АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
_________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року. Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Нежури В.А., Невідомої Т.О.

при секретарях: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості у розмірі 152 314, 60 грн., та
13332, 70 грн. - трьох процентів річних від
простроченої суми в порядку ч. 2 ст.625 ЦК
України.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що
06.10.2010 р. між ним та відповідачем був
укладений договір позики, відповідно
до якого відповідач зобов'язувався
повернути борг в сумі 1 056 доларів США до
31.12.2010 р., частинами по 5 000 доларів
протягом двох місяців, а залишок до
31.12.2010 р., однак свої зобов'язання не
виконав.

Заочним рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 10.04.2014 р. в
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення його
позовних вимог, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

Зазначав, що відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції,
послався на те, що він не надав належних
доказів на підтвердження позову,
залишивши поза увагою розписку
відповідача, в якій визначена сума
боргу, графік повернення грошей, що
свідчить про досягнення сторонами
згоди стосовно усіх істотних умов
договору позики.

Натомість, суд не звернув увагу на те,
що відповідач не надав жодних доказів
на підтвердження того, що розписка була
написана не ним.

В судовому засіданні ОСОБА_1
просив задовольнити апеляційну скаргу
з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений належно, що
підтверджується зворотним
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

Справа № 758/16672/13-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/7796/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Васильченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І.
Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Згідно ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові) гроші
або речі, визначені родовими ознаками,
а позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей, або
рівну кількість речей того ж роду і
якості.

Відповідно до ст. 1047 цього Кодексу,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 цієї статті визначено,
що на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної суми або визначеної
кількості речей.

З матеріалів справи убачається,
що 06.10.2010 р. ОСОБА_2 надав ОСОБА_1
розписку, відповідно до якої
зобов'язувався повернути позивачеві
суму 19 056 доларів США до 31.12.2010 р.
частинами, по 5 000 доларів протягом двох
місяців, а залишок до 31.12.2010 р.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що зі змісту
зазначеної розписки не убачається, що
ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти,
які останній зобов'язався повернути.
Виконаний позивачем під розпискою
рукописний текст, за змістом якого він
погоджується з умовами повернення
боргу відповідачем, не є належним та
допустимим доказом, що підтверджує
факт укладення між сторонами договору
позики, оскільки не відноситься до
тексту самої розписки та непогоджений
з позичальником.

Крім того за висновком суду,
ОСОБА_1 в порушення ст.60 ЦПК України не
надав доказів, що надана ним розписка
була написана ОСОБА_2 на виконання
укладеного ними договору позики.

З таким висновком суду погодитись
не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

На підтвердження доводів про
укладення договору позики, ОСОБА_1
надав розписку виконану від імені
ОСОБА_2, як це передбачено ст.1047 ЦК
України.

Заперечуючи проти укладення
договору позики та отримання від
позивача грошей, ОСОБА_2 в своїх
письмових поясненнях стверджував, що
він не підписував таку розписку і не
отримував від ОСОБА_1 ніяких грошей,
однак не надав будь-яких доказів, які б
підтверджували такі доводи.

Відхиляючи надані позивачем
письмові докази на підтвердження
укладення договору позики (розписку),
суд не звернув увагу, що в ній зазначені
сторони зобов'язання, сума грошових
коштів, яку зобов'язувався повернути
ОСОБА_2, порядок повернення цих коштів
та його підпис, що свідчить про
досягнення сторонами всіх істотних
умов договору позики.

При цьому суд не правильно
застосував положення ч.1 ст.60 ЦПК
України, оскільки позивач
підтверджував свої доводи
документальним доказом - розпискою,
тоді як відповідач, оспорюючи факт
написання розписки, не надав доказів на
підтвердження того, що він її не писав.

Зважаючи на викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
безпідставно відхилив надану
позивачем розписку на підтвердження
укладення договору позики з ОСОБА_2, а
тому рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням у
справі нового рішення.

При вирішенні позову ОСОБА_1 по
суті, колегія суддів ураховує, що
наданий ним розрахунок заборгованості
у розмірі 152 314, 60 грн., та нарахування в
порядку ч.2 ст.625 ЦК України трьох
процентів річних від простроченої суми
у розмірі 13 332, 70 грн., є правильним.

Крім того, в порядку ст.88 ЦК
України з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню судовий
збір у розмірі 1656,47 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 10 квітня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму боргу в
розмірі 152 314,60 грн., три проценти річних,
що становить 13332,70 грн. та судовий збір у
розмірі 1656,47 грн., а всього 167 303,77 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:
Судді: