.11. 2013 року в частині, що
стосується позивача. /а.с. 61/

У відповідності до вимог ч.4 ст. 235 КЗпП
України - у разі затримки видачі
трудової книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

За змістом означеної норми -
необхідними умовами стягнення
середнього заробітку, як за період
вимушеного прогулу є затримка видачі
трудової книжки та наявність у цьому
вини роботодавця.

Також як встановлено в судовому
засіданні з наказом про звільнення
ОСОБА_2 ознайомили 14 лютого 2014 року,
цього ж числа йому було видано трудову
книжку, що підтверджується розпискою
про її отримання. (а.с. 82)

Згідно п.4 «Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників»
від 08.06.2001р., затвердженої Наказом
Міністерства праці України, погодженої
Міністерством Юстиції України,
роботодавець зобов»язаний видати
трудову книжку працівнику в день
звільнення.

Як зазначив позивач, періодом затримки
видачі трудової книжки від також
вважає період з 27.01.2014 року по 14.02.2014
року, оскільки, на його думку, трудові
відносини повинні були тривати до
27.01.2014 року з підстав перебування особи
на лікарняному.

Колегія суддів вважає, що з
врахуванням виконання рішення суду
першої інстанції від 19.03.2103 року та
02.04.2013 року про негайне поновлення на
роботі позивача з винесення наказу
18.11.2013 року між сторонами припинено
зобов»язання, які можуть випливати з
умов трудового договору, а тому
відповідач мав підстави для скерування
позивачу листів з проханням прибути за
отриманням трудової книжки або
скерування заяви по направлення її
поштою, як цього вимагає наведена вище
Інструкція.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції представник позивача ОСОБА_3
послався на отриманий його
довірителем листа від 18.11.2013 року з
пропозицією отримати трудову книжку,
копія якого долучена до справи, чим
спростовано мотиви заперечень
позивача про те, що такий лист не був
отриманий позивачем. До справи
долучено копії інших листів
аналогічного змісту у тому числі з
проханням отримати трудову книжку або
скерувати відповідну заяву від 21.11.2013
року та даними про його вручення
ОСОБА_2 25.11 2013 року, від 28.11.2013 року та
даними про його вручення позивачу 2.12.2013
року, від 05.12. 2013 року та даними про його
вручення позивачу 09.12.2013 року, від
20.12.2013 року з даними про відмову від
його отримання адресатом 03.01. 2014 року ,
від 05.02.2014 року, на який отримано заяву
позивача від 12.02.2014 року про
направлення трудової книжки на вказану
у заяві адрес у. / а.с. 68-81/.

За таких обставин, матеріалами справи
встановлено, що позивач був обізнаний
про винесення оскаржуваного наказу,
яким вважав його звільнено з роботи та
виключно по незалежним від
роботодавця причин не отримав трудову
книжку та не надав згоди на
надіслання такої поштою . Тому відсутні
будь-які дані про наявність вини
відповідача у тому, що ОСОБА_2 трудова
книжка отримана лише 14.02.2014 року, що
виключає підстави для виплати
середнього заробітку за час затримки
їх видачі.

Доказів в тому числі вини відповідача
у затримці трудової книжки позивача в
період з 27.01.2014 року по 14. 02. 2014 року -
позивач суду не надав.

Мотиви заперечень позивача про
пропущення апелянтом строку на
апеляційне оскарження рішення суду
першої інстанції з наведених вище
мотивів, не ґрунтуються на вимогах
закону. Згідно вимог ч. 1 ст. 294 ЦПК
України - апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів з
дня його проголошення. Отже законом
встановлено процесуальний строк на
вчинення означеної дії.. У
відповідності до вимог ч. 6 ст. 70 ЦПК
України - строк не вважається
пропущеним, якщо до його закінчення
заява, скарга, інші документи чи
матеріали або грошові кошти здано на
пошту чи передано іншим відповідним
засобам зв»язку.

Наявність даних про отримання місцевим
судом апеляційної скарги на рішення
суду 14.04. 2014 року, при наявності штампу
на конверті, який у матеріалах справи
та надісланий судом першої інстанції з
апеляційною скаргою, - така здана на
пошту 08.04.2014 року, а отже в межах
встановленого законом строку на подачу
апеляційної скарги. Дані про отримання
представником відповідача копії
повного тексу рішення суду 09.04. 2014 року
не позбавляло можливості апелянта
навести мотиви, за яких не погодився із
судовим рішенням.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку про
обгрунтованість апеляційної скарги
відповідача та її задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.3 ч.1 ст.307, п..1, ч.1
ст.309, 313,ч.2 ст. 314, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу
представника Публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» Кондратюк
Світлани Костянтинівни задовольнити.

Рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 31 березня 2014 року
скасувати та ухвалити у справі нове
рішення, яким у позові ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» про визнання наказу про
звільнення незаконним, поновлення на
роботі, виплати заробітної плати за
час вимушеного прогулу та стягнення
суми оплати листків непрацездатності -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий

Судді