Провадження №2/761/900/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

21 січня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого:
судді - Притули Н.Г.

при секретарі:
Паночко О.М.

за участю представника відповідача:
Садовського М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про визнання
пункту договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

01 листопада 2013 року до суду надійшла
вказана позовна заява.

В позовних вимогах позивачка просить:
визнати недійсним п. 4.9 Договору
кредиту №12-502/62 від 25.04.2008 року,
укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит».

Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим,
що 25.04.2008 року між позивачем та ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» було
укладено кредитний договір, відповідно
до якого Банк надав ОСОБА_2 на умовах
поворотності та платності грошові
кошти у сумі 15 000,00 грн., з процентною
ставкою 0,0001 % річних.

Позивач просить визнати зазначений
пункт договору недійсним на тій
підставі, що Банк в односторонньому
порядку та в порушення вимог ст.1056-1 ЦК
України підвищив відсоткову ставку за
користування кредитними коштами.

В судове засіданні позивачка не
з'явилася, направила на адресу суду
клопотання про розгляд справи у її
відсутність, зазначає, що позовні
вимоги підтримує в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заявлені вимоги не визнав та
просив відмовити в їх задоволенні на
тій підставі, що Банк в односторонньому
порядку не піднімав відсоткову ставку,
такий порядок підвищення відсоткової
ставки було передбачено в договорі та
погоджено сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
тобто обов'язок доказування покладений
на сторони.

Вислухавши думку представника
відповідача, вивчивши матеріали
справи, оцінивши в сукупності надані в
судовому засіданні докази, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні заявлених позовних вимог,
виходячи з наступного.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що
відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання повинні виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору, вимог кодексу, актів
законодавства, а при відсутності таких
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст.638 ЦК України, договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 629 ЦК України визначено, що,
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

В судовому засіданні встановлено, що
25.04.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» (правонаступником якого є
відповідач) та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №12-502/62, на підставі
якого Банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у
розмірі 15 000,00 грн. строком до 24.04.2011 року
зі сплатою 0,0001% річних (п.2.1., 3.2.
Договору).

Пунктом 4.9 Договору визначено, що
Сторони підписанням цього Договору
домовилися, що у випадку непогашення,
несвоєчасного погашення або погашення
не в повному обсязі трьох поспіль
щомісячних Ануїтетних платежів та/або
щомісячних комісійних винагород, за
користування Кредитними ресурсами
застосовується процентна ставка у
розмірі 36 (тридцять шість) процентів
річних, подальше нарахування процентів
проводиться за вказаною новою
процентною ставкою та, відповідно,
розмір щомісячного Ануїтетного
платежу за цим Договором становить 687,00
грн., починаючи з одинадцятого числа
місяця, в якому Позичальник не сплатив
або несвоєчасно сплатив або сплатив не
в повному обсязі третій поспіль
вищезазначений платіж. При цьому
Позичальник підписанням цього
Договору підтверджує, що для вказаного
вище застосування нової процентної
ставки та нового розміру щомісячного
Ануїтетного платежу не вимагається
підписання Сторонами будь-яких інших
додаткових документів, крім цього
Договору.

Договір підписаний сторонами, що
підтверджує що вони ознайомлені з його
умовами та погодились з ними.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Суд не може взяти до уваги посилання
позивача на частини 1-3 статті 1056-1 ЦК
України, які передбачають заборону
банкам в односторонньому порядку
збільшувати розмір фіксованої
процентної ставки за користування
коштами, оскільки Цивільний кодекс
України доповнено зазначеною статтею
на підставі Закону України «Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку», який діє з
10.01.2009 року, а кредитний договір
підписаний сторонами 25.04.2008 року, тобто
до доповнення ЦК України статтею 1056-1.

Крім того, як вбачається з Договору,
сторони в договірному порядку погодили
яким чином та в якому випадку
збільшується відсоткова ставка за
користування коштами, одностороннього
збільшення відсоткової ставки Банком в
даному випадку немає.

Отже, суд під час розгляду справи не
встановив підстав, які б могли свідчити
про порушення відповідачем вимог
діючого законодавства на момент
підписання кредитного договору, а тому
оскільки позовні вимоги в цій частині
не грунтуються на законі, тому вони не
можуть бути задоволені.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст.6, 203, 215, 526, 627, 629, 638, 1054,
1056-1 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 212, 214, 215
ЦК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» про визнання
пункту договору недійсним - відмовити.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до Апеляційного суду
м.Києва через Шевченківський районний
суд м.Києва протягом десяти днів з дня
його проголошення. Сторона, яка не була
присутня при проголошенні рішення,
може його оскаржити протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Суддя:
Н.Г.Притула