АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/796/4012/2014
Головуючий у 1 інстанції - Бортницька
Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарях: Мовчан О.І., Калініній
Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
30 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю, поділ
майна подружжя та

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання майна особистою приватною
власністю, стягнення безпідставно
отриманих грошових коштів та поділ
майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012 року позивач звернулася до
суду із позовом, в якому, з урахуванням
уточнених вимог, просила встановити
факт спільного проживання з ОСОБА_4
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
вересня 2003 року по 2 лютого 2007 року;
визнати спільною сумісною власністю
подружжя: трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, автомобіль марки Mersedes модель
CLS 63 AMG, 2011 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, a також доходи
(заробіток) та кошти ОСОБА_2 за період з
вересня 2003 року по 16 листопада 2012 року.
Також просила виділити їй в натурі зі
складу спільного сумісного майна та
визнати за нею право власності на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
автомобіль марки Mersedes модель CLS 63 AMG, 2011
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 та 1/2 частину доходів
(заробіток) та коштів ОСОБА_4 за період з
вересня 2003 року по 16 листопада 2012 року.
ОСОБА_4 позивач просила виділити в
натурі зі складу спільного сумісного
майна та визнати за ним право власності
на 1/2 частину доходів (заробітку) та
коштів ОСОБА_4 за період з вересня 2003
року по 16 листопада 2012 року.

У вересні 2012 року відповідач звернувся
до суду із зустрічним позовом, в якому,
з урахуванням уточнених позовних
вимог, просив визнати автомобіль марки
Mersedes модель CLS 63 AMG 2011 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1 його
особистою приватною власністю, визнати
грошові кошти у розмірі 381500 доларів
США, які відповідно до курсу НБУ на 8
лютого 2013 року становлять 3049329,50 грн.
його особистою приватною власністю,
стягнути з ОСОБА_2 на його користь
безпідставно набуті грошові кошти у
розмірі 3049 329,50 грн., стягнути з ОСОБА_2
на його користь 39511 грн.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю
подружжя грошові кошти у розмірі 24613,60
доларів США, що еквівалентно 196736,50 грн.
які знаходились на рахунках ОСОБА_4 у
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» станом на 01 квітня
2011 року.

В решті позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 - задоволено.

Визнано автомобіль Mercedes-Benz CLS 550,
чорного кольору, державний номер
НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_4, - особистою
приватною власністю ОСОБА_4

Визнано грошові кошти у розмірі 381500
доларів США, що відповідно до курсу
Національного Банку України на 08
лютого 2013 року становлять 3049329,50 грн. -
особистою приватною власністю ОСОБА_4

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
безпідставно набуті грошові кошти у
розмірі 3049329,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_439 511
грн.

Не погодившись з рішенням суду
представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу та посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального і порушення норм
процесуального права просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову ОСОБА_2 в повному
обсязі та про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_4

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що судом було
неправильно з'ясовано обставини
зайнятості ОСОБА_4 як гравця
футбольного клубу «Динамо «Київ» та
Національної збірної України по
футболу протягом 2003-2007 року. Так,
занятість ОСОБА_4, зазначена у
вищевказаних письмових доказах, не
означає його абсолютну відсутність в
цей час в м. Києві і, як наслідок,
неможливість проживання з позивачем
однією сім'єю, адже до і після тренувань
і матчів, які відбувались в м. Києві,
ОСОБА_4, зазвичай, перебував вдома, тим
самим маючи можливість проживання з
ОСОБА_2 однією сім'єю.

Крім того, суд невірно встановив зміст
показів свідків: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
і ОСОБА_9, оскільки всі ці свідки в своїх
показах стверджували обставини
спільного проживання, ведення
спільного побуту позивачем і
відповідачем у 2003-2007 роках.

Зазначив, що судом неправильно дано
оцінку наявним в матеріалам справи
письмовим доказам: договору
страхування квартири АДРЕСА_1 та
договору централізованої охорони
майна, що знаходиться в жилих
приміщеннях громадян від 11 травня 2006
року, оскільки договір страхування був
укладений позивачем, а із договору
охорони вбачається, що позивач, а також
її сестра (ОСОБА_10) і мама (ОСОБА_5) мали
право користування сигналізацією у
вищевказаній квартирі. Ці обставини
свідчать про те, що позивач і
відповідач вели спільне господарство.

Вважає, що суд не звернув уваги і не дав
належної оцінки тому, що договір оренди
квартири АДРЕСА_3 від імені орендодавця
укладений ОСОБА_12, який ніби то діяв від
імені власника цієї квартири (ОСОБА_13)
на підставі довіреності № 3024 від 05
грудня 2009 року. Проте, стороною
позивача не надано до суду копії цієї
довіреності. Не було надано до суду й
правовстановлюючого документу на
зазначену квартиру.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач ОСОБА_2 та її представник
доводи апеляційної скарги підтримали
та просили її задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_4 проти
апеляційної скарги заперечували,
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Вирішуючи спір між сторонами та
вирішуючи питання про розподіл
спірного майна, суд виходив з принципу
рівності та справедливості, враховуючи
інтереси сторін щодо його розподілу,
вартості майна, яке залишається у їх
власності.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині поділу майна подружжя, разом з
тим не погоджується в повній мірі з
висновком суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, оскільки такого
висновку суд дійшов, не з'ясувавши
дійсні обставини спору, не перевіривши
доводи і заперечення сторін та без
належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст.309 ЦПК
України до скасування рішення суду в
цій частині та ухвалення нового
рішення по суті заявлених позовних
вимог.

Установлено, що 02 лютого 2007 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано
шлюб, а 7 листопада 2012 року рішенням
Печерського районного суду м. Києва
задоволено позов ОСОБА_4 про
розірвання шлюбу з ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син,
ОСОБА_14.

Так, у своєму позові, ОСОБА_2 ставила
питання про встановлення факту
спільного проживання з ОСОБА_4 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з вересня
2003 року по 2 лютого 2007 року.

Відповідно до ст.74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України
визначено, що цей Кодекс набирає
чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в
п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року №3 «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», до сімейних
відносин, які вже існували на зазначену
дату, норми СК України застосовуються
лише в частині тих прав і обов'язків, що
виникли після набрання ним чинності. Ці
права та обов'язки визначаються на
підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації
шлюбу набув юридичного значення після
набрання чинності СК України та ЦК
України з 1 січня 2004 року. Кодекс про
шлюб та сім'ю УРСР не передбачав
юридичних наслідків для чоловіка та
жінки, які проживала разом без
реєстрації шлюбу. На підстави,
передбачені ст.17 Закону України «Про
власність», норми якої визначали, що
частки кожного з членів сім'ї
визначається ступенем його участі,
працею й коштами у створенні спільної
власності, якщо угодою між ними не
передбачено інше, позивач не
посилалася.

Крім того, ч.2 ст.3 СК України
передбачено, що сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки. Подружжя вважається
сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у
зв'язку з навчанням, роботою,
лікуванням, необхідністю догляду за
батьками, дітьми та з інших поважних
причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від
20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за
наслідками розгляду заяв про перегляд
судових рішень із мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, сформульовано
обов'язкову для усіх судів України
правову позицію, щодо визначення ознак
сім'ї при встановленні наявності чи
відсутності фактичних шлюбних
стосунків та визначено, що положення ч.2
ст.3 СК України стосуються лише
офіційно зареєстрованих шлюбів.

Підсумовуючи викладене та з
урахуванням наявних в матеріалах
справи доказів, колегія суддів
погоджується з аргументованим
висновком суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги про встановлення
факту проживання позивача та
відповідача однією сім'єю з вересня 2003
року до січня 2005 року та поділу майна,
набутого за цей час чоловіком і жінкою,
які проживали без реєстрації шлюбу,
задоволенню не підлягають.

Проте, щодо іншого періоду, а саме - з
січня 2005 року до 02 лютого 2007 року
колегія суддів приходить до висновку,
що такий факт мав місце з огляду на
наступне.

Так, свідок ОСОБА_6 показала, що сім'ю
ОСОБА_4 знає з 2006 року, оскільки
працювала у них нянею їх сина ОСОБА_14 3
роки. Зазначала, що працювала достатньо
часу щоб побачити що це була дружня
сім'я, ОСОБА_2 часто їздила на збори до
ОСОБА_4 Коли вона прийшла до них
працювати вони проживали на квартирі
на АДРЕСА_2, а потім через рік вони
переїхали на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. Після того, як ОСОБА_14
виповнилося 3 роки, вона перестала
працювати в сім'ї ОСОБА_4, однак вони
часто зустрічалися в квартирі за
адресою: АДРЕСА_1 і у них все було добре.
Коли вони проживали на орендованій
квартирі, вона дізналася, що ОСОБА_2
займається ремонтом квартири на
АДРЕСА_2. Також вона неодноразово
бачила які подарунки дарує їй ОСОБА_4 і
всі дні народження сина святкували
вони разом. До родини ОСОБА_2 часто
приїжджали батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_4, а
також їх друзі.

Покази ОСОБА_10 колегія суддів до уваги
не бере, оскільки вона є рідною сестрою
ОСОБА_2, а відтак є зацікавленою особою.

Щодо показів свідка ОСОБА_8, яка є
подругою ОСОБА_2, то вона пояснила суду,
що ОСОБА_2 знає багато років та з 2003 року
знає ОСОБА_4 З вересня 2003 року вона
неодноразово була в гостях у сторін,
які разом проживали як одна родина, в
яких був спільний бюджет, спільне
господарство та в яких були взаємні
права та обов'язки, притаманні
подружжю.

Свідок ОСОБА_19 повідомила суду, що
ОСОБА_2 знає з дитинства, а з ОСОБА_4 вона
познайомилась, коли сину сторін було
декілька місяців, тобто у 2005 році.
Свідок тоді декілька тижнів жила у
квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_4, тому вона
була свідком того, що сторони разом
живуть як сім'я, мають спільний побут та
спільний бюджет.

Свідок ОСОБА_20, який є другом ОСОБА_4 у
своїх свідченнях зазначив про те, що
він спілкується з ОСОБА_4 З 2003 року він
зустрічався з ОСОБА_4 постійно і ОСОБА_2
перший раз побачив лише в 2005 році.
Вказав на те, що між ним та ОСОБА_4 є
грошові зобов'язання на 200000 доларів,
оскільки йому потрібно було
розібратися з ОСОБА_2.

Як вбачається з довідки по формі №3 від
27 червня 2012 року в квартирі АДРЕСА_1 з 28
липня 2005 року прописані та мешкають:
ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до договору страхування
№1773825, укладеного між Українською
акціонерною страховою компанією
«АСКА» та ОСОБА_2, остання застрахувала
в листопаді 2005 року квартиру АДРЕСА_1
(т.1, а.с.26).

Як вбачається з договору № 14/4865
централізованої охорони майна, що
знаходиться в жилих приміщеннях
громадян від 11 травня 2006 року,
укладеного між ОСОБА_4 та Державним ЗАТ
«ОХОРОНА - Комплекс», клієнт доручив, а
виконавець прийняв під охорону майно,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
відповідно до п.5.2.2. договору передав
право користуватися сигналізацією,
встановленою на об'єкті наступним
довіреним особам (в тому числі членам
сім'ї): ОСОБА_21, ОСОБА_14, ОСОБА_6, ОСОБА_10,
ОСОБА_5 (т.5, а.с.18-21).

Як вбачається з копії гарантійного
талону, ОСОБА_2 був підписаний
гарантійний талон про введення в
експлуатацію 02 січня 2006 року
кондиціонерів за адресою: АДРЕСА_1 (т.1,
а.с.28).

Підсумовуючи викладене та з
урахуванням всіх наданих показів
свідків, колегія суддів приходить до
висновку про наявність факту
проживання сторін по справі однією
сім'єю з січня 2005 року до 02 лютого 2007
року, оскільки вонипроживали як одна
родина, вели спільне господарство, мали
спільний бюджетта в яких були взаємні
права та обов'язки, притаманні
подружжю.

З матеріалів справи убачається, що 26
грудня 2003 року ОСОБА_4 уклав із ЗАТ
«Побутрембуд» договір № 06/38 про пайову
участь у будівництві, предметом якого
були майнові права на квартиру АДРЕСА_1
(т.1, а.с. 97-101).

22 липня 2004 року ОСОБА_4 особисто сплатив
ЗАТ «Побутрембуд» вартість квартири у
розмірі 755737 грн., а станом на 14 квітня 2005
року ним внесено 100% інвестицій у
розмірі 757861,50 грн. за договором № 06/38
про пайову участь у будівництві (т.1, а.с.
246). 01 червня 2005 року за ОСОБА_4 було
зареєстровано право власності на
квартиру, а тому колегія суддів вважає,
що спірна квартира була придбана за
особисті кошти відповідача.

Разом з тим, ОСОБА_2 не довела факту
спільного проживання з ОСОБА_4 однією
сім'єю у період з вересня 2003 року до
січня 2005 року року, а тому вірним є
висновок суду першої інстанції про те,
що на квартиру АДРЕСА_1 не поширюється
правовий режим спільного сумісного
майна подружжя.

З огляду на вищезазначене, вимоги
ОСОБА_2 про визнання права спільної
сумісної власності на квартиру і про її
поділ як спільної сумісної власності в
порядку ст.74 СК України не можуть бути
задоволенні, оскільки факт проживання
однією сім'єю доведений лише в частині
періоду з січня 2005 року до 02 лютого 2007
року.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Частиною 1 ст.190 ЦК України визначено, що
майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Отже, застосовуючи ст.60 СК України, під
час судового розгляду суд має
визначити, яка частина спільно
нажитого майна (доходів) подружжя була
в наявності на час припинення
спільного ведення господарства.

Так, ОСОБА_2 вказує на те, що шлюбні
відносини з відповідачем припинилися 16
листопада 2012 року за рішенням суду.

Проте, такі доводи спростовуються
матеріалами справи відповідно до яких
02 квітня 2011 року між ОСОБА_4 і
представником ОСОБА_13 - ОСОБА_12 було
укладено договір оренди кв.АДРЕСА_3 для
його особистого проживання разом з
ОСОБА_22.

6 квітня 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ
«Нібіру» укладено договір про надання
послуг з прибирання вказаної квартири.

Згідно розписок, виданих ОСОБА_12 за:
квітень 2011 року, травень 2011 року,
червень 2011 року, липень 2011 року, серпень
2011 року, вересень 2011 року, жовтень 2011
року, листопад 2011 року, грудень 2011 року,
січень 2012 року, лютий 2012 року, березень
2012 року, квітень 2012 року, травень 2012
року, червень 2012 року, липень 2012 року -
ОСОБА_4 сплачував за оренду квартири
АДРЕСА_3.

Свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24, які
працювали консьєржками в будинку по
АДРЕСА_3 вказали на те, що в квартирі
АДРЕСА_3 проживають ОСОБА_4 і ОСОБА_25.
Заселилися вони з весни 2011 року. ОСОБА_4
часто буває у відрядженні, а ОСОБА_25
проживає там постійно.

Свідок ОСОБА_12 показав, що в квітні 2011
року йому зателефонував ОСОБА_26 і
попросив показати кв. АДРЕСА_3, в якій
мав жити ОСОБА_4 з дівчиною.

Отже, ОСОБА_2 не доведено факт
припинення з 16 листопада 2012 року
шлюбних відносин з відповідачем.

Крім того, у заявах, клопотаннях,
зверненнях тощо, ОСОБА_2 неодноразово
вказувала, що зі своїм чоловіком, вона
не проживає спільно, оскільки останній
має намір створити нову сім'ю.

Підсумовуючи викладене, судова колегія
погоджується з тим, що сторони фактично
припинили шлюбні відносини з 02 квітня
2011 року.

За час шлюбу і до 02 квітня 2011 року
сторонами по справі було набуто
автомобіль марки BMW X5 (т.4., а.с.21-26) і
грошові кошти на рахунках ОСОБА_4 у ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 24613,60 доларів
США, що станом на час розгляду справи,
відповідно до курсу НБУ є еквівалентом
196736, 50 грн. (т.4, а.с.19).

Відповідно до довідки УДАІ м. Києва (т.5,
а.с.55-57), у липні 2012 року, після
припинення спільного ведення
господарства, спільний автомобіль
марки BMW X5 ОСОБА_2 було відчужено на
користь ОСОБА_10 При цьому 1/2 грошових
коштів належних ОСОБА_4 з продажу
спільного майна позивач йому не
передала. Ця обставина сторонами
визнається, і відповідно до ст.61 ЦПК
України доказуванню не підлягає.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.

Відповідно до п.30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» у випадку
коли при розгляді вимоги про поділ
спільного сумісного майна подружжя
буде встановлено, що один із них
здійснив його відчуження чи використав
його на свій розсуд проти волі іншого з
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при поділі.

Отже, враховуючи рівність прав кожного
з подружжя на майно (його вартість), яке
було набуте за час шлюбу і до
припинення шлюбних стосунків, то
грошові кошти на рахунках ОСОБА_4 у ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» у розмірі 24613,60 доларів
США, що станом на час розгляду справи,
відповідно до курсу НБУ є еквівалентом
196736,50 грн. і вартість автомобіля марки
BMW X5 - 275758,50 грн., розрахована на підставі
звіту про ринкову вартість колісного
транспортного засобу (т.4, а.с. 21-26) мають
бути поділені в рівних частинах.

З матеріалів справи також убачається,
що 7 жовтня 2011 року ОСОБА_4 було придбано
автомобіль марки Mersedes модель CLS 63 AMG, 2011
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1.

Проте, як вірно встановив суд,
автомобіль не є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки він був
придбаний через півроку після
припинення шлюбних відносин та ведення
спільного господарства сторонами.

Згідно з розпискою про отримання
позики (т.1, а.с.238), 16 квітня 2011 року,
після фактичного припинення шлюбних
відносин між сторонами, ОСОБА_4 набув
право власності на грошові кошти у
розмірі 200000 доларів США.

Відповідно до довідки ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» (т.1, а.с.73) і виписки по
картковим рахункам наданої ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» (т.4, а.с.16-18), після
фактичного припинення шлюбних
відносин він також набув право
власності на 181500 доларів США.

Частиною 6 ст.57 СК України визначено, що
суд може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Згідно з п.30 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» якщо за час
окремого проживання подружжя після
фактичного припинення шлюбних
відносин спільне майно його членами не
придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57
СК може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте кожним з них за цей період та за
вказаних обставин, і провести поділ
тільки того майна, що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

Отже, у зв'язку з набуттям ОСОБА_4, за час
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин з ОСОБА_2 вищезазначеного
майна, вимога про визнання цього майна
особистою приватною власністю ОСОБА_4 є
обґрунтованою, такою, що знайшла своє
підтвердження матеріалами справи і при
перевірці встановлених судом фактів
апеляційна інстанція не знаходить
підстав для задоволення поданої скарги
в цій частині.

У позовних вимогах ОСОБА_4 також
містилися вимоги про повернення йому
безпідставно набутих ОСОБА_2 грошових
коштів, які він після фактичного
припинення шлюбних стосунків передав
ОСОБА_2, яка погрожувала йому
поширенням щодо нього негативних
відомостей з його особистого життя.

Для уникнення цього, 17 квітня 2011 року,
він передав їй грошові кошти у розмірі
200000 доларів США, що підтверджується
відповідною розпискою.

Як зазначено в розписці від 17 квітня 2011
року, ОСОБА_2 бере у ОСОБА_4 200000 доларів
США та обіцяє не претендувати на його
квартиру, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (т.1, а.с.72).

Відповідно до довідки ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» (т.1, а.с.73) і виписки по
картковим рахункам, наданої ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» (т.4, а.с.16-18) у період з 02
квітня 2011 року до 14 травня 2012 року
ОСОБА_4 перерахував на картковий
рахунок ОСОБА_2 грошові кошти на
загальну суму 181500 доларів США.

Колегія суддів не погоджується з
повній мірі з висновком суду першої
інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2
грошових коштів у розмірі 3049329,50 грн. з
огляду на наступне.

Відповідно до ст.1212 ЦК України особа,
яка набула майно або зберегла його у
себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Як вбачається з пояснень позивача,
кошти в сумі 181500 доларів США були
перераховані відповідачем позивачу на
утримання її та їх дитини.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідачем не доведено, що кошти в
розмірі 181500 доларів США були
перераховані ним позивачу внаслідок
погроз поширенням щодо нього
негативних відомостей з його
особистого життя.

Апеляційна інстанція не знаходить
підстав для стягнення з ОСОБА_2 коштів у
розмірі 181500 доларів США, що
еквівалентно 1450729,50 грн., а тому рішення
суду першої інстанції в цій частині
підлягає зміні, зменшивши суму, яка
підлягає стягненню з 3049329,50 грн. до 1598600
грн.

Разом з тим, є вірним висновок суду
першої інстанції щодо стягнення з
позивача на користь відповідача
безпідставно набуті кошти відповідно
до розписки від 17 квітня 2011 року в
розмірі 200000 доларів США, що
еквівалентно 1598600 грн., оскільки, як
встановлено судом першої інстанції
квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною
власністю ОСОБА_4, а тому вказані кошти
були набуті ОСОБА_2 без достатньої
правової підстави та підлягають
поверненню відповідачу.

Нормами ч.3 ст.57 СК України зазначено, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є премії, нагороди, які вона,
він одержали за особисті заслуги. Суд
може визнати за другим з подружжя право
на частку цієї премії, нагороди, якщо
буде встановлено, що він своїми діями
(ведення домашнього господарства,
виховання дітей тощо) сприяв її
одержанню.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона має
право на частину від премії отриманих
ОСОБА_4 як гравцем Національної збірної
України по футболу за участь у ЄВРО-2012 у
розмірі 465300 грн. є безпідставними,
оскільки ОСОБА_2 не доведено факту того,
що вона своїми діями сприяла їх
одержанню, здійснювала моральну
підтримку, оскільки на той час сторони
вже не мешкали разом, не вели спільного
господарства, ОСОБА_4 вже була подана
позовна заява про розірвання шлюбу.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, перевірених в судовому
засіданні, оцінивши докази,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин,
колегія суддів приходить до висновку
про скасування рішення в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
юридичного факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з
ухваленням в цій частині нового
рішення про часткове задоволення
позову та вважає також необхідним
змінити рішення в частині розміру
стягнутих з позивача на користь
відповідача безпідставно набутих
грошових коштів.

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л
А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
юридичного факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення
наступного змісту.

Встановити факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 з січня 2005 року по 02 лютого 2007
року.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 30 січня 2014 року в частині
стягнення з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_4
(ідентифікаційний номер НОМЕР_3)
безпідставно набутих грошових коштів
змінити, зменшивши суму, яка підлягає
стягненню з 3049329 грн. 50 коп. до 1598600 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: