Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22-ц/778/2238/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про
визнання незаконним набуття права
власності на нерухоме майно внаслідок
приватизації державного майна та
майна, що є в комунальній власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
незаконним набуття права власності на
нерухоме майно внаслідок приватизації
державного майна та майна, що є в
комунальній власності, який в ході
судового розгляду уточнив.

У позові зазначалось, що в березні 1998
року під час проходження військової
служби позивач отримав за ордером
квартиру АДРЕСА_1 і 07.04.1998 року був
прописаний в цій квартирі. На той час
він знаходився у шлюбі з відповідачкою
і тому прописав її у вказаній квартирі.
Шлюб зареєстровано 10.04.1998 року. В жовтні
1998 року позивач звернувся до органу
приватизації з проханням про передачу
вказаної квартири у приватну
власність. 06.11.1998 року Управлінням
комунального благоустрою м. Бердянська
було оформлено і видано свідоцтво про
право власності на вказане нерухоме
майно, згідно якого квартира була
передана у спільну сумісну власність
сторін.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду від 20.12.2011 року вказана квартира
була визнана спільною частковою
власністю і поділена між сторонами по
1/2 частині за кожним.

26.07.2013 року відповідачка подарувала
свою частку квартири своєму сину
ОСОБА_5

Позивач вважав, що відповідачка
прийняла участь у приватизації на
законних підставах. Проте, після
отримання повідомлення від
прокуратури про розпочате кримінальне
провадження за фактом шахрайських дій
відповідачки, позивачу стало відомо
про її незаконні дії під час
приватизації вищевказаної квартири.
Відповідачка на час приватизації
спірної квартири вже мала у власності
іншу квартиру і фактично мешкала у ній,
а в квартирі АДРЕСА_1 вона не проживала.
Крім того, відповідачка приватизувала
квартиру двічі.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд поновити позовну
давність, визнати набуття внаслідок
приватизації ОСОБА_4 права на спільну
власність на квартиру АДРЕСА_1
незаконним.

У березні 2014 року позивач звернувся до
суду з уточнюючою позовною заявою, в
якій доповнив раніше заявлені позовні
вимоги ще позовною вимогою про
визнання нечинним і скасування
свідоцтва про право спільної сумісної
власності ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на квартиру
АДРЕСА_1 від 06.11.1998 року.

Ухвалою цього суду від 18 березня 2014
року зазначену уточнюючу позовну заяву
повернуто позивачу.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 27 березня
2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання незаконним набуття
права власності на нерухоме майно
внаслідок приватизації державного
майна та майна, що є в комунальній
власності відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Статтею 16 ЦПК України передбачено, що
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Позивач, посилаючись на норми ст. ст. 328,
345, 386, 392, 393 ЦК України, які регулюють
підстави набуття права власності,
права спільної власності, захисту
права власності, просив визнати
набуття внаслідок приватизації ОСОБА_4
права на спільну власність на квартиру
АДРЕСА_1 незаконним.

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», приватизація
державного житлового фонду
здійснюється уповноваженими на це
органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному господарському
віданні або оперативному управління
яких знаходиться державний житловий
фонд.

Із матеріалів справи вбачається, що
згідно з рішенням Бердянського
міськвиконкому від 19 березня 1998 року
ОСОБА_3 отримав ордер на житлове
приміщення №326 від 20 березня 1998 року на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на склад
сім'ї із трьох осіб: дружина ОСОБА_4, син
дружини ОСОБА_5, донька дружини ОСОБА_6
(а.с.100). 10.04.1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зареєстрували шлюб та здійснена
реєстрація відповідачки у цій
квартирі.

У жовтні 1998 року позивач звернувся до
органу приватизації із заявою про
передачу вказаної квартири у приватну
власність безоплатно. 06.11.1998 року
Управлінням комунального благоустрою
м. Бердянська було оформлено і видано
свідоцтво про право власності на
вказане нерухоме майно, згідно з яким
квартира була передана у спільну
сумісну власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
підставі розпорядження Бердянського
міськвиконкому Запорізької області
від 06.11.1998 року №8654. (а.с.15).

Зазначені розпорядження та свідоцтво
про право власності на вказану
квартиру не оскаржуються в позові, що
розглядається, ніким не скасовані, тому
суд, не маючи можливості вийти за межі
позовних вимог, не може зробити правову
оцінку цим документам в межах справи,
що розглядається.

Заочним рішенням Бердянського
міськрайонного суду від 20.12.2011 року, яке
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 22.05.2012 року та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31.10.2012 року залишено без змін,
визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності на зазначену квартиру по 1/2
частині за кожним.

26.07.2013 року відповідачка подарувала
свою 1/ 2 частку квартири своєму сину
ОСОБА_5 за договором дарування,
посвідченим приватним нотаріусом
Енергодарського міського
нотаріального округу Запорізької
області, реєстр №4692, і на тепер він є
власником цієї частини квартири (а.с.82).

Доводи апелянта про неправильність
висновків суду щодо відмови у
задоволенні його позовних вимог
необґрунтовані.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_3 не
відповідають способу захисту його
прав, передбачених законом, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні позову в межах заявлених
вимог, хоча із матеріалів справи
вбачається, що під час приватизації
квартири АДРЕСА_1 дійсно були допущені
порушення діючого на той час
законодавства зі сторони як позивача
так і відповідачки в частині
безоплатної передачі частини житла та
при цьому не була врахована участь
відповідачки ОСОБА_4 у приватизації
житла в м. Енергодарі (при цьому її
житловий чек для приватизації житла
повністю використаний не був),
внаслідок чого були перевищені норми
безоплатної передачі частини вказаної
квартири.

Постановою Бердянського МВ ГУМВС
України в Запорізькій області від 31
травня 2014 року закрито кримінальне
провадження у зв'язку з відсутністю в
діях ОСОБА_4 складу кримінального
правопорушення (злочину),
передбаченого ст. 190 КК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд одночасно відмовив у зв'язку
з пропуском позивачем строку позовної
давності та по суті заявлених позовних
вимог.

Проте, такі висновки є суперечливими,
так як положення ч. 4 ст. 267 ЦК України
про сплив строку позовної давності,
який обчислюється з моменту коли
позивачу стало відомо про порушене
право та застосовується лише до
обґрунтованих позовів.

Як роз'яснено у пункті 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення
у цивільній справі", встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України рішення суду необхідно
змінити, виключивши із мотивувальної
частини рішення посилання на пропуск
строку позовної давності.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 27 березня
2014 року у цій справі змінити, виключити
із мотивувальної частини рішення
посилання на пропуск строку позовної
давності.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: