Ухвала іменем україни 09 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Київської районної у
м. Донецьку ради про зміну частки в
праві спільної власності
домоволодіння, визнання права
власності на частку домоволодіння та
виділу її в натурі, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_8, який діє в
інтересах ОСОБА_6, на рішення
Київського районного суду м. Донецька
від 04 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Донецької області
від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого посилалася на те,
що домоволодіння по АДРЕСА_1 - це два
житлових будинки А-1 та Б-1 з надвірними
спорудами: два сараї, дві вбиральні та
паркан. 30/100 частини вказаного
домоволодіння, належало ОСОБА_9 - матері
позивачки, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та
після якої позивач успадковує за
законом її частку; 21/100 частки належить
ОСОБА_7; 49/100 частки належало ОСОБА_10
Свою частку ОСОБА_10 продав. Новий
власник на земельній ділянці побудував
ринок. Позивач вважає, що у зв'язку з
тим, що ОСОБА_10 зніс будинок Б-1, то її
частка повинна складати 51/100, а ОСОБА_7 -
49/100 частки. Позивач звернулася до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини та видачу їй
свідоцтва про право власності на
30/100 частки, що відкрились після
смерті матері ОСОБА_9 Однак їй було
відмовлено, оскільки житловий будинок
Б-1 був знесений, межі земельної ділянки
змінені; а тому змінилися частки
власників у домоволодінні, необхідно
переоформити відповідні
правовстановлюючі документи. Все це
перешкоджає в видачі нотаріусом
свідоцтва про право власності на
спадщину.

При цьому відповідно
до експертного будівельно-технічного
дослідження від 20 липня 2013 № 64/13 року є
технічна можливість виділу в натурі
двох квартир в будинку по АДРЕСА_1
відповідно до порядку користування, що
склався, при цьому реальні долі квартир
складають: кв. 1 - 49/100, кв. 2-51/100 долі.

З урахуванням
викладеного просила суд змінити частки
у сумісній частковій власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнати за
нею права власності на 51/100 частки, про
розподіл та виділ їй у натурі 51/100
частки домоволодіння.

Рішенням Київського
районного суду м. Донецька від 04 грудня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 20 березня 2014 року, відмовлено
ОСОБА_6 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі
представника ОСОБА_8 просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, ухвалити у
справі нове рішення, яким позов
задовольнити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
права позивача не порушено, оскільки
доказів того, що відповідачі заважають
позивачу звернутись до БТІ для
визначення часток у домоволодінні, що
змінилися, суду не надано. Крім того,
суд посилався на те, що позивачем не
надано доказів на підтвердження того,
чи виділялась ОСОБА_9 земельна ділянка
та чи було визначено межі спірної
земельної ділянки.

Проте з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що
ОСОБА_9 на підставі договору дарування
від 14 серпня 1959 року належить 30/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1 (а. с. 17).

Крім того, 21/100 вище
вказаного домоволодіння належить на
праві власності на підставі договору
дарування від 20 квітня 2004 року ОСОБА_7
(а. с. 25) та 49/100 належало ОСОБА_10 на
підставі договору дарування від 18
вересня 2001 року (а. с. 23).

Вказане домоволодіння
складалося із двох жилих будинків літ.
А-1 та літ. Б-1. Жилий будинок літ. А-1
знаходився у користуванні ОСОБА_9,
частка якої 30/100 частини всього
домоволодіння, та ОСОБА_7, частка якого
відповідно 21/100 частини всього
домоволодіння.

Жилий будинок літ. Б-1
перебував у користуванні ОСОБА_10,
частка якого 49/100 частини всього
домоволодіння.

З матеріалів справи
вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9
померла ( а. с. 16).

Спадкоємицею першої
черги за законом після смерті ОСОБА_9 є
її дочка ОСОБА_6, яка після смерті
матері звернулася до нотаріальної
контори із заявою про видачу свідоцтва
про право на спадщину за законом, проте
постановою державного нотаріуса
Шостої донецької державної
нотаріальної контори від 02 грудня 2013
року у видачі свідоцтва їй було
відмовлено з тих підстав, що
згідно з наданих технічного паспорту
від 26 грудня 2011 року та листа КП Бюро
технічної інвентаризації міста
Донецька від 23 січня 2012 року № 05/4604 (а. с.
38) вбачається, що на підставі договору
дарування, посвідченого П'ятою
донецькою державною нотаріальною
конторою 14 серпня 1969 року та
зареєстрованого в реєстрі за № 2841, за
ОСОБА_9 зареєстровано право власності
на 30/100 частини домоволодіння НОМЕР_1,
яке складається з двох житлових
будинків літ. А-1 та літ. Б-1, та
зареєстровано в КПБТІ м. Донецька 14
серпня 1969 року в реєстрову книгу за №
19072. Згідно з матеріалами
інвентаризаційної справи КП БТІ м.
Донецька, станом на 26 грудня 2011 року,
житловий будинок літ. Б-1 за адресою:
АДРЕСА_1 знесений та змінилися межі
земельної ділянки. У зв'язку з
наведеним нотаріус повідомив, що не має
можливості з'ясувати склад спадкового
майна, на яке має бути видане свідоцтво
про право на спадщину, оскільки склад
майна змінився та деякі об'єкти з
раніше наявних на цей час вже не
існують. На підставі вказаного листа КП
БТІ м. Донецька співвласникам треба
було провести розрахунок часток в
спільній власності на об'єкт
нерухомого майна та оформити нові
правовстановлюючі документи на
відповідні частки домоволодіння
АДРЕСА_1 (а. с. 72).

Згідно з висновком
експертного будівельно-технічного
дослідження, проведеного за заявою
ОСОБА_6 від 20 липня 2013 року № 64/13, є
технічна можливість виділу в натурі
двох квартир в будинку АДРЕСА_1 згідно з
порядком користування, що склався. При
цьому реальні частки квартир складають
квартири № 1 - 49/100, квартири №? 2 -51/100.

Суди фактично самоусунулись від
розгляду справи, посилаючись на те, що
позивачем не доведено порушення його
прав з боку відповідача, що не є в
даному випадку обґрунтованою відмовою
в задоволенні позовних вимог, оскільки
позивач звернулась до суду у зв'язку з
неможливістю іншим шляхом оформити
свої спадкові права. Як вбачається з
постанови про відмову у вчиненні
нотаріальної дії, нотаріус не може
видати свідоцтво про право на спадщину
без визначення складу спадкового
майна, на яке відкрилась спадщина. Суду
слід було детально встановити всі
дійсні обставини справи, обговорити
питання щодо залучення до участі всіх
осіб, чиї права можуть бути порушені
оформлення спадкових прав після смерті
ОСОБА_9, у разі необхідності уточнити
позовні вимоги, роз'яснивши права
згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК
України.

Враховуючи, що частка померлої ОСОБА_9 в
домоволодінні, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, а саме: 30/100
частини, яка відповідно до договору
дарування складала в натурі з
наступного: одноповерхового
дерев'яного будинку жилою площею
35,4 кв. м; одноповерхового
дерев'яного облитого шлаком будинку
жилою площею 32,3 кв. м і всіх будівель
подвір'я, була визначена з урахування
складу домоволодіння, до якого входив і
жилий будинок літ. Б-1, який на час
відкриття спадщини був знесений новим
співвласником, якому належало в
загальному домоволодінні 49/100, що в
натурі складало, як посилається
позивач, саме цей знесений будинок, суд
повинен був належним чином перевірити
доводи позивача щодо необхідності
зміни розміру часток всіх
співвласників, виходячи із висновку
експертизи, у якому зазначено наявні
приміщення та варіанти вирішення
питання. Зазначеним доказам суд
відповідної оцінки не надав, що
призвело до необґрунтованої відмови в
позові.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Київського
районного суду м. Донецька від 04 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 20 березня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська