Справа № 127/1538/14-ц
Провадження 2/127/1722/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2014 року
Вінницький міський суд
Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

при секретарі Чінаровій Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вінниці цивільну
справу в об»днаному провадженні за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за участю третьої
особи без самостійних вимог на стороні
позивача ОСОБА_6 про визнання
недійсними довіреності, договору
купівлі-продажу, витребування майна з
чужого незаконного володіння та
усунення перешкод в користуванні
власністю та за позовом першого
заступника прокурора м. Вінниці в
інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про витребування нерухомого майна від
добросовісного набувача,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Вінницького
міського суду Вінницької області з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за участю третьої
особи без самостійних вимог на стороні
позивача ОСОБА_6 про визнання
недійсними довіреності, договору
купівлі-продажу, витребування майна з
чужого незаконного володіння, усунення
перешкод в користуванні власністю.

Перший заступник прокурора м. Вінниці в
інтересах ОСОБА_6 звернувся до
Вінницького міського суду Вінницької
області з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5
про витребування нерухомого майна від
добросовісного набувача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
позивачам на праві спільної часткової
власності належала квартира АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 28.10.2004 року, виданого
виконкомом Вінницької міської ради на
підставі рішення від 28.10.2004 року №2137.

Ця квартира без відома та згоди
власників шляхом обману незаконно
вибула із власності зазначених вище
осіб за обставин, викладених у вироку
Вінницького міського суду від 05.11.2013
року по обвинуваченню ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та інших осіб у
шахрайських діях. А саме, в серпні 2009
року позивач ОСОБА_1 отримав у
відповідача ОСОБА_2 в борг грошові
кошти в сумі 4000,00 доларів США. ОСОБА_2
погодився надати кошти за умови
повернення грошових коштів в сумі 5000,00
доларів США та надання в заставу
забезпечення боргу нерухомого майна,
на що позивач ОСОБА_1 погодився.

21 серпня 2009 року позивачі надали ОСОБА_2
нотаріально посвідчені довіреності на
право розпорядження належними їм на
праві власності частками квартири та
документи, що посвідчують право
власності на квартиру. А ОСОБА_2 отримав
від позивача ОСОБА_6 розписку про
отримання нею в борг коштів в розмірі
5000,00 доларів США, а від позивача ОСОБА_1 -
коштів в розмірі 25000,00 доларів США.
Після цього ОСОБА_2 передав позивачу
ОСОБА_1 кошти в розмірі 3900,00 доларів США.

Позивачі вважають, що видані ними на
ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_7 довіреності є
удаваними правочинами, так як сторони
умисно оформляли один правочин, але між
ними при цьому встановились інші
правовідносини. Позивачі стверджують
що фактично ці довіреності є
договорами іпотеки, укладеного в усній
формі в якості забезпечення
зобов'язань за договором позики, який
було реально укладено на 3900,00 доларів
США.

08 вересня 2009 року, використовуючи
надані довіреності, ОСОБА_2 продав
ОСОБА_3 належну позивачам житлову
квартиру шляхом укладення договору
купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_8
Позивачі вважають зазначений договір
недійсним з тих підстав, що представник
продавців діяв без відповідних
повноважень. Крім того, вони вважають
даний договір фіктивним, так як жодна
із його сторін не бажала настання
правових наслідків, які обумовлювались
даним правочином, також ОСОБА_2 діяв
всупереч інтересам позивачів-
довірителів та свідомо бажав їх
настання.

Продовжуючи свій злочинний умисел, з
метою одержання коштів ОСОБА_2 12.10.2009
року, діючи без згоди позивачів,
видаючи ОСОБА_3 за дійсного власника
квартири АДРЕСА_1, здійснив її продаж
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шляхом укладення
відповідного договору, посвідченого
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрованого 12.10.2009 року в реєстрі
власності на нерухоме майно за №1220.
Одержані внаслідок укладення угоди
кошти в сумі 213690,00 грн. ОСОБА_2
привласнив та розпорядився ними на
власний розсуд.

Позивачі вважають що до нинішніх
власників квартири має бути
застосовано положення ст. 388 ЦК України
і в разі визнання недійсним
попереднього договору купівлі-продажу
майно повинно бути витребувано у
добросовісних набувачів, так як вибуло
з володіння власників не з їхньої волі.
Відповідно позивачам мають бути
усунуті перешкоди в користуванні
власністю шляхом виселення
відповідачів.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримала в повному обсязі. Згідно з
її поясненнями позивач ОСОБА_1 дійсно
не мав наміру відчужувати квартиру. Він
підписав довіреність на право
розпорядження майном виключно на
прохання відповідача ОСОБА_2, який
запевнив, що квартиру продавати не
буде, навіть якщо позику вчасно не
повернуть. Представник позивача
посилається на вирок Вінницького
міського суду Вінницької області від
05.11.2013 року, яким встановлено факт
обману позивачів зі сторони
відповідача ОСОБА_2 щодо його намірів
заволодіння коштами, отриманими від
продажу належного їм майна, а тому в
силу ст. 61 ЦПК України позивачі
звільняються від доказування даної
обставини.

Також представник позивача ОСОБА_1
просила поновити строки на звернення
до суду з позовом, обґрунтовуючи тим, що
підстави для звернення до суду виникли
лише після набрання законної сили
вироком суду, яким ОСОБА_2 визнано
винним у скоєнні корисливого злочину
відносно позивачів.

Позивач ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримала з підстав, аналогічних тим,
що викладені в позовній заяві та
наведені представником позивача
ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Представник відповідача ОСОБА_3
заперечила проти задоволення позовних
вимог. Свої заперечення мотивувала тим,
що між позивачами та відповідачем
ОСОБА_2 було укладено договори позики,
що підтверджується розписками на суму
5000,00 та 25000,00 доларів США відповідно від
кожного з позивачів зі строком
повернення - до 24.08.2009 року, які
регулюються ст. ст. 1046, 1047 ЦК України.
При цьому матеріалами кримінальної
справи факт отримання позивачами
грошових коштів від ОСОБА_2 не
спростовується. Натомість ними
визнається обставина отримання від
відповідача грошових коштів в розмірі
3900,00 доларів США в день підписання та
посвідчення оспорюваних довіреностей
та ще 2500,00 доларів США після продажу
квартири ОСОБА_3, що також є обставиною,
яка не підлягає доказуванню згідно ч.1
ст. 61 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 вважає,
що підставою виникнення у ОСОБА_2
цивільного права на продаж квартири та
отримання коштів від такої дії
відповідно до ч.1, ч.2 ст. 11 ЦК України
були нотаріально посвідчені
довіреності. Відносини, які виникли між
позивачами та відповідачем ОСОБА_2
регулюються главою 68 ЦК України -
доручення. Оспорюваний правочин,
вчинений повіреним, припинив цивільні
права довірителів (позивачів) на
житлову квартиру, як і передбачено
ст.1000 ЦК України.

Статтею 1006 ЦК України передбачено
певні обов'язки повіреного, серед яких
обов'язок негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення. А тому, на думку
представника відповідача ОСОБА_3,
належним способом захисту для
позивачів є стягнення з ОСОБА_2
грошових коштів, отриманих ним за
відплатним договором.

Щодо посилання позивачів на обставини,
встановлені вироком Вінницького
міського суду від 05.11.2013 року, то
представник відповідача ОСОБА_3
вважає, що обман мав місце не під час
оформлення довіреностей позивачами на
ім'я ОСОБА_2, а саме тоді, коли він не
повернув їм кошти з продажу квартири. А
відтак позивачі мають звертатись до
ОСОБА_2 з позовом про стягнення
отриманих коштів.

Представник відповідача ОСОБА_3 також
просить відмовити у задоволенні
клопотання позивачів про поновлення
строку позовної давності, зазначаючи,
що саме розслідування кримінальної
справи і винесення вироку не можна
вважати поважною причиною пропуску
такого строку. Позивачі дізнались про
порушення свого права ще в вересні 2009
року, коли квартира була продана. При
цьому свої позовні вимоги мотивують не
ст.230 ЦК України (вчинення правочину під
впливом обману), а удаваністю
правочину (ст.235 ЦК). В такому випадку
розслідування кримінальної справи і
постановлення обвинувального вироку
відносно ОСОБА_2, не має правового
зв'язку із доведенням наявності ознак
удаваності правочину.

Представник відповідачів ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 заперечила проти задоволення
позовних вимог, посилаючись на їх
безпідставність. Зазначила, що для
визнання правочину удаваним необхідно
довести наявність умислу обох сторін
правочину. В наданих письмових
запереченнях зазначає про ухвалу
Верхового суду України від 14.09.2011 року у
справі №20066св09, яка містить наступний
правовий висновок: «суб'єкт, який
вимагає визнання правочину недійсним
як укладеного з метою приховати інший
правочин, повинен довести, що правочин
укладений з цією метою».

Представник відповідачів ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 також зазначила, що довіреністю
відповідно до ст.244 ЦК України, є
письмовий документ, що видається
однією особою іншій для представництва
перед третіми особами. Відповідно до
ст.237 ЦК України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони. На підставі викладеного
представник зазначає, що довіреність
не можна вважати правочином, а тому в
даному випадку не можна
використовувати механізм,
передбачений ст.16 ЦК України.

Щодо визнання нікчемним укладеного в
усній формі договору іпотеки, то
представник відповідачів зазначила, що
позивачами не наведено відомостей, які
свідчать про спрямованість
волевиявлення обох сторін (як
довірителів так і відповідача ОСОБА_2)
на укладення договору іпотеки, тому
відсутні підстави для задоволення цієї
вимоги.

Щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, укладеного
08.09.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, то
представник відповідачів спростовує
ознаки фіктивності правочину тим, що
сторонами виконано всі дії для
настання наслідків такого правочину.
Відповідно до вимог ст.657 ЦК України
проведено державну реєстрацію
оспорюваного договору і у покупця з
цього часу виникло право власності на
придбане майно, позивачі з квартири
добровільно виселились.

Представник відповідачів також
зазначила, що позивачі, посилаючись на
ст.232 ЦК України, не довели факт
існування зловмисної домовленості
їхнього представника за довіреністю
ОСОБА_2 та покупця ОСОБА_3, факт вчинення
правочину ОСОБА_2 всупереч інтересам
позивачів та причинного зв'язку між
зловмисною домовленістю відповідачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та збитками, завданими
позивачам. Представник звернула увагу
на відсутність належних та допустимих
доказів припинення між позивачами та
відповідачем ОСОБА_2 правовідносин
позики, тобто повернення її позивачами.

Представник відповідачів вважає, що
позовна вимога про повернення спірної
квартири та виселення відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не може бути
задоволена за відсутності рішення про
визнання недійсним правочину, за яким
вони набули її у власність.

Відповідач ОСОБА_2, належним чином
повідомлений про розгляд справи, в
судове засідання не з»явився.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
дійшов до висновку про відмову в
задоволенні позову з наступних підстав

Позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_6 належала
квартира АДРЕСА_1 на праві спільної
часткової власності відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 28.10.2004 року, виданого виконкомом
Вінницької міської ради на підставі
рішення від 28.10.2004 року №2137.

21 серпня 2009 року позивач ОСОБА_1 надав
відповідачу ОСОБА_2 довіреність,
посвідчену приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_12, видану на ім'я ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 Цією довіреністю позивач
уповноважив зазначених осіб
представляти його інтереси у
відповідних уповноважених органах
нотаріату, БТІ, ЖЕКу, інших установах,
організаціях, з правом зняття
довірителя з реєстраційного обліку,
підписання договору купівлі-продажу та
одержання належних від продажу грошей.

21 серпня 2009 року позивач ОСОБА_6 надала
відповідачу ОСОБА_2 довіреність,
посвідчену приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_12, видану на ім'я ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 Цією довіреністю позивач
уповноважив зазначених осіб
представляти його інтереси у
відповідних уповноважених органах
нотаріату, БТІ, ЖЕКу, інших установах,
організаціях, з правом зняття
довірителя з реєстраційного обліку,
підписання договору купівлі-продажу та
одержання належних від продажу грошей.

21 серпня 2009 року позивач ОСОБА_1 надав
відповідачу ОСОБА_2 розписку про
отримання від нього коштів в сумі 25000,00
доларів США, а відповідач ОСОБА_6 -
розписку про отримання 5000,00 доларів
США.

08 вересня 2009 року відповідач ОСОБА_2,
діючи від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_6, уклав
з відповідачем ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
загальною площею 28,7 кв.м. Цей договір
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_8, зареєстровано в реєстрі
за №2145.

30 вересня 2009 року позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 скасували видані ОСОБА_2
довіреності шляхом подання
відповідних заяв, підпис на яких
засвідчено приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_12

12 жовтня 2009 року відповідач ОСОБА_3
уклала з відповідачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 договір купівлі-продажу спірної
житлової квартири, посвідчений
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за №1220.

За заявами, в тому числі позивачів, було
порушено кримінальну справу за
ознаками шахрайських дій ОСОБА_2
Вироком Вінницького міського суду
Вінницької області від 05 листопада 2013
року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні
злочину, передбаченого ст. 190 КК України
- шахрайство. Позивачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 визнано потерпілими від
зазначеного злочину, цивільний позов
ОСОБА_6 залишено без розгляду за її
заявою.

Згідно з ч.1 ст.237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Згідно з ч.3 ст.237 ЦК України
представництво виникає на підставі
договору, закону, акта органу юридичної
особи та з інших підстав, встановлених
актами цивільного законодавства.
Відповідач здійснював представництво
інтересів позивачів на підставі
наданих йому довіреностей.

Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України
довіреністю є документ, що видається
однією особою іншій особі для
представництва перед третіми особами.
Отже, довіреність в розумінні
цивільного законодавства є документом,
а не правочином, тому до неї не можуть
застосовуватись положення ст. ст. 203, 215
ЦК України. Відповідно довіреність не
може бути визнана удаваною на підставі
ст.235 ЦК України. За таких обставин не
підлягає задоволенню позовна вимога
щодо визнання удаваних довіреностей
договорами іпотеки, укладеними в усній
формі та визнання останніх нікчемними.

Згідно ст.1000 ЦК України правочин,
вчинений повіреним припиняє цивільні
права та обов'язки довірителя. Ст.1006 ЦК
України передбачає певні обов'язки
повіреного, серед яких обов'язок
негайно передати довірителеві все
одержане у зв'язку з виконанням
доручення. Тому суд вважає, що належним
способом захисту прав позивачів є саме
стягнення з повіреного отриманих
грошових коштів.

Щодо доводів позивача відносно
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, укладеного 08
вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
підставі ст.232 ЦК України, то обставини
фіктивності даного правочину
позивачами не доведені. Зокрема не
доведено факт зловмисної домовленості
сторін даного правочину, в тому числі
відповідача ОСОБА_3, а також факт
існування причинного зв'язку між
такими діями сторін оспорюваного
правочину та настанням несприятливих
наслідків для позивачів.

Відповідно до п.24 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06.11.2009 року для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. У разі, якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Оспорюваний договір купівлі-продажу
було укладено уповноваженими
сторонами у визначеній законом формі,
право власності покупця зареєстровано
в БТІ. Отже, ознаки фіктивності цього
правочину відсутні.

В матеріалах справи відсутні будь-які
докази повернення позивачами
відповідачу ОСОБА_2 грошових коштів,
які вони у нього отримали як під час
надання йому довіреностей так і після
цього.

Суд не вважає причини пропуску строку
на звернення до суду за захистом своїх
прав поважними, тому що вимоги
позивачів ґрунтуються на удаваності та
фіктивності оспорюваних правочинів, що
не пов'язано з ухваленням судом
обвинувального вироку відносно
відповідача ОСОБА_2

На підставі викладеного, суд дійшов до
висновку, що позивачами невірно обрано
спосіб захисту свого порушеного права,
обставини удаваності та фіктивності
оспорюваних правочинів позивачами не
доведено, відтак відсутні підстави для
задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 16, 202, 203, 237, 238, 244, 1000, 1006
ЦК України, ст. ст. 10, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК
України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовів відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя: