АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1 інстанції: Голік Н.О.
№ 22-ц/796/5516/2014
Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді
Шебуєвої В.А.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі
Ошедшій А.Д.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє на підставі довіреності від
імені та в інтересах ОСОБА_2, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення,
встановлення порядку користування
житловим приміщенням та зобов'язання
не чинити перешкод у користуванні ним,
стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 11 лютого 2014 року
задоволено частково позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про вселення, встановлення
порядку користування житловим
приміщенням та зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні ним, стягнення
моральної шкоди.

Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2
перешкод в користуванні квартирою
АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави 243,60
грн. судового збору.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 просить вказане рішення суду
скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визначення порядку користування
квартирою та відшкодування моральної
шкоди. Посилається на те, що рішення
суду першої інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Вважає, що між
позивачем та відповідачем має бути
визначений порядок користування
спірною квартирою. Слід враховувати, що
ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом
з своєю дитиною за іншою адресою.. На
думку апелянта, суд першої інстанції
безпідставно відмовив у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки він є людиною похилого віку
та інвалідом 2-ї групи.

В апеляційній інстанції представник
ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та
просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 просить відхилити
подану апеляційну скаргу, а рішення
суду залишити без змін, посилаючись на
його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, посвідченого 18 серпня 1999 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
ОСОБА_2 належить на праві власності Ѕ
частина квартири АДРЕСА_1 (а. с. 3).

ОСОБА_3 на підставі договору дарування
Ѕ частини квартири, посвідченого 30
грудня 2004 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, на праві власності також
належить Ѕ частина вказаної квартири
(а. с. 15).

Як вбачається з технічного паспорту,
виготовленого станом на 08 травня 2013
року, квартира АДРЕСА_1 розташована на
третьому поверсі п'ятиповерхового
будинку та складається з двох суміжних
кімнат житловою площею 29,5 кв. м., у тому
числі: 1-а кімната - 15,0 кв. м., 2-а кімната -
14,5 кв. м., кухні площею 7,6 кв. м.,
вбиральні (сполученої) площею 0,9 кв. м.,
ванної кімнати площею 2,0 кв. м., коридору
площею 4,7 кв. м., квартира обладнана
балконом площею 0,8 кв. м. (а. с. 11-12).

ОСОБА_2 порушив питання про вселення в
квартиру АДРЕСА_1 та встановлення
порядку користування нею. Просив
виділити в його користування
непрохідну кімнату площею 14,5 кв. м., а
також зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
йому перешкод у користуванні виділеною
йому кімнатою і підсобними
приміщеннями в квартирі. Крім цього,
просив стягнути з ОСОБА_3 3 000,00 грн.
моральної шкоди.

Виходячи з того, що сторони мають рівні
права користування квартирою, а також,
установивши, що у ОСОБА_2 немає ключів
від квартири, суд першої інстанції
дійшов висновку про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про вселення
його в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язання
ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в
користуванні квартирою.

Також, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про визначення
порядку користування квартирою та
відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 358 ЦК
України право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Співвласники можуть
домовитися про порядок володіння та
користування майном, що є їхньою
спільною частковою власністю.

За відсутності згоди порядок володіння
та користування майном визначається
судом за позовом одного або декількох
співвласників.

При цьому, частиною 2 ст. 13 ЦК України
при здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб,
завдати шкоди довкіллю або культурній
спадщині.

Як вбачається з плану квартири АДРЕСА_1,
житлова кімната площею 14,5 кв.м., яку
ОСОБА_2 просив виділити собі в
користування, є ізольованою. Друга
житлова кімната площею 15,0 кв.м. є
прохідною.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 про виділення
йому в користування непрохідної
кімнати площею 14,5 кв. м. В спірній
квартирі відсутні ізольовані кімнати,
а тому визначення запропонованого
позивачем порядку користування
квартирою призведе до порушення прав
відповідачки.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_3
разом зі своєю дитиною зареєстрована
проживаючою за іншою адресою, не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 23 ЦК
України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 2. ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає, зокрема, у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, які викладені в п. 5
Постанови Пленуму від 31 березня 1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

ОСОБА_2 не було надано суду доказів на
підтвердження факту заподіяння йому
відповідачкою моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру. Наявність спору між
співвласниками квартири не є підставою
для висновку про заподіяння одному з
них немайнової шкоди.

Відтак, у суду першої інстанції законно
та обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим. Судом було
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
дана вірна оцінка зібраним доказам по
справі, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє на
підставі довіреності від імені та в
інтересах ОСОБА_2, відхилити, а рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 11 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді