Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 червня 2014 року

м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді - Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участю позивача ОСОБА_2 , її
представника ОСОБА_3 , відповідача
ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору дарування
з підстав удаваності та визнання права
власності на квартиру , -

встановив:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
квартири від 01.12.2012 року, укладеного на
користь відповідача , як удаваного
договору, визнання угоди довічного
утримання між нею та відповідачкою
нікчемною, і , як наслідок, визнати за
нею право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
посилалася на те, що 01.12.2012 р. між нею та
ОСОБА_4 був укладений договір дарування
вказаної квартири , тоді як насправді
вона мала на увазі укладання договору
довічного утримання, оскільки є тяжко
хворою, в післяопераційний період на
той час потребувала сторонньої
допомоги, отже сподівлася, що
відповідчка буде допомагати їй повсяк
час, за що отримає квартиру після її
смерті. Її внутрішня воля була
направлена не на безоплатне відчуження
свого єдиного житла на користь
відповідачки, а на те, щоб віддячити
ОСОБА_4 за оплату вартості операції та
післяопераційну допомогу.

Але згоди щодо умов цього договору
довічного утримання вони не досягли,
через півтора місяця після укладання
оспорюваного договору остання
перестала опікуватися нею, надавати
будь-яку допомогу. Оскільки вони не
дотримали нотаріальної форми договору
довічного утримання, ця угода є
нікчемною.

Позивач та її представник у судовому
засіданні вимоги позову підтримали та
просили їх задовольнити. ОСОБА_2 суду
пояснила, що познайомилася з
відповідачкою через свого колишнього
чоловіка під час хвороби матері . Після
смерті матері у ІНФОРМАЦІЯ_1
залишилася проживати в спірній
квартирі одна, дітей не мала, у зв'язку
із загальним захворюванням є інвалідом
2 групи та отримує пенсію з
інвалідності. , періодично
підтримувала стосунки з відповідачкою.
Влітку 2012 року у неї загострилося
захворювання спинного мозку,
відповідачка як медпрацівник
допамагала їй та поклала її на
лікування до шпиталю , де було виявлена
необхідність термінового проведення
операції з тотального
ендопротезування шийки стегна .
Вартість операції складала біля 30 000
грн. ОСОБА_4 оплатила цю операцію і
наймала працівників, які здійснювали
за нею не тривалий час
післяопераційний догляд, купувала
ліки. При цьому позивачка визнала, що
іяких домовленостей щодо того, яким
чином вона віддячить відповідача між
ними не було, і остання начеб-то і не
вимагал нічого взамін.

Через 20 днів після виписки з лікарні ,
коли вона ще не могла нормально
пересуватися і знаходилася в
хворобливому та слабкому стані після
операції відповідачка повідомила їй
про необхідність поїхати до нотаріуса,
щоб переоформити квартиру, на що
позивач погодилася, так як почувала
себе зобов'язаною за кошти на операцію.
Не розуміючи усіх наслідків договору
дарування через хворобливий стан та
юридичну необізнаність , неможливістиь
самостійно прочитати текст договру,
зміст якого приватний нотаріус їй не
роз'яснювала, вона підписала його,
сподіваючись, що буде проживати в
квартирі до смерті.

На теперішній час вона має
обгрунтовані побоювання , що
відповідачка бажає її виселити з
квартири та продати спірну квартиру,
отже вимушена звернутися до суду за
захистом свого права. Суду
неодноразово зазначала, що не бажає
ніякого догляду та допомоги від
відповідачки, не бажала і не
потребувала його і на час укладання
оспорюваного договору, бажає лише
проживати в своїй власній квартирі і не
боятися виселення. Зазначала, що , якщо
б перебуквала в інщшому стані на час
укладення цього договору, то ніколи б
не погодилася фактично віддати
двокімнатну квартиру сторонній людині
за 30 000 грн.

Відповідач та її представник
заперечували проти позову та пояснили
суду, що в 2011 році позивачка звернулася
до ОСОБА_4 за допомогою, на що остання
погодилася. З того часу між ними
склалися довірливі дружні відносини , а
позивачка як самотня людина за
власною ініціативою оформила на її ім'я
заповіт на спірну квартиру, після чого
відповідачка вважала себе морально
зобов'язаною перед ОСОБА_2, допомагала
останній, купляла харчі, ліки. Після
того, як у позивача було виявлено
перелом шийки стегна, вона за власною
ініціативою домовилася за проведення
орперації з ендопротезування та
сплатила вартість операції,
здійснювала післяопераційний догляд.
При цьому, ініціатива щодо укладення
договору дарування виходила саме від
позивачки, саме вона наполягала на
скорішому укладенні
договору,усвідомлюючи правові
наслідки майбутнього договру
дарування. Після укладення договору
дарування вона жодних дій щодо
виселення ОСОБА_2 , продажу квартири або
іншого обмеження її житлових прав не
здійснювала.

Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - приватний
нотаріус Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явилася, надала суду
заяву про розгляд справи у її
відсутність, надала суду письмові
заперечення. Суду пояснила, що при
укладенні оспорюваного правочину нею
було достовірно з'ясоване дійсне
волевиявлення дарувальника ,
роз'яснено правову природу та наслідки
договору дарування, текст договору
прочитано вголос, який сторони
добровільно, без зауважень підписали. У
зв'язку з чим вважала позовні вимоги
необгрунтованими.

Судом неодноразово надавася за
клопотанням сторін строк на укладання
мирової угоди , в тому числі і щодо
зобов'язання з боку відповідачки не
проводити жодних дій щодо виселення
позивача з вказаної квартири, її
відчуження чи здавання в найм, але
позивачка не погоджувдлася на
укладання такої угоди.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши в якості
свідка ОСОБА_11, дослідивши матеріали
справи встановив наступні факти та
відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 13.10.1995 р.,
виданого Міською службою приватизації
державного житлового фонду належала
квартира АДРЕСА_1.

01.12.2012 р. ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_4 договір
дарування квартири, відповідно до
якого позивач подарувала відповідачу
квартиру АДРЕСА_1, що було посвідчено
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстровий №982.

З матеріалів справи вбачається, що
дійсно позивач ОСОБА_2 є інвалідом 2
групи загального захворювання. 24.10.2012 р.
у відділенні травматології та
ортопедії Третьої міської лікарні м.
Миколаєва позивачу була проведена
операція тотального ендопротезування
правового тазостегнового суглобу, а
09.11.2012 р. хвора була виписана з лікарні
для подальшого спостереження та
лікування у лікаря-травматолога за
місцем проживання.

Сторони в судовому засіданні визнали
ту обставину, що відповідач ОСОБА_4
організувала та оплатила вартість
вищезазначеного лікування та
первісний післяопераційний догляд та
лікування.

Свідок ОСОБА_11, допитана в судовому
засіданні, пояснили суду, що
здійснювлала догляд за позивачкою в
перші тиждні після виписки її з лікарні
, за що їй платила відповідачка . Сама
ОСОБА_2, їй розповідала, що ОСОБА_4 без
будь-яких умов їй допомагає , а вона
(позивачка) сама вирішила подарувати
квартиру останній і саме позивачка
наполдягала на скорішому оформленні
договору дарування і просила
відповідачку відвезти її до нотаріуса.

Крім того, 26.11.2011 р. ОСОБА_2 складала
заповіт на ім'я відповідача, яким
заповіла їй усе належне на момент
смерті майно.

Рішенням Центрального районного суду
м.Миколаєва від 09 жовтня 2013 року
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2, до ОСОБА_4 про визання цього ж
договору дарування недійсним з підстав
, встановлених ст. 233 ЦК України.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність. Договір, що
встановлює обов'язок обдарованого
вчинити на користь дарувальника
будь-яку дію майнового або немайнового
характеру, не є договором дарування.

У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених особами вимог і на підставі
представлених сторонами доказів.

Ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК
України заперечення однією зі сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Оцінивши зміст договору в сукупності з
поясненнями сторін у справі, суд
приходить до висновку, що даний договір
відповідає загальним вимогам,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, встановленим ст. 203
ЦК України, оскільки зміст даної угоди
не суперечить закону, сторони мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності, волевиявлення сторін
було вільним і відповідало їхній
внутрішній волі, правочин був вчинений
у формі, встановленій законом і був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені
даною угодою. Тому суд вважає
безпідставним посилання позивача на
ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Вимоги позивача про визнання даного
правочину удаваним суд вважає
безпідставними, оскільки вони не
засновані на законі. Відповідно до ст.
235 ЦК України, удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Аналіз даної норми закону
свідчить про те, що воля обох сторін в
удаваному правочині спрямована на
встановлення інших цивільно-правових
відносин, ніж ті, які передбачені
правочином. За удаваним правочином
обидві сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Отже, укладення удаваного правочину
само по собі не спричиняє недійсності
правочину, оскільки відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили. А тому
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним лише у тому разі, коли
буде встановлено, що правочин, який
сторони насправді вчинили, не
відповідає загальним вимогам,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину .

Тобто , за удаваною угодою у сторін не
виникає жодних прав і обов'язків.
Укладаючи удавану угоду , обидві
сторони діють умисно, усвідомлюючи, що
укладають саме таку угоду. Між тим,
судом встановлено, що волевиявлення
сторін було направлено саме на
укладання договору дарування,
позивачем в судовому засіданні не
надано доказів того, що вони уклали
його з метою приховати інший правочин
та не доведено чи дійшли згоди сторони
щодо усіх умов договору довічного
утримання , який бажали приховати. До
того ж, обидві сторони визнали в
судовому засіданні, що жодних
зобов'язань щодо утримання
дарувальника в подальшому після
укладання договору не існувало з боку
обдаровуваного, і такі зобов'язання не
вимагала сама позивачка, вони жодним
чином навіть не обговорювалися, а
справжнім мотивом звернення до суду з
даними позовними вимогами є не
невиконання відповідачкою певних
зобов'язань, а бажання позивача
повернути квартиру у свою власність
через побоювання виселення та
відчуження квартири . Наведене
підтверджує відсутність досягнення
домовленості по всім істотним умовам
договору довічного утримання , що
виключає укладення цього договору як
договору, який насправді вчинили
сторони, про що стверджує позивач.

Посилання на відсутність у позивача
при укладанні договору дарування
волевиявлення на безоплатну передачу
майна у власність обдаровуваного,
спростовується поясненнями нотаріуса
та змістом самого договору дарування, а
саме главою 6 , який підписано ОСОБА_2
без зауважень. Також суд приймає до
уваги, що сторони уклали спірний
договір вже після здійснення та оплати
з боку відповідача лікування позивача,
яке було успішним.

Пояснення позивача стосовно
вимушеності укладення договору
дарування квартири через почуття
обов'язку віддячити чи повернути борг
за оплату лікування , не можуть бути
прийняті судом до уваги, оскільки
відносяться до мотивів укладення
правочину, які не впливають на його
дійсність.

Крім того, недійсність дарування
позивач пов'язує з обставинами, які
мали місце не на час його укладення , а
після (нездійснення догляду та
допомоги, пропозиція переїхати у інше
помешкання ) .

На підставі вищезазначеного, суд
приходить до висновку щодо відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання недійсним як
удаваного договору дарування квартири
від 01.12.2012 року. Як наслідок , слід
відмовити і у задоволенні позовних
умов щодо визнання права власності на
вказану квартиру та визнання договору
довічного утримання нікчемним , які є
похідними.

Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК
України, судові витрати підлягають
віднесенню за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування з підстав удаваності та
визнання права власності на квартиру -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене через суд
першої інстанції до апеляційного суду
Миколаївської області шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя

О.А.
Гуденко