Справа № 2-3937/12
Головуючий у І інстанції Медвідь
Н.О.Провадження № 22-ц/780/178/14
Доповідач у 2 інстанції Мережко
РІШЕННЯ

Іменем України

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 09 жовтня 2013 року
в справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
виконавчого комітету Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, ОСОБА_5,
Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області, інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Київській області, треті особи: ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
скасування державної реєстрації права
власності на житловий будинок,
визнання недійсним та скасування
державного акту на право власності на
земельну ділянку, та його реєстрацію,
визнання недійсною та скасування
реєстрації в поземельній книзі,
визнання недійсною Декларації про
готовність індивідуального житлового
будинку, визнання права власності на
спадкове майно, визнання права
забудовника житлового будинку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
листопада 2011 року частково задоволено
позов ОСОБА_4 - визнано недійсними
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0883га, кадастровий №
0:03:002:0038 за адресою: АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_2, який діяв від
імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений 01
жовтня 2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 та договір
купівлі-продажу цієї ж земельної
ділянки, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_5, посвідчений 11 березня 2011 року
приватним нотаріусом
Києво-Святошинського нотаріального
округу ОСОБА_9, вирішено питання про
судові витрати.

Незважаючи на те, що договори
купівлі-продажу цієї земельної ділянки
рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області були
визнані недійсними і рішення суду
першої інстанції залишено Апеляційним
судом Київської області без змін,
ОСОБА_5 на підставі рішення Горенської
сільської ради, оформила право
власності на житловий будинок,
розташований на спірній земельній
ділянці та отримала свідоцтво про
право власності на цей будинок.

Житловий будинок, оформлений на ім'я
ОСОБА_5, розташований на чужій
земельній ділянці, власником якої є
інша особа.

Позивач ОСОБА_4 зазначає, що він є
спадкоємцем першої черги після
померлого ОСОБА_7 Вважає, що свідоцтво
про право власності на житловий
будинок, що розташований на цій же
земельній ділянці є недійсним.

Позивач ОСОБА_4, просив визнати
недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок, що
розташований на земельній ділянці
площею 0,0883га, кадастровий
№0:03:002:0038 за адресою: АДРЕСА_1,
видане КП «Бюро технічної
інвентаризації Києво-Святошинської
районної ради Київської області» на
ім'я ОСОБА_5 та стягнути судовий збір.

Під час розгляду справи, 26 березня 2013
року були заявлені вимоги і позивачем
ОСОБА_3, і відповідно до уточнень та
доповнень до позовних вимог (26 березня
2013 року, 07 серпня 2013 року, 09 жовтня 2013
року ), позивачі просили - визнати
незаконним рішення виконавчого
комітету Горенської сільради
Києво-Святошинського району Київської
області № 75/8 від 22.12.2011 року;

- визнати недійсним Свідоцтво про право
власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, видане 28.12.2011 року виконкомом
Горенської сільради на підставі
рішення виконавчого комітету
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № 75/8 від 22.12.2011 року;

- скасувати державну реєстрацію права
власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_5.;

- визнати недійсним та скасувати
Державний акт на право власності на
земельну ділянку кадастровий номер
0:03:002:0038 на ім.»я ОСОБА_6 та його
реєстрацію 27.10.2010 року під № 79 в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі;

- визнати недійсною і скасувати
реєстрацію в Поземельній Книзі 31.03.2011
року за реєстровим номером
0020038:03:00100 земельної ділянки
кадастровий номер 0:03:002:0038 на ім»я
ОСОБА_5;

- визнати недійсною Декларацію про
готовність об»єкта (індивідуального
житлового будинку АДРЕСА_1) від 19.12.2011
року, подану ОСОБА_5 та скасувати
реєстрацію цієї Декларації;

- визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_10 право
власності на спадкове майно, яке
складається з будівельних матеріалів
та обладнання, які були використані при
будівництві житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_4, ОСОБА_10 право
забудовника житлового будинку з
господарськими будівлями за адресою:
АДРЕСА_1 з правом введення житлового
будинку в експлуатацію та отримання
документа, що посвідчує право
власності на нього.

Рішенням Києво-Святошинськгго
районного суду Київської області від 09
жовтня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано незаконним рішення
виконавчого комітету Горенської
сільради Києво-Святошинського району
Київської області № 75/8 від 22.12.2011 року
«Про визнання права приватної
власності та оформлення свідоцтва про
право власності на житловий будинок в
АДРЕСА_1 на ОСОБА_5

Визнано недійсним Свідоцтво про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
видане 28.12.2011 року виконкомом
Горенської сільради на підставі
рішення виконавчого комітету
Горенської сільради
Києво-Святошинського району Київської
області № 75/8 від 22.12.2011 року.

Скасовано державну реєстрацію права
власності на будинок АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_5.

- визнано недійсним та скасовано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку кадастровий номер
0:03:002:0038 на ім'я ОСОБА_6 та його
реєстрацію 27.10.2010 року під № 79 в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі;

- визнано недійсним та скасовано
реєстрацію в Поземельній Книзі 31.03.2011
року за реєстровим номером
0020038:03:00100 земельної ділянки
кадастровий номер 0:03:002:0038 на ім'я
ОСОБА_5.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 (19
жовтня 2013 року відповідно відбитку
штемпеля на конверті (т.2 а.с. 70-71), третя
особа: ОСОБА_2( 21 жовтня 2013 року
відповідно відбитку штемпеля на
конверті, 19 жовтня 2013 року субота (а.с.
77-78 т.2 ) подали апеляційні скарги.

Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_3 просили -
змінити рішення в мотивувальній
частині рішення стосовно факту
побудови будинку померлим ОСОБА_7,
неприйняття спірного будинку в
експлуатацію і відсутності факту
реєстрації Декларації про готовність
об'єкта до експлуатації від 19 грудня 2011
року в інспекції ДАБК, належності на
праві власності спадкового майна, яке
складається з будівельних матеріалів
та обладнання, які були використані при
будівництві житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1 та права забудовника
житлового будинку з правом введення
житлового будинку в експлуатацію та
отримання документа, що посвідчує
право власності на нього та частині
задоволених позовних вимог.

Визнати за ними право власності на
спадкове майно, яке складається з
будівельних матеріалів та обладнання,
які були використані при будівництві
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
визнати за ними право забудовника
житлового будинку з господарськими
будівлями за адресою: АДРЕСА_1, з правом
введення житлового будинку в
експлуатацію та отримання документа,
що посвідчує право власності на нього.
В іншій частині рішення не оскаржено.

Третя особа ОСОБА_2 просить скасувати
рішення в частині задоволених позовних
вимог і ухвалити нове рішення в цій
частині про відмову у задоволенні
позову. В іншій частині рішення не
оскаржене.

В апеляційних скаргах посилалися на те,
що судом неповно з'ясовано обставини
справи, суд не сприяв всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає
задоволенню з таких підстав.

Апеляційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_3
підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позовні вимоги, виходив
із того, що позивачі успадкували право
на отримання земельної ділянки у
власність, належної померлому ОСОБА_7, і
у разі видання органом виконавчої
влади акта, яким порушуються права
особи, щодо володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Такі висновки суду не відповідають
обставинам справи і не ґрунтуються на
вимогах закону.

Як видно із матеріалів справи рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 23 листопада 2011
року, на яке позивачі посилалися як на
підставу своїх вимог, частково
задоволено позов ОСОБА_4 - визнано
недійсними договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,0883га,
кадастровий № 0: 03:002:0038 за адресою:
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2, який
діяв від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
посвідчений 01 жовтня 2010 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу. ОСОБА_8 та
договір купівлі-продажу цієї ж
земельної ділянки, укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений 11 березня
2011 року приватним нотаріусом
Києво-Святошинського нотаріального
округу ОСОБА_9, вирішено питання про
судові витрати (справа № 2-19311
Києво-Святошинського районного суду
Київської області (а.с. 226-230). Позивачі
зазначали, що дане рішення залишено без
змін судом апеляційної інстанції.

Разом з тим, як видно із матеріалів
справи, рішенням апеляційного суду
Київської області від 16 лютого 2012 року
(справа № 2-191311 Києво-Святошинського
районного суду Київської області (а.с.
283-287) рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 23
листопада 2011 року скасовано в частині
відмови у задоволенні позовних ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
майно в порядку спадкування і
витребування майна з чужого
незаконного володіння і ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову. В іншій частині рішення
залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив із наступного і зазначав, що
відмовляючи в позові в цій частині, суд
першої інстанції послався на
недоведення позивачем і третьою особою
обставин щодо того хто є власником
спірної земельної ділянки. Проте за
положеннями ст.388 ЦК України власник
може витребувати майно від набувача за
відплатним договором. Отже за змістом
даної статті передбачена можливість
витребування майна не у власника, а у
набувача за договором, яким в даному
випадку є відповідачка ОСОБА_5, що
придбала спірну ділянку за договором
купівлі-продажу.

Крім того, колегія суддів не
погодитилась із висновками суду першої
інстанції про належність померлому
ОСОБА_7 на праві власності спірної
земельної ділянки. Такі
висновки, як зазначив суд апеляційної
інстанції, суперечать приписам
ст.ст. 22,23 Земельного кодексу
України 1990 р., згідно яких право
власності на земельну ділянку виникає
після одержання особою документа, що
посвідчує це право, яким є державний
акт на право власності на земельну
ділянку, та приписам ст.ст.125,126 ЗК
України 2001 р. (в редакції чинній на час
виникнення спірних правовідносин),
згідно яких право власності на
земельну ділянку виникає після
державної реєстраці цих прав.

Як зазначено у рішенні апеляційної
інстанції, суд першої інстанції не
звернув уваги на вказані вимоги закону,
не з'ясував коли був виданий
спадкодавцю ОСОБА_7 державний акт на
право власності на земельну ділянку та
чи виникло у нього право власності на
придбану земельну ділянку.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважала, що рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовів ОСОБА_4 і ОСОБА_3
ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
по відмову в позові, проте з інших
правових підстав.

Вирішуючи спір в частині вимог ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 про визнання права власності на
1/2 частину земельної ділянки в порядку
спадкування та її витребування з
чужого незаконного володіння, суд
апеляційної інстанції керувався
наступним.

Відповідно до частин 3, 4 ст.18 Земельного
кодексу України 1990 року (чинного станом
на час придбання ОСОБА_7 земельної
ділянки у 1999 році) придбання земельних
ділянок, що перебувають у колективній
або приватній власності, провадиться
за договором купівлі-продажу, який
посвідчується у нотаріальному порядку.
Договір купівлі-продажу земельної
ділянки і документ про оплату вартості
землі є підставою для відведення
земельної ділянки в натурі і видачі
державного акта на право власності.

Відповідно до положень статей 22, 23
Земельного кодексу України 1990 року
право власності на землю виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі і одержання документа, що
посвідчує це право. Приступати до
використання земельної ділянки до
встановлення її меж в натурі і
одержання документа, що посвідчує
право власності, забороняється. Право
власності посвідчується державним
актом, який видається і реєструється
місцевою радою народних депутатів.

На момент смерті ОСОБА_7 діяв Земельний
кодекс України 2001 року, відповідно до
ст.125 якого право власності на земельну
ділянку виникає з моменту державної
реєстрації цих прав.

Як зазначив суд апеляційної інстанції,
і це видно із матеріалів справи, на
момент смерті 13 червня 2010 року
спадкодавця ОСОБА_7 останній не отримав
державного акта на право власності на
придбану ним у 1999 році спірну земельну
ділянку та не зареєстрував це право, а
відтак відповідно до положень закону
не набув право власності на цю земельну
ділянку. Отримання відповідачем ОСОБА_2
державного акту на ім'я ОСОБА_7 після
його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1, не свідчить
про набуття спадкодавцем права
власності на землю, поскільки
відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України
цивільна правоздатність особи, тобто
здатність особи набувати цивільні
права і обов'язки, припиняється у
момент її смерті.

Отже з урахуванням положень закону, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що спірна земельна ділянка як об'єкт
права власності не входить до складу
спадщини померлого, а відтак вимоги
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про визнання за ними
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки за кожним в порядку
спадкування задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, згідно
якої до складу спадщини входять усі
права і обов'язки, належні спадкодавцю
на момент смерті, спадкоємці ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 успадкували лише право на
отримання ділянки у власність, яке
належало померлому ОСОБА_7, у зв'язку з
чим суд захистив це їх право, визнавши
договори купівлі-продажу спірної
ділянки недійсними.

Крім того, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що не підлягають до
задоволення вимоги ОСОБА_4 про
витребування спірної ділянки з чужого
незаконного володіння на підставі ст.
388 ЦК України, оскільки дана стаття
захищає права особи, яка вже є
власником майна, що відчужене за
відплатним договором, особою, яка не
мала права його відчужувати. Позивач
ОСОБА_4 відповідно до приписів ч.2 ст.1299
ЦК України, згідно якої право власності
на нерухоме майно виникає у спадкоємця
з моменту державної реєстрації цього
майна, не є власником ділянки.

Крім того, судом апеляційної були
відхилені доводи апеляційних скарг
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про наявність
підстав для визнання за ними права
власності на частини земельної ділянки
та необхідність витребування ділянки з
чужого незаконного володіння, як такі,
що не грунтуються на законі.

Колегія суддів, не прийняла до уваги
доводи представника відповідача
ОСОБА_2 про те, що фактично земельна
ділянка була продана померлим ОСОБА_7
відповідачу ОСОБА_6 як необгрунтовані,
бо як вище вказувалося, від 16 лютого 2012
року, а відтак не мав права її
відчужувати.

Крім того, в рішенні апеляіційної
інстанції зазначено, що процедура
укладення договору купівлі-продажу
земельної ділянки чітко унормована
законом, а тому досліджені судом
розписки про отримання коштів померлим
від ОСОБА_6 не є доказом укладення у
встановленому законом порядку
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, а можуть свідчити лише про
наміри сторін укласти відповідний
договір.

Рішення набрало законної сили 16 лютого
2012 року.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як видно із матеріалів справи, рішенням
виконкому Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області № 758 від 22 грудня 2011 року «Про
визнання права приватної власності та
оформлення свідоцтва про право
власності на житловий будинок в
АДРЕСА_1 за ОСОБА_5» визнано право
приватної власності на індивідуальний
житловий будинок загальною площею 168,7
кв.м., житловою 92,2 кв.м. за ОСОБА_5 за
адресою: АДРЕСА_1, прийнято рішення
оформити та видати свідоцтво про право
власності на житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5, та
видати нову будинкову книгу на
житловий будинок в АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_5, КП «БТІ Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Київської області» зареєструвати
право власності на житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5,
секретарю виконкому внести зміни в
особовий рахунок в погосподарській
документації Горенської сільської
ради на ім'я ОСОБА_5, попередити ОСОБА_5,
що будь-яке будівництво розпочате без
оформлення технічної документації,
вважається як самочинне і тягне за
особою наслідки передбачені чинним
законодавством. ( т.1 а.с. 79-80).

Відповідно до витягу про державну
реєстрацію прав домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, домоволодіння
зареєстровано на ім'я ОСОБА_5 ( т.1 а.с. 88,
89).

Декларація про готовність об'єкта до
експлуатації індивідуального
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
видана ОСОБА_5 19 грудня 2011 року ( т.1 а.с.
108-114).

Державний акт на право власності на
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1,
цільове призначення земельної ділянки
- для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд, виданий на ім'я ОСОБА_6 27
жовтня 2010 року. На державному акті
знаходиться відмітка, про приватного
нотаріуса Києво-Святошинського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_9 11 березня 2011
року про посвідчення ним договору
купівлі-продажу земельної ділянки, на
підставі якого право власності на
земельну ділянку переходить до ОСОБА_5
реєстровий номер 242, та відмітка про
реєстрацію земельної ділянки в
Поземельній книзі 31 березня 2011 року (т.
1 а.с. 107).

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України N 2, 12 червня 2009
року «Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» відповідно до положень
статей 55, 124 Конституції України та
статті 3 ЦПК кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України,
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, виник
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті .

Відповідно до ст. 215 ЦПК України, суд у
рішенні зазначає встановлені
обставини і визначені відповідно до
них правовідносини, чи були і ким
порушені невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси, за захистом яких
особа звернулась до суду.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 лютого 2012 року, яке
набрало законної сили, встановлено, що
померлий ОСОБА_7 не набув права
власності на земельну ділянку, спірна
земельна ділянка як об'єкт права
власності не входить до складу
спадщини померлого, і відмовив ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 у позові про визнання за ними
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки за кожним в порядку
спадкування, при цьому зазначив, що
відповідно до ст.1218 ЦК України, згідно
якої до складу спадщини входять усі
права і обов'язки, належні спадкодавцю
на момент смерті, спадкоємці ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 успадкували лише право на
отримання ділянки у власність, яке
належало померлому ОСОБА_7, у зв'язку з
чим суд захистив це їх право, визнавши
договори купівлі-продажу спірної
ділянки недійсними.

Відповідно до ст.ст. 328, 392, 1218 ЦК України
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті(
ст.1218 ЦК України), право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом (ст.328 ЦК України) та
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який посвідчує право
власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст. 126 Земельного
Кодексу України право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Якщо спадкодавець на набув права
власності на земельну ділянку згідно
із ст. 125 Земельного кодексу України,
проте розпочав процедуру приватизації
земельної ділянки відповідно до
чинного законодавства України, а
органами місцевого самоврядування
відмовлено спадкоємцям у завершенні
процедури, то спадкоємці мають право
звертатися до суду із позовами про
визнання відповідного права в порядку
спадкування - права на завершення
приватизації та одержання державного
акту про право власності на землю на
ім'я спадкоємця, а не права власності на
земельну ділянку.

На підставі абз.2 п.1 розділу Х
«Перехідні положення» Земельного
кодексу України рішення про передачу
громадянам України у безоплатну
приватну власність земельних ділянок,
прийняті органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
КМУ від 26 грудня 1992 року «Про
приватизацію земельних ділянок»
(втратив чинність на підставі закону №
139-У від 14 вересня 2006 року ) є підставою
для виготовлення та видачі цим
громадянам або їх спадкоємцям
державних актів на право власності на
земельну ділянку за технічною
документацією щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку ( п.1 розділу Х
доповнено абз 2 згідно із Законом № 509-У!
від 16 вересня 2008 року).

Отже, якщо видача державного акта про
право власності на землю здійснюється
на підставі рішення про передачу
громадянам України безоплатно у
приватну власність земельних ділянок,
прийнятого органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
КМУ від 26 грудня 1992 року «Про
приватизацію земельних ділянок», до
спадкоємців переходить право отримати
державний акт про право власності на
земельну ділянку. Зазначений порядок
встановлений законодавством у разі
набуття права власності на земельні
ділянки шляхом їх приватизації
громадянами ( ч.3 ст. 116 ЗК України).

Не підлягають до задоволення позовні
вимоги спадкоємців про визнання права
власності на земельну ділянку щодо
якої спадкодавцем розпочато, але не
завершено процедуру приватизації.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
позивачі не надали будь-яких доказів
щодо отримання земельної ділянки у
власність у встановленому законом
порядку, порушення їх прав з боку
відповідачів або держави, які
підлягають захисту, тому суд не
визначившись із характером
правовідносин, що виникли між
сторонами, прийшов до помилкового
висновку про часткове задоволення
позову і визнання незаконним рішення
виконкому, свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
скасування державної реєстрації права
власності на будинок, визнання
недійсним та скасування державного
акту і його реєстрації в поземельній
книзі, а тому рішення суду в цій частині
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 -316, 319 ЦПК
України, 1218 ЦК України, 125 Земельного
кодексу України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 09
жовтня 2013 року - скасувати в частині
задоволення позовних вимог. Ухвалити в
цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
виконавчого комітету Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, ОСОБА_5,
Управління Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області, інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Київській області, треті особи: ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Горенської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
скасування державної реєстрації права
власності на житловий будинок,
визнання недійсним та скасування
державного акту на право власності на
земельну ділянку, та його реєстрацію,
визнання недійсною та скасування
реєстрації в поземельній книзі -
відмовити.

Рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до виконавчого комітету
Горенської сільської ради
Києво-Святошинського району Київської
області, ОСОБА_5, Управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі Київської
області, інспекції Державного
архітектурно-будівельного контролю у
Київській області, треті особи: ОСОБА_2,
ОСОБА_6 про визнання недійсною
Декларації про готовність
індивідуального житлового будинку,
визнання права власності на спадкове
майно, визнання права забудовника
житлового будинку - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: