22-ц/795/362/2014 Головуючий у I інстанції
-Карапута Л.В. Доповідач - Литвиненко І.
В.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛитвиненко
І.В.суддів:Страшного М.М., Шарапової
О.Л.при секретарі:Мартиновій А.В.за
участю:ОСОБА_5, представника банку
Дахновського В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Деснянського районного суду м.
Чернігова від 13 грудня 2013 року по
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Державний
експортно-імпортний банк України» до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду через порушення
норм матеріального та процесуального
права і ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Рішенням суду позов задоволено
частково. Суд в рахунок погашення
заборгованості ОСОБА_5 за кредитним
договором № 7607С29 від 24.05.2007 року в сумі
38850 швейцарських франків,
заборгованості за процентами в сумі
2586,89 швейцарських франків, пені за
прострочення сплати кредиту та
процентів у розмірі 6154,54 грн., а всього
на загальну суму 375689,06 грн. звернув
стягнення на предмет іпотеки, а саме
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що
належить на праві власності ОСОБА_5
Предмет іпотеки реалізувати шляхом
продажу з прилюдних торгів за
початковою ціною, встановленою у
порядку, передбаченому Законом України
«Про виконавче провадження» на рівні,
не нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна, на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності -
суб'єктом господарювання на стадії
оцінки майна під час проведення
виконавчих дій та стягнув 3441 грн.
судового збору.

Доводи апеляційної скарги полягають у
тому, що судом порушено ст. 640 ЦК
України, тобто не встановлено момент
виникнення права власності на валютні
цінності у позичальника. Апелянт також
зазначає, що кредитний договір містить
несправедливі умови, а саме збільшення
відсоткової ставки виключаючи її
зменшення відповідно до зміни
облікової ставки LIBOR. Апелянт
посилається на те, що суд не дослідив 12
заяв на видачу готівки -видача кредиту
у швейцарських франках з позичкового
рахунку банку, не з'ясував
правомірність здійснення цих операцій
банком. Апелянт зазначає, що жодного
доказу виконання позивачем п. 2.3.2
кредитного договору суду надано не
було, а отже відсутні докази надання
банком кредиту, а тому посилання
стосовно визнання умов договору
відповідачем у вигляді виконання
зобов'язань за кредитним договором є
помилковими. Твердження апелянта також
полягають у тому, що під час укладення
договору іпотеки були порушені
положення Закону України «Про
іпотеку», оскільки майнові права на
окремі приміщення в житловому будинку
не могли бути предметом іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, пояснення
учасників судового розгляду,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 24.05.2007 року між
ОСОБА_5 та ВАТ „Державний
експортно-імпортний банк України"
(назва змінена на публічне акціонерне
товариство „Державний
експортно-імпортний банк України"
згідно з постановою КМУ № 375 від 15.04.2009
року) укладено кредитний договір №
7607С29.

Відповідно до умов цього договору банк
зобов'язався надати ОСОБА_5 кредит в
сумі 65432,09 швейцарських франків для
оплати пайової участі у будівництві
житла з кінцевою датою погашення 29.12.2020
року.

Відповідно до п. 2.8.1 Кредитного
договору та Іпотечного договору № 7607Z85
від 24.05.2007 року, з договором про
внесення змін та доповнень до
іпотечного договору № 7607Z85 від 20.05.2008
року, в забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором,
відповідачем передано в іпотеку
нерухоме майно, а саме: трикімнатну кв.
АДРЕСА_1, ,загальною площею 88,3 кв.м, що
належить іпотекодавцю на підставі
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, виданого виконкомом
Чернігівської міськради 05.03.2008 року
згідно рішення цього ж виконкому № 2
від 21.01.2008 року, зареєстрованого в КП
«Чернігівське МБТІ»Чернігівської
обласної ради 06.03.2008 року.

У зв'язку з порушенням виконання
зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним
договором, ПАТ „Державний
експортно-імпортний банк України"
просило стягнути з відповідача станом
на 21.10.2013 року заборгованість за
кредитом у сумі 38850,00 швейцарських
франків, заборгованість за процентами
в сумі 2586,89 швейцарських франків, пеню
за прострочення сплати кредиту та
процентів у розмірі 6154,54 грн., а всього
41436,89 швейцарських франків та 6154,54 грн.
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, що належить на праві власності
ОСОБА_5 і з реалізацією предмета
іпотеки шляхом продажу з прилюдних
торгів початковою ціною, встановленою
у порядку, передбаченому Законом
України «Про виконавче провадження»,
на рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності - суб'єктом господарювання
на стадії оцінки майна під час
проведення виконавчих дій.

Частково задовольняючи позов суд
першої інстанції виходив з того, що
зобов'язання за кредитним договором
від 24.05.2007 року повинні виконуватися
належним чином, а у разі невиконання
даних зобов'язань банк має право
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що передбачено іпотечним
договором.

Апеляційний суд погоджується з
висновками суду першої інстанції, так
як вони відповідають матеріалам справи
та положенням Закону України «Про
іпотеку».

Посилання апелянта на порушення судом
ст. 640 ЦК України, тобто суд не встановив
момент виникнення права власності на
валютні цінності у позичальника, є
безпідставними, так як кредитний
договір є укладеним з моменту
досягнення його сторонами у письмовій
формі згоди з усіх істотних умов
договору.

Щодо тверджень апелянта стосовно того,
що кредитний договір має несправедливі
умови, що полягають в збільшені
відсоткової ставки виключаючи її
зменшення відповідно до зміни
облікової ставки LIBOR, то вони не
заслуговують на увагу, адже
відповідачем дана умова кредитного
договору була прийнята шляхом
підписання кредитного договору.

Стосовно доводів апелянта про те, що
жодного доказу виконання позивачем
п.2.3.2. кредитного договору про надання
кредиту шляхом продажу кредитних
коштів через касу банку за рахунок
позичальника з подальшим зарахуванням
кредитних коштів на поточний рахунок
позичальника, суду надано не було, то
вони не заслуговують на увагу та
спростовуються наявними в матеріалах
справи заявами ОСОБА_5 про видачу
готівки №№ 1186, 1187, 1192, 1195, 1200, 1202, 1207, 1220,
1223, 1225, 1226,1227 від 24.05.2007 року, квитанціями
про здійснення валютно-обмінної
операції №№ 1249, 124, 1241, 1238, 1235, 1253, 1272, 1269,
1266, 1261, 1275, 1278 від 24.05.2007 року, заявою
ОСОБА_5 на переказ готівки № 1286 від
24.05.2007 року, платіжним дорученням № 1
від 24.05.2007 року (а.с. 25-50), п.2.3.1.
кредитного договору, отриманням у
власність квартири, на яку
спрямовувався кредит, про що
мотивовано зазначено в рішенні суду.

Щодо посилань апелянта на те, що під час
укладення договору іпотеки були
порушені положення Закону України «Про
іпотеку», оскільки майнові права на
окремі приміщення в житловому будинку
не могли бути предметом іпотеки, то
вони є необґрунтованими, оскільки
предметом іпотеки згідно із положенням
ч.2 ст. 5 Закону України «Про іпотеку»
може виступати як нерухоме майно,
зокрема, якщо його будівництво ще не
завершено, але яке стане власністю
іпотекодавця після укладення
іпотечного договору, за умови, що
іпотекодавець при укладенні договору
може документально підтвердити право
на набуття ним у власність
відповідного нерухомого майна у
майбутньому, так і майнові права на
нерухоме майно, які можуть бути
відчужені іпотекодавцем і на які може
бути звернено стягнення.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції та не дають
підстав для скасування вірного по суті
рішення суду.

Відповідно до ст.303 ч.1 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції прийнято з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
висновки, викладені у судовому рішенні,
доводами апеляційної скарги не
спростовуються, підстави для
скасування судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319, 325 ЦПК
України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 13 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: