Ухвала

іменем україни

11 червня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого А.С. Олійник суддів:В.І.
АмелінаС.О. Карпенко Парінової І.К.,О.В.
Поповичрозглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Луганської міської ради, треті особи:
управління Державної міграційної
служби України в Луганській області,
міське комунальне підприємство
«Жилсервіс», про визнання права на
житлову площу, за зустрічним позовом
Луганської міської ради до ОСОБА_6 про
виселення з самовільно зайнятого
жилого приміщення без надання іншого
жилого приміщення, за касаційною
скаргою Луганської міської ради на
рішення апеляційного суду Луганської
області від 12 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним вище позовом, в якому
просив на підставі ст. 65 ЖК Української
РСР визнати за ним право на житлову
площу в квартирі АДРЕСА_1, зобов'язати
управління Державної міграційної
служби України в Луганській області
зареєструвати його за вказаною
адресою. В обґрунтування вимог
зазначив, що він є родичем (двоюрідним
онуком) ОСОБА_7 В 2000 році він вселився до
спірного помешкання і з вказаного часу
проживає у ній без реєстрації, як член
сім'ї наймача. Іншого житла в нього
немає, він з ОСОБА_7 вів спільне
господарство, робив у квартирі ремонт,
сплачував комунальні послуги. Крім
того, він доглядав ОСОБА_7 до смерті,
останній обіцяв зареєструвати його у
квартирі, проте не встиг у зв'язку із
смертю.

Луганська міська рада звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, в
якому просила виселити останнього з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення. Вимоги мотивовані
тим, що зазначена квартира є
комунальною власністю територіальної
громади м. Луганська та знаходиться на
балансі МКП «Жилсервіс». ОСОБА_6 зайняв
її самоправно, без наявності ордера,
який видається на підставі рішення про
надання жилого приміщення, чим
здійснює перешкоди для виконання
покладених на органи місцевого
самоврядування обов'язків щодо
розподілу та надання житла громадянам,
які перебувають на черзі потребуючих
поліпшення житлових умов. Заява
наймача про вселення ОСОБА_6 відсутня.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 31 липня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
Зустрічний позов Луганської міської
ради задоволено. Виселено ОСОБА_6 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 12 листопада 2013 року
рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 31 липня 2013 року позов
скасовано. Ухвалено нове рішення, яким
позов ОСОБА_6
задоволено. Визнано за ОСОБА_6 право
власності на квартиру АДРЕСА_1.
Зобов'язано управління Державної
міграційної служби України в
Луганській області зареєструвати
ОСОБА_6 за зазначеною адресою. В
задоволенні зустрічного позову
Луганської міської ради відмовлено.

У касаційній скарзі Луганська міська
рада просить скасувати рішення суду
апеляційного інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і залишити силі рішення суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній
власності територіальної громади м.
Луганська та перебуває на балансі
міського комунального підприємства
«Жилсервіс».

На підставі ордера від 14 грудня 1972 року
№ 021622 у зазначену квартиру був
вселений та зареєстрований ОСОБА_7

04 жовтня 2010 року ОСОБА_7 помер. Після
смерті він знятий з реєстрації у
вищевказаній квартирі.

ОСОБА_6 є двоюрідним онуком ОСОБА_7
Зареєстрований в АДРЕСА_2.

Задовольняючи позов Луганської
міської ради та відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої
інстанції виходив з того, що останній
вселився у спірну квартиру самоправно,
без законних на це підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
задоволенні позову ОСОБА_6 та про
відмову у задоволенні зустрічного
позову, апеляційний суд вважав, що
ОСОБА_6 вселився у спірну квартиру в
порядку ст. ст. 64, 65 ЖК Української РСР,
як член сім'ї наймача.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 65 ЖК Української РСР
наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року № 2,
вирішуючи спори про право користування
жилим приміщенням осіб, які вселилися
до наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням. Пленум Верховного
Суду України у п. 15 постанови від 01
листопада 1996 року № 9 «Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя» також роз'яснив, що
наявність чи відсутність прописки сама
по собі не може бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому. Однак
відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
на товарні чеки на придбання
будівельних матеріалів, як на доказ
проведення ОСОБА_6 ремонту у АДРЕСА_1,
копію договору-замовлення на поховання
ОСОБА_7 та покази свідків, вважав
доведеним, що ОСОБА_6 проживав у
зазначеній квартирі з 2000 року, вів
разом із ОСОБА_7 спільне господарство, і
відповідно дійшов висновку про
відсутність факту самоправного
зайняття ним спірного жилого
приміщення.

При цьому суд не врахував, що товарні
чеки на придбання будівельних
матеріалів, в яких відсутнє прізвище
покупця, без доказів про проведення
ремонту в спірній квартирі не
підтверджують правомірність його
проживання у даній квартирі. Оплата за
послуги поховання не може бути
підставою для встановлення факту
ведення спільного господарства з
ОСОБА_7 Допитані судом свідки також не
підтвердили цей факт.

Згідно довідки МКП «Жилсервіс» від 30
жовтня 2012 року № 2735 зареєстровані
особи у АДРЕСА_1 відсутні (а. с. 59).

Із довідки Калашниківської сільської
ради Полтавського району Полтавської
області від 18 жовтня 2013 року № 602
вбачається, що ОСОБА_6 зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 176).

У матеріалах справи письмової згоди чи
будь-якої іншої інформації, що наймач
ОСОБА_7 давав згоду на вселення ОСОБА_6 у
спірну квартиру немає, доказів ведення
відповідачем спільного господарства з
наймачем не надано.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Зміст рішення суду апеляційної
інстанції визначений ст. 316 ЦПК України,
у мотивувальній частині якого також
повинно бути зазначено мотиви зміни
рішення, скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення; встановлені судом першої
інстанції та не оспорені обставини, а
також обставини, встановлені
апеляційним судом, і визначені
відповідно до них правовідносин; чи
були і ким порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси, за
захистом яких особа звернулася до суду;
назви, статті, її частини, абзацу,
пункту, підпункту закону, на підставі
якого вирішено справу, а також
процесуального закону, яким суд
керувався.

У порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України,
апеляційний суд наведених норм закону
не врахував та не встановив усі
фактичні обставини справи, зокрема,
належним чином не перевірив чи була
спірна квартира постійним місцем
проживання ОСОБА_6, чи вів він із
наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, не
з'ясував, чи був дотриманий порядок,
установлений житловим законодавством,
при вселенні, а саме, чи була між ними
письмова угода на вселення, з
урахуванням того, що ОСОБА_6
зареєстрований за іншою адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Ухвалюючи рішення про визнання за
ОСОБА_6 права власності на квартиру
АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції
вийшов за межі позовних вимог, оскільки
таких вимог позивач не заявляв.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, враховуючи, що апеляційним
судом допущені порушення норм
процесуального права, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Луганської міської
ради задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 12 листопада 2013 року
скасувати, справу направити до на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С.
Олійник

Судді:
В.І. Амелін

І.К. Парінова

О.В. Попович

С.О. Карпенко