АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И[1]

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Корнієнко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И
Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 10 жовтня 2013 року первісний
та зустрічний позови задоволено
частково.

Визнано об'єктами спільної сумісної
власності подружжя: гараж НОМЕР_2 в ГБК
«Автокооператив №3», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, вартістю 70 618 грн.;
автомобіль «Vokswagen Transporter T4», державний
номер НОМЕР_1, вартістю 81 530 грн.;
холодильник «Самсунг», вартістю 2 093
грн. 52 коп.; стіл розкладний, вартістю 2
650 грн.; телевізор LCD, вартістю 6 660 грн.;
пральна машина LG, вартістю 2 400 грн.;
система для домашнього кінотеатру,
вартістю 716 грн.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу
майна подружжя право власності на
автомобіль «Vokswagen Transporter T4», державний
номер НОМЕР_1 та Ѕ частину гаража НОМЕР_2
в ГБК «Автокооператив №3»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу
майна подружжя право власності на Ѕ
частину гаража НОМЕР_2 в ГБК
Автокооператив №3», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 та на холодильник
«Самсунг», стіл розкладний, телевізор
LCD, пральну машину LG, систему для
домашнього кінотеатру.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 Т.д.
грошову компенсацію в розмірі 33 505 грн.
24 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 оскаржив його в
апеляційному порядку, посилаючись на
те, що рішення суду є незаконним,
упередженим та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
без повного встановлення обставин, які
мають значення для справи і без повного
дослідження та оцінки доказів наявних
в матеріалах справи. Судом не
визначено, яка правова норма підлягає
застосуванню до даних правовідносин.

В обгрунтування апеляційної скарги
зазначив, що ухвалюючи рішення судом не
вирішено питання присудження ОСОБА_1
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно та неправомірно
припинено право його право власності
на майно, яке присуджено ОСОБА_2

Крім цього, як на підставу скасування
рішення в апеляційній скарзі зазначив,
що висновки суду щодо подільності
спірного гаражу є неправильними та не
відповідають обставинам справи,
оскільки гараж є неподільним майном.

Просив рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 10 жовтня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення
по суті позовних вимог.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в
судовому засіданніапеляційну скаргу
підтримали та просили задовольнити, з
підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 в суді
апеляційної інстанції просили
відмовити в задоволенні скарги, а
рішення суду залишити без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін та
їх представників, перевіривши доводи
апеляційної скарги, законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
апеляційного оскарження, дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
07.02.2002 року, який було розірвано 17.07.2012.

В період шлюбу сторонами було набуте
майно, зокрема:, холодильник «Самсунг»,
вартістю 2 093 грн. 52 коп., стіл
розкладний, вартістю 2 650 грн., телевізор
LCD, вартістю 6 660 грн., пральна машина LG,
вартістю 2 400 грн., система для
домашнього кінотеатру, вартістю 716 грн.

Сторонами в судовому засіданні суду
першої інстанції визнано наявність та
вартість вказаного майна.

Також судом встановлено, що під час
шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано
гараж НОМЕР_2 в ГБК «Автокооператив №
3», розташований за адресою: АДРЕСА_1 та
автомобіль «Vokswagen Transporter T4», державний
номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного
кодексу України майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК
України).

Як встановлено судом першої інстанції
між сторонами не було укладено
договору про порядок поділу спільного
майна.

Ухвалюючи рішення в частині розподілу
рухомого майна, суд першої інстанції
виходив з того, що частина майна є
неподільною, а тому при такому поділі
майна, як визнання права власності на
автомобіль «Vokswagen Transporter T4» за ОСОБА_1 та
визнання права власності на
холодильник, стіл розкладний,
телевізор, пральну машину та систему
для домашнього кінотеатру за ОСОБА_2
буде забезпечено права та інтереси
обох сторін.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду та вважає їх
правильними, оскільки такі висновки
узгоджуються з наявними в матеріалах
справи доказами та відповідають
положенням матеріального закону, які
судом застосовані вірно.

Також є правильними та обґрунтованими
висновки суду про визнання права
власності на гараж НОМЕР_2 в ГБК
«Автокооператив № 3», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 між сторонами в рівних
частках.

Згідно висновку № 8006 судової
будівельно-технічної експертизи,
ринкова вартість спірного гаражу
складає 70 618 грн., а відповідно до
висновку № 8005 автотоварознавчої
експертизи, ринкова вартість
автомобіля «Vokswagen Transporter T4», державний
номер НОМЕР_1 складає 81 530 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги, що оцінка вартості
спірних гаража та автомобіля є
необ'єктивною, упередженою та значно
завищеною, оскільки на підтвердження
вказаних обставин ОСОБА_1 відповідно до
вимог, передбачених ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, не надано суду належних
доказів.

При цьому, ухвалюючи рішення суд,
виходячи з положень ст.ст. 60, 71 СК
України, обґрунтовано вважав, що
вартість майна, яке виділяється ОСОБА_1
перевищує вартість майна, яке
виділяється ОСОБА_2 на 33 505 грн. 24 коп., а
тому ці кошти підлягають стягненню з
ОСОБА_1 як компенсація за частину
вартості майна, що йому виділено.

Відтак, колегія суддів вважає доводи
апеляційної скарги щодо ухвалення
судом рішення без вирішення питання
про присудження ОСОБА_1 грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, що виділено ОСОБА_2
безпідставними, оскільки вартість
присудженого майна ОСОБА_1 є більшою.

Посилання ОСОБА_1 в своїй апеляційній
скарзі на те, що поділ спірного гаражу є
неможливим так як кожній зі сторін не
може бути виділено відокремлену
частину і з самостійним виходом, не
заслуговують на увагу судової колегії,
оскільки згідно з ч. 2 ст. 358 ЦК України
співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що
спірне майно придбано за особисті
кошти ОСОБА_1 були предметом розгляду в
суді першої інстанції.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про скасування
судового рішення з підстав не
вирішення питання про стягнення витрат
на правову допомогу адвоката,
враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України
передбачено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України
витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги.

Згідно зазначеної норми склад та
розмір витрат, пов'язаних з оплатою
правової допомоги, входять до предмету
доказування по справі. На
підтвердження цих обставин суду
повинні бути надані договір про
надання правової допомоги (договір
доручення, договір про надання
юридичних послуг), документи, що
свідчать про оплату гонорару та інших
витрат, пов'язаних з наданням правової
допомоги, оформлені у встановленому
законом порядку (квитанція до
прибуткового касового ордеру, платіжне
доручення з відміткою банку або інший
банківський документ, касові чеки).
Недопустимими є документи, які не
відповідають встановленим вимогам. До
складу витрат включаються лише
фактично сплачені стороною витрати.

В матеріалах справи міститься Договір
про надання правової допомоги ОСОБА_1
адвокатом ОСОБА_3 та довідка про те, що
правова допомога надана ОСОБА_1 на
загальну суму 4 200 грн.

Разом з цим, в матеріалах справи
відсутній документ, який підтверджує
оплату вказаних витрат на правову
допомогу.

Також не є підставою для скасування
судового рішення допущені в тексті
рішення описки у назвах майна, що
підлягає поділу, які можуть бути
усунені шляхом постановлення ухвали
про виправлення описки.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції встановивши відповідні
правовідносини та застосувавши норми,
які регулюють дані правовідносини,
дійшов правильного висновку про
доцільність визнання права власності
на гараж між сторонами в рівних
частинах, право власності на
неподільне рухоме майно - автомобіль та
неподільні речі - холодильник, стіл
розкладний, телевізор, пральна машина
та система для домашнього кінотеатру,
про що ухвалив відповідне рішення.

Таким чином, судова колегія приходить
до висновку, що суд першої інстанції
повно з'ясував обставини справи та дав
належну оцінку всім доказам, наданим
сторонами згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК
України, а в рішенні навів переконливі
доводи на обґрунтування своїх
висновків.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і не
дають підстав вважати, що судом
допущено порушення норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 10 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2604/14973/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1810/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.