АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі: Орленко Т.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 27 листопада 2013 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Служба у справах дітей
Деснянської районної в м. Києві
державної адміністрації про
позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013р. ОСОБА_1 звернувся у суд з
позовом до ОСОБА_2 про позбавлення
батьківських прав.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
перебував у шлюбі з відповідачкою, від
якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 З
моменту розлучення, лише одного разу
ОСОБА_3 телефонував йому з проханням
забрати його від матері. Через деякий
час він дізнався від знайомого про те,
що відповідачка разом з сином
жебракувала в підземному переході.
Також йому відомо, що колишня дружина
потрапила під вплив релігійної
організації «Українська євангельська
теологічна духовна семінарія».

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 26 квітня 2013р. визначено
спосіб його участі у вихованні дитини
та спілкування з нею, а також
встановлено графік зустрічей з сином,
проте дане рішення суду не виконується
з причин відсутності відомостей
місцезнаходження дитини. З приводу
перешкоджання відповідачкою у
зустрічах з дитиною, він звертався з
відповідними заявами до міліції.
Восени 2013 року син сторін повинен йти
до школи, однак турбується, що дитина
до школи так і не піде.

Зазначав, що відповідачка
самоусунулася від виконання
батьківських обов'язків і перешкоджає
йому виконувати свої батьківські
обов'язки, у зв'язку з чим просив
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
відносно сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 27 листопада
2013 року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів, заслухавши ОСОБА_1 та
його представника, які підтримали
апеляційну скаргу, вивчивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає апеляційну скаргу такою,
що не підлягає задоволенню, з огляду на
таке.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 28 вересня
2012р. /а.с.6-7/

Від шлюбу сторони мають
неповнолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.5/

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
позивачем не був доведений той факт, що
відповідачка ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків відносно
сина ОСОБА_3, а також ним не було
доведено тих обставин, на які він
посилався як на підстави позову, при
розгляді справи, зокрема, і щодо
жебракування її разом з сином, і щодо
невідвідування дитиною школи, і щодо
того, що відповідачка є членом
релігійної організації, а також той
факт, що її членство в цій організації
негативним чином впливає на розвиток
та здоров'я дитини.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів визнає законними й
обґрунтованими. Вони повністю
узгоджуються з сукупністю зібраних у
справі й належно оцінених у рішенні
доказів.

Твердження апеляційної скарги про те,
що з урахуванням долученої до справи
довідки середньої загальноосвітньої
школи №104 м. Києва, сина ОСОБА_3
зараховано учнем 1-Б класу, проте школу
дитина не відвідує і повинна навчатися
саме в цьому навчальному закладі не
заслуговують на увагу, остільки
отримали належну оцінку у рішенні.

Наявність довідки СЗШ №104 м. Києва від 25
вересня 2013р. про те, що з 01 по 25 вересня
2013р. дитина не відвідувала школу /а.с.34/
жодним чином не підтверджує тієї
обставини, що неповнолітній син сторін
взагалі не відвідував у подальшому
зазначену школу чи будь-який інший
навчальний заклад.

Посилання апеляційної скарги про те, що
ухилення відповідачки від виконання
батьківських обов'язків та схиляння
дитини до жебракування підтверджено
показаннями свідка ОСОБА_5, не
заслуговують на увагу, остільки у
відповідності до положень ст.212 ЦПК
України суд, ухвалюючи рішення за
результатами розгляду справи, оцінює
належність, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

При цьому, колегія суддів враховує й
пояснення ОСОБА_1 в суді апеляційної
інстанції, зі змісту яких убачається,
що зі слів знайомих, в тому числі й
свідка ОСОБА_5, йому відомо, що в
підземному переході ОСОБА_2 продаючи
релігійну літературу, одночасно в
руках тримала пакет для грошей, а
поблизу неї стояв син ОСОБА_3.

Вказана обставина не є безспірним
доказом ухилення відповідачки від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини та примушення
дитини до жебракування.

Однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. З ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 ЦПК України
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом. Відповідно до
положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, у відповідності до положень
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, достатність і взаємний
зв'язок у їх сукупності, а також те, що
посилання на докази, якими позивач
обґрунтував свої вимоги, не знайшли
своє підтвердження в ході судового
розгляду, колегія суддів вважає
законними й обгрунтованими висновки
суду першої інстанції про відсутність
правових підстав до задоволення
позову.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Викладені у рішенні висновки
відповідають обставинам справи та
долученим до справи доказам й доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 27 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
з розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/11446/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2136/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Лісовська О.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.