АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження №22-ц/792/1298/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

в складі:
головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В.,
Юзюка О.М.,

при
секретарі Кошельнику В.М.,

з участю
представника позивача Пелюшка
Л.О.,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом дочірнього
підприємства «Хмельницьке
спеціалізоване управління
«Стальконструкція» № 129 відкритого
акціонерного товариства
«Центральконструкція» до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди за апеляційною
скаргою дочірнього підприємства
«Хмельницьке спеціалізоване
управління «Стальконструкція» № 129
відкритого акціонерного товариства
«Центральконструкція» на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 17 квітня 2014
року,

встановила:

В листопаді 2013 року дочірнє
підприємство «Хмельницьке
спеціалізоване управління
«Стальконструкція» № 129 відкритого
акціонерного товариства
«Центральконструкція» (далі - ДП «ХСУ
«Стальконструкція» № 129) звернулося до
суду з уточненим у подальшому позовом
до ОСОБА_3 про відшкодування 22276
грн. 69 коп. матеріальної шкоди, завданої
підприємству під час виконання
працівником службових обов'язків.

ДП «ХСУ «Стальконструкція» № 129
зазначило, що з 12 травня 1993 року
відповідач працював на підприємстві
заправником паливно-мастильних
матеріалів, наказом від 26 лютого 1996
року № 38 його було переведено на посаду
завідуючого складом. 15 лютого 1996 року
підприємство уклало з ОСОБА_3 договір
про повну матеріальну
відповідальність за передані йому на
відповідальне зберігання матеріальні
цінності. Після звільнення 14 листопада
2011 року ОСОБА_3 з роботи останній
ухилився від передачі ввіреного йому
майна іншому працівникові. На підставі
наказу від 21 травня 2012 року № 20 було
проведено інвентаризацію матеріальних
цінностей на складі, в ході якої
виявлено нестачу майна на суму 22276
грн. 69 коп., однак відповідач відмовився
відшкодувати підприємству завдану
шкоду.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 17 квітня 2014 року в позові
відмовлено.

Суд виходив з того, що заподіяння
матеріальної шкоди позивачеві винними
протиправними діями ОСОБА_3 не
доведено, а ДП «ХСУ «Стальконструкція»
№ 129 пропустило строк звернення до суду
з заявою про вирішення трудового спору
без поважних причин.

В апеляційній скарзі ДП «ХСУ
«Стальконструкція» № 129 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Заперечуючи проти апеляційної
скарги, представник відповідача ОСОБА_3
- ОСОБА_2 зазначив, що рішення суду є
законним та обґрунтованим, а тому
відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників процесу та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом вірно з'ясовані фактичні
обставини справи та дана їм належна
оцінка, а його висновки
підтверджуються матеріалами справи і
ґрунтуються на нормах діючого
законодавства.

Встановлено, що з 12 травня 1993 року
ОСОБА_3 працював на ДП «ХСУ
«Стальконструкція» № 129 заправником
паливно-мастильних матеріалів. Наказом
від 26 лютого 1996 року № 38 його було
переведено на посаду завідуючого
складом.

15 лютого 1996 року ДП «ХСУ
«Стальконструкція» уклало з ОСОБА_3
договір про повну матеріальну
відповідальність, за умовами якого
останній зобов'язався нести повну
матеріальну відповідальність за
збереження ввірених йому
підприємством матеріальних цінностей.

Наказом від 14 листопада 2011 року №
60к ОСОБА_3 з указаного дня звільнено з
роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за
власним бажанням.

Відповідно до наказу від 21 травня
2012 року № 20 на підприємстві була
проведена інвентаризація матеріальних
цінностей, яка виявила нестачу майна на
складі станом на 1 червня 2012 року на
суму 22276 грн. 69 коп.

Зазначені обставини визнані
сторонами та підтверджуються наявними
у справі письмовими доказами.

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Як визначено п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП
України, відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України (ст. 135-1 КЗпП України).

Перелік посад і робіт, що
заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на збереження, обробку,
продаж (відпуск), перевезення або
застосування в процесі виробництва
(далі - Порядок), затверджено постановою
Державного комітету Ради Міністрів
СРСР з праці та соціальних питань і
Секретаріатом Всесоюзної центральної
ради професійних спілок від 28 грудня 1977
року № 447/24, яка діє на території
України відповідно до постанови
Верховної Ради України від 12 вересня 1991
року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової
дії на території України окремих актів
законодавства Союзу РСР».

З матеріалів справи убачається,
що ОСОБА_3 обіймав посаду завідуючого
складом, яка передбачена Переліком.
Отже, відповідач належить до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 135-1
КЗпП України міг бути укладений
письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність.

Такий договір був з ним укладений
і підприємство передало ОСОБА_3
матеріальні цінності для зберігання.

Посилання суду на те, що сторони
уклали письмовий договір про повну
матеріальну відповідальність всупереч
вимог закону, не відповідає фактичним
обставинам справи. Разом із тим, цей
висновок не вплинув на правильність
рішення суду.

У відповідності до ч. 3 ст. 8 Закону
України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» (далі - Закон №
996-ХІV) відповідальність за організацію
бухгалтерського обліку та
забезпечення фіксування фактів
здійснення всіх господарських
операцій у первинних документах,
збереження оброблених документів,
регістрів і звітності протягом
встановленого терміну, але не менше
трьох років, несе власник (власники) або
уповноважений орган (посадова особа),
який здійснює керівництво
підприємством відповідно до
законодавства та установчих
документів.

Статтею 10 Закону № 996-ХІV
встановлено, що для забезпечення
достовірності даних бухгалтерського
обліку та фінансової звітності
підприємства зобов'язані проводити
інвентаризацію активів і зобов'язань,
під час якої перевіряються і
документально підтверджуються їх
наявність, стан і оцінка. Об'єкти і
періодичність проведення
інвентаризації визначаються власником
(керівником) підприємства, крім
випадків, коли її проведення є
обов'язковим згідно з законодавством.

Згідно до п. 12 Порядку подання
фінансової звітності, затвердженої
постановою Кабінету Міністрів України
від 28 лютого 2000 року № 419, і п. 3
Інструкції про інвентаризацію
основних засобів, нематеріальних
активів, товарно-матеріальних
цінностей, грошових коштів і
документів та розрахунків,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України від 11 серпня 1994 року №
69 (зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 26 серпня 1994 року №
202/412), проведення інвентаризації є
обов'язковим у разі зміни матеріально
відповідальних осіб (на день
приймання-передачі справ).

Кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 138 КЗпП України
для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм свідчить про
те, що тягар доказування підстав
покладення на працівника
відповідальності за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на
нього трудових обов'язків, несе власник
або уповноважений ним орган.

Акт інвентаризації матеріальних
цінностей від 1 червня 2012 року (а.с. 12)
вказує на те, що на складі, який був у
віданні ОСОБА_3, має місце нестача майна
балансовою вартістю 4762 грн. 83 коп.

Натомість, досліджені докази
вказують на те, що всупереч вимог
Закону № 996-ХІV відповідач при
звільненні ОСОБА_3 з роботи не провів
інвентаризації матеріальних цінностей
і не організував прийом-передачу справ
від позивача іншому працівникові.
Адміністрація підприємства при
розірванні трудового договору з ОСОБА_3
не висувала до нього вимог щодо нестачі
активів.

Інвентаризація майна, яке
залишалося на складі, була проведена
майже через 6 місяців після звільнення
ОСОБА_3, якого, до того ж, не запросили на
неї.

Твердження відповідача, що ОСОБА_3
ухилився від передачі майна іншому
працівникові, є сумнівними, оскільки ДП
«ХСУ «Стальконструкція» № 129 не надало
суду наказ про проведення цієї
інвентаризації.

Як пояснив у суді ОСОБА_3, на час
його звільнення з роботи всі
матеріальні цінності були в наявності,
на вимогу колишнього директора він
залишив ключі від складу на
підприємстві, після чого до нього мали
доступ інші особи. Ці пояснення
відповідача, який послідовно заперечує
свою причетність до нестачі майна,
залишаються неспростованими.

Отже, матеріали справи не містять
доказів, що матеріальної шкоди
підприємству завдано винними
протиправними діями ОСОБА_3

За таких обставин суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
позов ДП «ХСУ «Стальконструкція» № 129 є
необґрунтованим і не підлягає
задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують указаних висновків суду.

Позов ДП «ХСУ «Стальконструкція»
№ 129 не може бути задоволений із-за
безпідставності вимог, а тому суд
першої інстанції помилково послався на
норми ст. 233 КЗпП України і пропуск
позивачем строку звернення до суду як
підставу для відмови у позові.

Рішення суду ґрунтується на повно
і всебічно досліджених обставинах
справи та ухвалено з додержанням вимог
закону, тому підстав для його
скасування в межах доводів апеляційної
скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу дочірнього
підприємства «Хмельницьке
спеціалізоване управління
«Стальконструкція» № 129 відкритого
акціонерного товариства
«Центральконструкція» відхилити.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 17 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий: /підпис/
Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя
апеляційного суду
О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції -
Порозова І.Ю.

Доповідач - Ярмолюк О.І.
Категорія 53