РІШЕННЯ

іменем України

„20" травня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 11.08.2007 р. вона
взяла шлюб із відповідачем, який був
розірваний рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська. Пі час шлюб
подружжя придбало майно - автомобіль
«Renault Kangoo Express» 1.4і (FC), 2004 р.в., р/н НОМЕР_1,
кузов № НОМЕР_2 (свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_3), право власності на який було
зареєстровано за відповідачем.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду загальна вартість
автомобіля складає 40 040,00 грн., та
оскільки дане майно в силу ст.ст. 60, 61, 63
СК України є спільною сумісною
власністю подружжя та відповідно до ч.
1 ст. 69 СК України дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, утім, відповідач після
розірвання шлюбу залишив майно у
власному користуванні та
відмовляється від сплати вартості ?
частки даного майна, у позові й
заявлено вимогу про визнання даного
автомобіля спільною сумісною
власністю подружжя, про визнання за
позивачем права власності на ? частину
зазначеного майна та про стягнення з
відповідача на корит позивача грошової
компенсації її частки в розмірі 20 020,00
грн.

У судовому засіданні позивач
вимоги позову підтримала повністю,
надала пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просила
суд повністю задовольнити поданий
позов. Разом з тим, відповідно до
пояснень позивача у судовому засіданні
спірне майно було придбано у тому
числі за рахунок коштів, отриманих на
весілля подружжям, утім, відповідач не
надає доступу до автомобіля,
автомобіль фактично знаходиться
біля будинку відповідача, позивач
через розірвання шлюбу мешкає з
батьками окремо.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України
у разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином
повідомлений і від якого не надійшло
заяви про розгляд справи за його
відсутності або якщо повідомлені ним
причини неявки визнані неповажними,
суд може ухвалити заочне рішення на
підставі наявних у справі доказів, якщо
позивач не заперечує проти такого
вирішення справи.

У судове засідання відповідач не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив, не скористався правом
надання заперечень проти позову, не
надав заяви про розгляд у його
відсутності, та у зв'язку з чим суд у
порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за згодою
позивача вирішує справу у порядку
заочного розгляду на підставі наявних
у справі доказів.

Заслухав пояснення позивача та
дослідивши докази в межах заявлених
вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд
дійшов до висновку про наявність
підстав для задоволення позову
повністю, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Об'єктом права спільної сумісної
власності є заробітна плата, пенсія,
стипендія, інші доходи, одержані одним
із подружжя. Якщо одним із подружжя
укладено договір в інтересах сім'ї, то
гроші, інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 62 СК України
передбачене право виникнення спільної
сумісної власності подружжя на майно,
що належало дружині, чоловікові, а саме
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України передбачено,
що розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до ЦК України.

Судом встановлено, що 11.08.2007 р.
між сторонами в даній справі був
укладений шлюб, про що був зроблений
відповідний запис та видано свідоцтво;
рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
24.12.2012 р. шлюб мі сторонами в даній
справі розірваний (рішення набрало
законної сили 04.01.2013 р.).

Згідно ст.ст. 63, 65 СК України
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Судом в цій справі встановлено,
що сторони на час звернення позивача
до суду не досягли домовленості з
питання поділу майна, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
та з питання виплати іншому з
подружжя (в даному випадку позивачеві)
грошової компенсації розміру його
частки, через що суд здійснює поділ
цього майна, виходячи з рівності
часток кожного із співвласників (ч. 1
ст. 70 СК України).

Судом встановлено, що за час шлюбу
подружжя придбало наступне мано:
автомобіль «Renault Kangoo Express» 1.4і (FC), 2004
р.в., р/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2
(свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3), право
власності на який було зареєстровано
за відповідачем.

Позивач надала доказ про загальну
вартість цього автомобіля розмірі 40
040,00 грн.

Відповідно до ст. 370 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності.

У разі виділу частки із майна, що є
у спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Виділ частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється у порядку, встановленому
статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 364 ЦК
України співвласник має право на виділ
у натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із
спільного майна не допускається згідно
із законом або є неможливим (частина
друга статті 183 цього Кодексу),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Компенсація співвласникові може
бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання.

Виходячи з аналізу зазначеної
правової норми та враховуючи
положення ст. ст. 21, 24, 41 Конституції
України, ст. ст. 316, 317, 319, 358, 361 ЦК України
право співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні не може бути обмежене іншими
співвласниками і такому праву
співвласника, що виділяється,
кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду судом справи. При
цьому, зазначеною нормою передбачено,
що обов'язковою умовою призначення
грошової компенсації є лише згода
співвласника, який заявив вимоги про
виділ частки, і не передбачається
обов'язковість згоди інших
співвласників на такий виділ та не
ставиться право співвласника на виділ
у залежність до згоди інших
співвласників і мотивів, з яких власник
має намір реалізувати своє право на
виділ.

Таким чином, оскільки виділ у
натурі частки із спільного майна не
заборонений законом, але є неможливим
в силу самої природи спільної речі, яка
є неподільною (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник
(позивач) згоден на отримання
компенсації, та з урахуванням того, що
відповідач не скористався правом
надання заперечень проти позову та
правом брати участь у судових
засіданнях (ст.ст. 10, 60 ЦПК України),
черз що суд мав б змогу дійти до іншого
висновку у справі, яка розглядається,
позов підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215, 224, 226
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя задовольнити
повністю.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
спільної сумісної власності на майно
- автомобіль «Renault Kangoo Express» 1.4і (FC), 2004
р.в., р/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2
(свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3).

Поділити майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, визнав за ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ?
частину автомобіля «Renault Kangoo Express» 1.4і
(FC), 2004 р.в., р/н НОМЕР_1, кузов № НОМЕР_2
(свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3).

Припинити право власності ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на ? частину автомобіля
«Renault Kangoo Express» 1.4і (FC), 2004 р.в., р/н НОМЕР_1,
кузов № НОМЕР_2 (свідоцтво про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_3) з виплатою ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, грошової компенсації в
розмірі 20 020,00 грн. за частку у праві
спільної часткової власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, судові витрати,
пов'язані зі сплатою судового збору, в
розмірі 229,40 грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя