У Х В А Л А

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Журавель В.І.,

Іваненко
Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 5 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Посилалося на те, 11 травня 2007 року
ОСОБА_3 отримала кредит у вигляді
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 36 % річних на суму залишку
кредитом. Розмір кредитного ліміту на
платіжну карту змінювався та остаточно
визначений у розмірі 5620 грн.
Позичальник ОСОБА_3 не виконувала
зобов'язання своєчасного повернення
кредиту та сплати процентів і станом на
31 травня 2013 року має заборгованість у
розмірі 22 211 грн 97 коп., з яких 5 624,21 грн -
за кредитом, 15 291,95 грн - за процентами та
штрафів фіксована частина - 250 грн та
процентна складова - 1 045,81 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 21 жовтня 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 5 грудня 2013
року рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 21 жовтня 2013 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позовні вимоги задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором від 11
травня 2007 року заборгованість станом
на 31 травня 2013 року в розмірі 13 293 грн 99
коп та судовий збір в розмірі 205 грн 95
коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 5 грудня 2013
року та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач звернувся з позовом
поза межами трирічного строку позовної
давності як основних вимог так і
додаткових, оскільки строк позовної
давності за спірним кредитом має
обчислюватись після спливу строку дії
платіжної картки, а остання діяла
протягом 12 місяців після її отримання 11
травня 2007 року, та останнього погашення
частини кредиту, яке здійснено 27
вересня 2009 року.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
позовні вимоги, апеляційний суд
виходив із того, що позивач має право на
стягнення тих процентів, які
нараховані відповідачці після 17 липня
2010 року, а суд першої інстанції
ототожнив строк дії платіжної картки
зі строком дії договору та строком
повернення тіла кредиту та неправильно
визначив порядок обчислення строку
позовної давності.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, прав і обов'язків сторін у цих
правовідносинах, неправильно
застосувавши норми матеріального та
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 11 травня 2007 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, згідно з яким Банк
надав ОСОБА_3 кредит в сумі 500 грн у
вигляді встановленого ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом в розмірі 3 %
на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

У подальшому ОСОБА_3 змінила прізвище
на ОСОБА_3.

12 вересня 2007 року кредитний ліміт було
збільшено до 3 280 грн.

13 травня 2008 року кредитний ліміт було
збільшено до 5 930 грн.

31 грудня 2008 року у зв'язку з
простроченням платежів кредитний
ліміт було зменшено до 5 620 грн.

Відповідно до п. 8.6 Умов і правил
надання банківських послуг, доданих до
заяви про відкриття рахунка, при
порушенні позичальником строків
платежів, передбачених договором,
більше ніж на 30 днів позичальник
зобов'язаний сплатити Банку штраф в
розмірі 250 грн, + 5 % від суми позову.

Згідно з п. 5.5 Правил користування
платіжною карткою за користування
кредитом Банк нараховує проценти у
розмірі, встановленому тарифами Банку,
із розрахунку 360 календарних днів.

Згідно з п. 5.5.1 зазначених правил за
несвоєчасне виконання кредитних
зобов'язань держатель карти сплачує по
підвищеній процентній ставці або
додаткову комісію, розміри яких
встановлені тарифами.

За розрахунком банку станом на 31 травня
2013 року у відповідачки існує
заборгованість перед банком в сумі 22 211
грн 97 коп., яка складається із
заборгованості за кредитом - 15 291 грн 95
коп, штрафу (фіксована частина) - 250 грн,
штрафу (процентна ставка) - 1 045 грн 81 коп.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено,
що зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і у встановлений строк
згідно з вказівками закону та договору.
Відповідно до укладеного договору та
ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що картка з новим
строком дії позичальнику банком не
видавалася, грошові кошти на рахунку
відсутні, останнє погашення по картці
відбулося ще 27 вересня 2009 року.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону,
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту (правова
позиція Верховного Суду України згідно
з постановою у справі № 6-126цс13).

Разом з тим при вирішенні спору в
судовому порядку застосуванню
підлягає ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Вивчивши матеріали справи та
врахувавши її обставини, суд першої
інстанції дійшов правильного й
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог із
передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України
підстав, представник відповідачки
звертався до суду з запереченням проти
позову, в яких зазначав про пропуск
строку позовної давності позивачем і
просив в задоволені позову відмовити.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
часткове задоволення позовних вимог,
апеляційний суд на порушення вимог ст.
214 ЦПК України не звернув уваги на
обставини, які мають значення для
вирішення справи.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, вислухавши пояснення сторін у
справі, суд першої інстанції дійшов по
суті правильного висновку про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком, так як він є
необґрунтованим і таким, що не
відповідає вимогам закону.

За таких обставин, ураховуючи те, що
апеляційним судом помилково скасовано
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом, рішення
апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК
України підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 5 грудня 2013
року скасувати, рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 21
жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Н.А. ГорелкінаСудді О.І.
Євтушенко В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік