Справа №482/1701/13-ц 28.05.2014 28.05.2014 28.05.2014
Провадження №22-ц/784/1276/14
Головуючий першої інстанції Гажа О.П.
Суддя-доповідач апеляційного суду
Ухвала

Іменем України

28 травня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Руднік Є.М.,

за участю: представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_2

на рішення Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 24
лютого 2014 року ухвалене за позовом
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

встановила:

12 вересня 2013 року публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк)
звернулося з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Позивач зазначав, що 23 червня 2007
року між закритим акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк», правонаступником якого є
позивач, та ОСОБА_3 був укладений
договір № NKXRRС00270090.

За умовами договору позичальник
одержав кредитні кошти у розмірі 10 120
грн. на 36 місяці до 23 червня 2010 року, зі
сплатою процентів за користування
кредитом у розмірі 12% на рік на суму
залишку заборгованості.

Внаслідок неналежного
невиконання позичальником обов'язків
за кредитним договором, станом на 22
серпня 2013 року він заборгував
ПриватБанку 34 827 грн. 61 коп., з яких: 4 748
грн. 24 коп. заборгованість за кредитом,
13 595 грн. 76 коп. заборгованість за
процентами, 1 688 грн. 11 коп.
заборгованість з комісії, 12 660 грн. 85
коп. пені та 2 134 грн. 65 коп.
штрафів.

Враховуючи викладене та
посилаючись на ст. ст. 526, 527 та 530 ЦК
України, ПриватБанк просив стягнути з
відповідача вказану заборгованість в
повному обсязі.

Рішенням Новоодеського районного
суду Миколаївської області від 24
лютого 2014 року позов задоволено
частково і вирішено питання розподілу
судових витрат. Стягнуто з відповідача
на користь ПриватБанку заборгованість
по кредитному договору розміром 21 032
грн. 11 коп., з яких: 4 748 грн. 24 коп.
заборгованості за кредитом, 13 595
грн. 76 коп. - за процентами, 1 688 грн. 11 коп.
- з комісії, 1000 грн. - пені.

У задоволені вимог про стягнення
штрафів за прострочку виконання
грошового зобов'язання відмовлено за
безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій, в частині розміру
стягнутої заборгованості, просив його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким закрити провадження у справі.

В обґрунтування скарги посилався
на порушення судом вимог матеріального
та процесуального права при вирішенні
зазначених вимог.

Отже, з огляду на мотиви
апеляційної скарги оскаржується
рішення суду першої інстанції в
частині розміру задоволених вимог, в
іншій - не оскаржується, а тому
відповідно до ст. 303 ЦПК України в
апеляційному порядку не
переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
з'ясувавши обставини справи і
перевіривши їх доказами, колегія
суддів апеляційного суду вважає, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу. Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст.
530 ЦК України).

Статтями 610, 611 ЦК України
передбачено, що у разі порушення
зобов'язання настають встановлені
договором або законом правові
наслідки.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, 23 червня 2007 року
сторони уклали кредитно-заставний
договір № NKXRRС00270090, оформлений шляхом
підписання позичальником відповідної
заяви (а. с. 5).

За умовами цього договору,
зазначеними у вказаній заяві
позичальника, позивач зобов'язався
надати відповідачу кредит в розмірі 10
120 грн. на 36 місяці з 23 червня 2007
року по 23 червня 2010 року включно на
придбання товару за умови сплати за
користування кредитом 1% на місяць на
суму заборгованості, 920 грн.
одноразової винагороди за надання
фінансового інструменту та 182 грн. 16
коп. щомісячної винагороди. Відповідач
зобов'язався щомісячно (з 01 по 05 число)
сплачувати по 519 грн. 09 коп.
для погашення заборгованості по
кредиту, відсоткам, винагороди, комісії
а також інших витрат згідно з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт).

В заяві позичальника передбачено,
що при порушенні ним зобов'язань із
погашення кредиту, він сплачує
ПриватБанку відсотки за користування
кредитом в розмірі 8,5 % в місяць,
розрахованих від суми залишку
непогашеної заборгованості за
кредитом.

Крім того, із змісту заяви
позичальника вбачається, що він
доручив ПриватБанку без додаткового
узгодження перерахувати кредитні
кошти в сумі 9 200 грн. в день надання
кредиту на поточний рахунок № 7001
в Миколаївське РУ ПриватБанку, МФО 326610,
ЗКРО з призначенням платежу
«Перерахування коштів згідно з
рахунком-фактурою № 132 від 23 червня 2007
року». Відповідно до
меморіального ордеру № 70625В02ХМ від 25
червня 2007 року ПриватБанк зазначену
вище умову договору щодо перерахування
коштів виконав в повному обсязі (а. 69).

Між тим, відповідач зобов'язання
зі сплати кредиту належним чином не
виконував, оскільки вносив обов'язкові
платежі несвоєчасно та не в повному
обсязі (в період з жовтня 2008 року по
липень 2009 року не вніс жодного платежу,
а з серпня 2009 року не в повному обсязі
та несвоєчасно), що підтверджується
випискою з особових рахунків
позичальника (а.с.3-4,30-31, 66-68). Внаслідок
чого утворилась заборгованість за
кредитним договором.

Пунктом п. 4.2 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), які
затверджені наказом керівництва
ПриватБанку № 391 від 21 березня
2006 року та діяли на час вчинення
кредитного договору, передбачена
черговість погашення заборгованості
по кредиту. Так, кошти, отримані від
позичальника для погашення
заборгованості по кредиту, насамперед
направляються для відшкодування
витрат/збитків Банку, далі - пені,
простроченої комісії, простроченої
винагороди, прострочених відсотків,
простроченої заборгованості за
кредитом, далі - комісії, винагороди,
відсотків, кредиту, частина суми, що
залишилася - на погашення
заборгованості за кредитом (а.с. 58-65).

За такого, підстав вважати, що
позивач, починаючи з 26 серпня 2009 року
неправомірно направляв кошти, отримані
від позичальника, в першу чергу на
погашення пені, на що посилався його
представник, не вбачається.

Тому доводи ОСОБА_2 про те, що
позичальник повністю виконав свої
зобов'язання за кредитним договором, є
безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції
повно та всебічно з'ясував обставини
справи, встановив права і обов'язки
сторін та дав оцінку доказам. Внаслідок
чого, дійшов вірного висновку про те, що
через неналежне виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором утворилася заборгованість,
яка відповідно до статей 525, 526, 611, 625, 1049,
1054 ЦК України, підлягала стягненню з
позичальника.

У зв'язку з чим, суд обґрунтовано
ухвалив рішення, яким позов
задовольнив частково, стягнувши в
повному обсязі заборгованість за
кредитом, процентами та комісії і
зменшивши розмір стягуваної пені до 1 000
грн. До того ж, рішення в частині
зменшення розміру пені позивач не
оскаржував.

Доводи представника відповідача
в апеляційній скарзі про те, що
позичальник не був ознайомлений з
вказаними Умовами та Правилами
надання банківських послуг,
спростовуються підписом ОСОБА_3 на
заяві позичальника, в якій зазначено,
що з Умовами, Правилами та Тарифами
банку, наданими йому для ознайомлення в
письмовому вигляді він ознайомлений та
погоджується (а.с.5 оборот).

Крім того, виходячи з положень ст.
ст. 640, 1054, 1055 ЦК України, кредитний
договір є укладеним з моменту
досягнення сторонами згоди за всіма
істотними умовами шляхом підписання
письмового договору, формою якого в
даному випадку є заява позичальника.
При цьому підпис позичальника в такій
заяві є свідченням згоди з умовами, які
пропонує кредитодавець.

Дійсність укладеного у простій
письмовій формі договору сторони не
оспорювали.

Посилання представника
відповідача на положення
Національного банку України «Про
кредитування» від 28 вересня 1995 року №
246 щодо строків сплати заборгованості
за кредитом, є необґрунтованим,
оскільки зазначена постанова втратила
чинність на підставі постанови
Національного банку України № 54 від 18
лютого 2004 року.

Більш того, за правилами ст. 627 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги,
які зводяться до переоцінки доказів у
справі, висновків суду першої
інстанції не спростовують і не є
підставою для скасування правильного
по суті рішення.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення судом першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому правових підстав до задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 24 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: