Ухвала іменем україни 09 липня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А. суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М., Нагорняка
В.А., Юровської Г.В., розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_7, який діє в
інтересах ОСОБА_6, на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 10 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 07 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк «ПАТ КБ
«Приватбанк» ( далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_6, в якому просило
стягнути заборгованість за кредитним
договором в сумі 20 102 грн 57 коп. та
судові витрати, мотивуючи свої вимоги
тим, що відповідно до укладеного
кредитного договору № б/н від 18 червня
2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надало
ОСОБА_6 кредит в сумі 5 тис. грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку із сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 30,00 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом. У порушення умов
кредитного договору позичальник
кредитні кошти своєчасно не повернув.
Загальна сума заборгованості
відповідача перед банком станом на 10
листопада 2013 року становить 20 102 грн 57
коп. Звертаючись до суду, позивач
просить стягнути заборгованість за
кредитним договором в примусовому
порядку з відповідача на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» та судові витрати.

Рішенням
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 10 лютого 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 07 березня 2014 року, позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 20 102 грн 57 коп.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в особі
представника за довіреністю ОСОБА_7
просить скасувати рішення суду першої
інстанції суду та ухвалу апеляційного
суду, ухвалити у справі нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам
закону судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, задовольняючи позов,
керуючись положеннями ст. ст. 526, 527, 625,
1048 ЦК України, виходив із того, що
відповідач умови кредитного договору
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим утворилась заборгованість, яка
підлягає стягненню з нього у
встановленому законом порядку. Крім
того, суд не застосував передбачений
ст. 257 ЦК України строк позовної
давності, посилаючись на те, що згідно з
умовами кредитного договору термін
його дії автоматично пролонгується.

Проте, з такими
висновками судів не можна погодитись з
наступних підстав.

Судами встановлено, що
відповідно до договору від 18 червня 2006
року б/н, укладеного між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_6 банк надав
відповідачеві кредит у сумі 5 тис. грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку із сплатою
відсотків за користування кредитом 30 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом (а. с. 8-16).

Зазначені умови викладені у заяві
позичальника при отриманні кредиту, а
не у кредитному договорі, однак вказана
заява містить ознаки такого договору,
відповідач був ознайомлений з усіма
істотними умовами договору, про що
свідчить його підпис.

Відповідно до наданого позивачем
розрахунку у зв'язку з неналежним
виконанням умов договору
заборгованість відповідача станом на 10
листопада 2013 року склала 20 102 грн 57 коп.,
з яких: 4 573 грн 56 коп. - заборгованість за
кредитом; 14 095 грн 55 коп. -
заборгованість за процентами; 14 095 грн 55
коп - заборгованість із несплачених
процентів на прострочену
заборгованість; 1 133 грн 46 -
заборгованість із штрафів (а.
с. 6-7).

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк,
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно з Умовами та правилами надання
банківських послуг, наданими
позивачем, мінімальний обов'язковий
платіж - це розмір боргових зобов'язань
позичальника, які щомісячно підлягають
сплаті позичальником протягом строку
дії картки.

Відповідно до п. 3.1. Умов та правил
надання банківських послуг для надання
послуг банк відкриває клієнту
картрахунки, видає клієнту карти, їх
вид та строк дії вказаний в заяві і в
пам'ятці клієнта, підписанням якого
банк та клієнт укладають договір про
надання банківських послуг (а. с. 11).

Відповідно до заяви клієнта термін дії
картки визначено до травня 2008 року.

Пунктом 9.12 Умов та правил надання
банківських послуг визначено, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту його підписання. Якщо протягом
цього строку жодна із сторін не
проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на такий же
строк (а. с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді
першої інстанції, посилаючись на ст. ст.
257, 261 ЦК України, звертався до суду з
заявою про застосування строку
позовної давності (а. с. 41).

Однак суд першої інстанції та
апеляційний суд вважали, що підстави
для задоволення вказаної заяви
відсутні.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або
про особу, яка його порушила (частина
перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги.

Судами не враховано, що згідно з
правовою позицією Верховного Суду
України, викладеною в постанові від 19
березня 2014 року у справі № 6-14
цс14, картка діє в межах визначеного нею
строку. За таким договором, що визначає
щомісячні платежі погашення кредиту та
кінцевий строк повного погашення
кредиту, перебіг позовної давності (ст.
257 ЦК України) щодо щомісячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

З наданого позивачем розрахунку
заборгованості вбачається, що останній
платіж відповідач здійснив у серпні 2008
року (а. с. 5), строк дії картки
закінчився у травні 2008 року, а з позовом
до відповідача про стягнення
заборгованості банк звернувся у серпні
2014 року.

Таким чином, питання застосування
строку позовної давності відповідно до
статті 256 ЦК України, частин першої та
п'ятої статті 261 ЦК України, частини
четвертої статті 267 ЦК України з
урахуванням цих обставин та за
наявності відповідної заяви
відповідача не вирішено.

За таких обставин ухвалені судові
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 10 лютого 2014 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 07 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді: А.О.
Леванчук Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська