Справа №485/2010/13-ц 25.06.2014 25.06.2014 25.06.2014
Провадження №22-ц/784/1589/14
Провадження номер 22-ц/784/1589/14
Головуючий першої інстанції:
Суддя-доповідач апеляційного
суду: Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого: Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового
засідання - Горенко Ю.В.,

за участю:

позивачки - ОСОБА_2,

представника позивачки -
ОСОБА_3,

представника відповідачки -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

представника позивача ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

на рішення Снігурівського районного
суду Миколаївської області від 18
жовтня 2013 року, ухвалене за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, - Снігурівська міська
рада Миколаївської області, про
відновлення меж земельної ділянки та
усунення перешкод в користуванні
майном,

В С Т А Н О В И Л А:

16 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з зазначеним позовом, який
обґрунтувала наступним.

Позивачка є власницею квартир АДРЕСА_1.

Земельна ділянка під зазначеним
будинком знаходиться у її
користуванні.

У 1995 році власником сусіднього будинку
АДРЕСА_2 було отримано державний акт на
право приватної власності на землю.

Однак, технічна документація із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі не
розроблялася, межі з суміжними
землекористувачами не узгоджувалися.

Не отримуючи жодних дозвільних
документів та порушуючи межу земельних
ділянок, ОСОБА_5 побудувала на
земельній ділянці, яка перебуває у
користуванні позивачки, господарську
будівлю і гараж та спорудила паркан
впритул до її будинку.

Посилаючись на протиправність дій
відповідачки, ОСОБА_2 просила відновити
межі земельних ділянок в натурі між
домоволодіннями по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
та зобов'язати відповідачку звільнити
належну їй на праві користування
земельну ділянку шляхом знесення
самочинно побудованих господарської
будівлі та гаражу.

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області від
18 жовтня 2013 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, позивачка через свого
представника ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог
ОСОБА_2

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що він є недоведеним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, з огляду на таке.

Згідно з ст.152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Пункт 5 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №6 від 30.03.2012 р. «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» роз'яснює, що відповідно
до вимог статті 376 ЦК України право на
звернення до суду з позовом про
знесення або перебудову самочинно
збудованого об'єкта нерухомості мають
як органи державної влади, так і органи
місцевого самоврядування. У випадках
порушення прав інших осіб право на
звернення до суду належить і таким
особам за умови, що вони доведуть
наявність порушеного права (стаття 391
ЦК), а також власнику (користувачу)
земельної ділянки, якщо він заперечує
проти визнання за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на його
земельній ділянці, права власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
(частина четверта статті 376 та стаття 391
ЦК).

Відповідно до ст.ст.106, 107 ЗК України
власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними. Основою для
відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Стаття 158 ЗК України передбачає, що
виключно судом вирішуються земельні
спори з приводу володіння,
користування і розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян і юридичних осіб, а
також спори щодо розмежування
територій сіл, селищ, міст, районів та
областей.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

У разі незгоди власників землі або
землекористувачів з рішенням органів
місцевого самоврядування,
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
земельних відносин, спір вирішується
судом.

Пункти 4.1-4.3 Інструкції про
встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів №376 від 18.05.2010 року,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 16.06.2010 року за №391/17686,
передбачають, що відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється при повній
(частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок. Власник земельної
ділянки має право вимагати від
власника сусідньої земельної ділянки
сприяння встановленню твердих меж, а
також відновленню межових знаків у
випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186 ЗК
України документації із землеустрою. У
разі відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Згідно з ст.ст.10,11, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи вбачається та таке
встановлено судом, що на час розгляду
справи у суді першої інстанції
позивачка була власницею квартир
АДРЕСА_1.

Земельна ділянка під зазначеним
будинком знаходилась у її користуванні
та користуванні власника квартири №2.

Межі земельних ділянок в натурі не
встановлювалися ні за її адресою, ні за
адресою відповідачки.

Технічна документація щодо
встановлення меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) не розроблялася.

Зазначена документація позивачкою та
відповідачкою щодо їх земельних
ділянок була замовлена вже після
ухвалення оскаржуваного рішення.

Орган місцевого самоврядування
належним чином, як того вимагає стаття
158 ЗК України, спір щодо меж земельних
ділянок сторін не розглядав.

Співкористувач земельної ділянки по
АДРЕСА_1, яким був на час розгляду
справи у суді першої інстанції чоловік
позивачки ОСОБА_2, участі у справі не
приймав.

За такого, суд першої інстанції,
всебічно, повно та об'єктивно
дослідивши наявні у справі докази,
прийшов до правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову.

Відновити межі земельних ділянок, як
того вимагала позивачка, можливо
тільки у випадку, якщо вони були
належним чином встановлені.

Зазначеного з матеріалів справи не
вбачається.

Таким чином, висновок суду про
необхідність дотримання сторонами
перед зверненням до суду вимог
вищезазначеної Інструкції та ст.158 ЗК
України є цілком правильним.

Що ж стосується висновку суду щодо
відмови у задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_2 про звільнення відповідачкою
належної їй на праві користування
земельної ділянки шляхом знесення
самочинно побудованих господарської
будівлі та гаражу, то він також є
вірним.

До встановлення меж земельних ділянок
неможливо визначити на чиїй земельній
ділянці знаходяться спірні споруди.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для зміни або
скасування рішення суду, оскільки воно
є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Снігурівського районного суду
Миколаївської області від 18 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

У Х В А Л А