Справа № 750/3586/13-ц Провадження №
22-ц/795/777/2014 Головуючий у I інстанції -Жук
М.І. Доповідач - Шевченко В. М.Категорія
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.,
суддів:Скрипки А.А., Онищенко О.І. при
секретарі:Руденко О.М., за
участю:Прокурора Бобруйко І.М.,
представника ОСОБА_5- адвоката
ОСОБА_6,головного державного виконавця
Державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції Счасливої А.В., ОСОБА_8, її
представника- адвоката ОСОБА_9,
представника органу опіки та
піклування Деснянської районної у м.
Чернігові ради - Тарараки О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 лютого 2014 року у справі
за поданням головного державного
виконавця Деснянського відділу
державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції Счасливої Альони Вікторівни
про тимчасове влаштування дитини до
дитячого (чи піклувального) закладу в
процесі виконання судового рішення,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, просить
скасувати ухвалу суду, якою було
відмовлено у задоволенні подання
головного державного виконавця
Деснянського відділу державної
виконавчої служби Чернігівського
міського управління юстиції Счасливої
Альони Вікторівни про тимчасове
влаштування дитини до дитячого (чи
піклувального) закладу в процесі
виконання судового рішення, та
постановити нову про задоволення
подання державного виконавця
посилаючись на те, що оскаржувана
ухвала суду є необгрунтованою і
незаконною внаслідок неправильного
застосування судом першої інстанції
норм процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції фактично прийняв до уваги
пояснення представника органу опіки та
піклування про поміщення дитини у
карантин разом з можливо хворими
дітьми та представника прокуратури,
який посилався на незаконність
„відібрання" дитини, при цьому не
прийняв до уваги пояснення державного
виконавця, представників стягувача та
пояснення матері дитини, яка
заперечувала проти задоволення
подання державного виконавця, але
повідомила, що дитина постійно
відвідує дитячий заклад. Судом першої
інстанції не враховано, що з практичної
точки зору задоволення подання
державного виконавця означало б
знаходження дитини у дитячому закладі
(який дитина відвідує на постійній
основі) нетривалий термін, визначений
судом, для надання можливості
державному виконавцю примусово
виконати рішення суду.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції порушений, передбачений ч.2
ст.374 ЦПК України, 10 денний строк
розгляду подання державного виконавця
та фактично подання розглянуто
незаконним складом суду, який підлягав
самовідводу у зв"язку із
зацікавленістю у затягуванні строку
розгляду справи. Апелянт наголошує, що
з інших обставин, що викликають сумнів
в об"єктивності та неупередженості
складу суду є місце проведення
судового засідання, оскільки у
відповідності до ч.3 ст.158 ЦПК України
судове засідання проводиться в
спеціально обладнаному для цього
приміщенні суду - залі засідань, але
засідання проводилось у кабінеті
судді, що не дало можливості учасникам
судового засідання користуватися
своїми правами, передбаченими ст.ст. 27,
31 ЦПК України. Апелянт зазначає, що
судом першої інстанції безпідставно
відхилено ряд клопотань представника
стягувача ОСОБА_11 заявлені в порядку
реалізації передбачених ЦПК України
прав, що призвело до неповного, не
всебічного та необ"єктивного
результату розгляду подання
державного виконавця.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а ухвала
суду - залишенню без змін, виходячи з
наступного.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо
судом першої інстанції постановлено
ухвалу з додержанням вимог закону.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 19 червня 2013 року
позовні вимоги Міністерства юстиції
України в інтересах ОСОБА_5 були
задоволені, визнано незаконним
утримання неповнолітнього ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, повернути
неповнолітнього ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1
до Сполучених Штатів Америки за
адресою: 5747 АДРЕСА_1, у супроводі батька
ОСОБА_5 та матері ОСОБА_13, покласти
витрати, пов"язані з поверненням дитини
до Сполучених Штатів Америки на
позивача ОСОБА_5 (ІІ том - а.с.24-32).

Додатковим рішенням Деснянського
районного суду м. Чернігова від 02 липня
2013 року була частково задоволена заява
Головного управління юстиції у
Чернігівській області про винесення
додаткового рішення суду та доповнено
рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 19 червня 2013 року таким
чином, якщо рішення не буде виконано в
добровільному порядку, зобов"язати
відповідачку - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
проживає за адресою % АДРЕСА_2 передати
неповнолітнього ОСОБА_12. ОСОБА_13,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, за адресою: АДРЕСА_1
НОМЕР_1, США (ІІ том - а.с.111-112).

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 14 серпня 2013
року рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 19 червня 2013 року
та додаткове рішення Деснянського
районного суду м.Чернігова від 02 липня
2013 року були скасовані і в задоволенні
позову Головного управління юстиції у
Чернігівській області в інтересах
ОСОБА_5 до ОСОБА_13 про повернення
неповнолітньої дитини до США
відмовлено ( ІІ том - а.с.242-250).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 листопада 2013
року було скасовано рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від 14 серпня 2013 року, та
залишено без змін рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 19
червня 2013 року та додаткове рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 02 липня 2013 року ( ІІІ том -
а.с.51-54).

26 листопада 2013 року Деснянським
районним судом м. Чернігова був виданий
виконавчий лист із зазначеням
резолютивної частини рішення, про
повернення неповнолітнього ОСОБА_12 до
США, із зобов»язанням відповідачки,
передати неповнолітнього ОСОБА_12
батьку ОСОБА_5 ( ІІІ том - а.с.66,98).

27 листопада 2013 року старшим державним
виконавцем Деснянського відділу
державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції Счасливою А.В. була винесена
постанова про відкриття виконавчого
провадження з виконання виконавчого
листа виданого 26.11.2013 року Деснянським
районним судом м. Чернігова (ІІІ том -
а.с.67).

09 грудня 2013 року головний державний
виконавець Деснянського відділу
державної виконавчої служби
Чернігівського міського управління
юстиції Счаслива А.В. звернулась до
суду з поданням про тимчасове
влаштування малолітньої дитини -
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, до дитячого або
лікувального закладу в процесі
виконання судового рішення( ІІІ том -
а.с . 64).

Звертаючись до суду із зазначеним
поданням державний виконавець
зазначала, що ОСОБА_8 без поважних
причин не виконує рішення суду що
зобов»язує її як боржницю вчинити
певні дії. Оскільки стягувач ОСОБА_5,
повинен виїхати до США, він звернувся
до ВДВС із заявою в якій просить
влаштувати дитину до Чернігівського
центру соціально - психологічної
реабілітації.

Постановляючи ухвалу від 26 лютого 2014
року, про відмову в задоволенні
подання, суд першої інстанції виходив з
того, що для цього відсутні правові
підстави, так примусове виконання
судового рішення необхідно
безпосередньо виконувати на території
іноземної держави, виконавчий лист,
який виконується в примусовому порядку
не має посилання про відібрання дитини
у відповідача

Апеляційний суд погоджується із
обґрунтованістю вказаного висновку
Деснянського районного суду м.
Чернігова. В свою чергу доводи
апеляційної скарги не можуть братись
до уваги апеляційним судом виходячи з
наступного.

Так як вбачається із резолютивної
частини рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 19
червня 2013 року та додаткового рішення
Деснянського районного суду
м.Чернігова від 02 липня 2013 року
зобов»язано повернути неповнолітнього
ОСОБА_12 до Сполучених Штатів Америки у
супроводі батька ОСОБА_5 та матері
ОСОБА_13 та зобов»язано відповідачку
передати неповнолітнього ОСОБА_12
батьку ОСОБА_5.

Зазначене рішення не містить висновку
про необхідність відібрання дитини у
ОСОБА_8, і за виконавчим документом
ОСОБА_8 зобов»язана особисто вчинити
певні дії по поверненню
неповнолітнього сина до США.

У п.11 Порядку виконання на території
України Конвенції про цивільно-правові
аспекти міжнародного викрадення дітей,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 10 липня 2006 року №
952 (у редакції постанови Кабінету
Міністрів України від 02 вересня 2010 року
№ 795) примусове виконання рішення суду
про зобов"язання боржника повернути
дитину здійснюється в порядку,
встановленому Законом України „Про
виконавче провадження".

Статтею 75 Закону України „Про
виконавче провадження" передбачено
загальні умови виконання рішень, за
якими боржник зобов"язаний особисто
вчинити певні дії або утримуватися від
їх вчинення. Відповідно до частин 2 та 3
вказаної статті у разі невиконання
зазначених вимог без поважних причин
державний виконавець накладає на
боржника штраф відповідно до ст.89
Закону України „Про виконавче
провадження" і не пізніше п"яти робочих
днів з дня його накладення повторно
перевіряє стан виконання рішення.

Якщо рішення не виконано і виконання
може бути проведено без участі
боржника, державний виконавець
організовує виконання відповідно до
повноважень, наданих йому законом, та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом.
При цьому на боржника повторно
накладається штраф у порядку,
встановленому ст.89 цього Закону.

У разі якщо виконати рішення без участі
боржника неможливо, державний
виконавець накладає на боржника штраф
відповідно до ст. 89 цього Закону та
вносить подання (повідомлення)
правоохоронним органам для
притягнення боржника до
відповідальності згідно із законом,
після чого виносить постанову про
закінчення виконавчого провадження,
яка затверджується начальником
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний виконавець,
і повертає виконавчий документ до суду
чи іншого органу (посадової особи), що
його видав.

Іншого порядку виконання рішення, за
яким боржник зобов"язується особисто
вчинити певні дії Законом України „Про
виконавче провадження" не передбачено,
тому посилання в поданні державного
виконавця на норми права зокрема ст.77
Закону України „Про виконавче
провадження", ст. 374 ЦПК України не є
правильним, оскільки застосування
вказаних норм права має місце лише у
випадку виконання рішення суду про
відібрання дитини. Однак, рішення про
відібрання у ОСОБА_13 сина ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у даному провадженні не
ухвалювалося, і на примусове виконання
таке рішення не передавалося. За своєю
правовою природою зобов»язання
боржника вчинити певні дії, та
відібрання дитини що передбачено
зокрема ст.162 СК України є різними, а
виходячи із змісту ст.1 Закону України
«Про виконавче провадження», виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, визначених у цьому
Законі спрямованих на примусове
виконання рішень судів.

У даному випадку підставою для
відкриття виконавчого провадження
відповідно до ст.19 Закону України «Про
виконавче провадження» було рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 19 червня 2013 року та
додаткове рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 02 липня
2013 року.

Згідно з положеннями п.2 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець; здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Врахувавши що, Головний державний
виконавець Деснянського відділу ДВС
Чернігівського міського управління
юстиції прийнявши рішення про
звернення з поданням до суду в порядку
ст.374 ЦПК України про вирішення питання
про тимчасове влаштування дитини до
дитячого або лікувального закладу,
діяв не в порядку, встановленому
зазначеним Законом по примусовому
виконання рішення суду на яке був
виданий виконавчий лист і на підставі
якого постановою старшого державного
виконавця від 27.11.2013 року було
відкрито виконавче провадження, суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про необхідність
відмови в задоволенні зазначеного
подання.

Відповідно до п.2ст.308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті
і справедливе рішення суду.

Враховуючи зазначене, доводи
апеляційної скарги що стосуються
порушення судом процедури розгляду
справи (порушення строків розгляду
справи, безпідставне відхилення судом
клопотань представника стягувача,
проведення судового розгляду справи в
кабінеті судді) не призвели до
порушення основних принципів
цивільного процесу, і тому доводи
апеляційної скарги в цій частині не
можуть бути підставою для скасування
ухвали суду.

Виходячи із сутності судового
доказування до якого входять зокрема й
ті обставини що стосуються
об»єктивності суду, апеляційний суд
вважає що, наведеними в апеляційній
скарзі доводами не доведені обставини
заінтересованості судді у результаті
розгляду справи які б були підставою як
для відводу так і для самовідводу
судді.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що
суд першої інстанції діяв в межах та на
підставі чинного законодавства, а
доводи апеляційної скарги є
безпідставними.

Ухвала суду першої інстанції
відповідає матеріалам справи і вимогам
закону, тому необхідно відхилити
апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.
Чернігова від 26 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: