Ухвала

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Карпенко С.О., Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Одеської
міської ради, треті особи: виконавчий
комітет Одеської міської ради,
комунальне підприємство «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості»,
Департамент комунальної власності
Одеської міської ради, про визнання
частково недійсним рішення та
свідоцтва про право власності, за
касаційною скаргою Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 26 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Одеської міської ради
про визнання частково недійсним
рішення та свідоцтва про право
власності.

Зазначав, що на підставі договору
купівлі-продажу від 10 вересня 2008 року
він набув право власності на нежитлові
приміщення підвалу в будинку АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що на підставі
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради №410 від 29 липня 2010 року,
вказані приміщення незаконно були
передані у власність територіальної
громади, про що було видане відповідне
свідоцтво про право власності, ОСОБА_1
просив позов задовольнити та визнати
зазначене рішення виконавчого
комітету та свідоцтво про право
власності недійсними.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 29 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
26 липня 2013 року, позов задоволено.
Визнано недійсним п. 14 Переліку
об'єктів нерухомого майна, що
підлягають реєстрації за
територіальною громадою м. Одеси,
затвердженого рішенням виконавчого
комітету Одеської міської ради №410 від
29 липня 2010 року.

Визнано недійсним свідоцтво серії САЕ
068334 від 30 серпня 2010 року про право
власності на нежитлові приміщення
підвалу АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради просить ухвалені у справі
судові рішення скасувати, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, і ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою судів
попередніх інстанцій.

Суди взагалі належним чином не
з'ясували характер та суть заявлених
позивачем вимог, норми права, якими
вони регулюються.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання. Кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
права.

Згідно зі ст. ст. 317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Цими правами власник
розпоряджається на власний розсуд.
Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Судом установлено, що рішенням
виконавчого комітету Жовтневої
районної ради народних депутатів №279
від 10 березня 1994 року було затверджено
рішення міжвідомчої комісії про
передачу ОСОБА_2 підвального
приміщення площею 25 кв. м по АДРЕСА_1 під
підсобне приміщення і уповноважено
ОСОБА_2 замовити проект на
реконструкцію квартири з
використанням вказаного підвального
приміщення.

12 грудня 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
видано свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_2, до складу якої
увійшли два підсобних приміщення
площею 22, 2 кв. м, по 11, 1 кв. м кожне.

28 червня 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за
договором купівлі-продажу продали
зазначену квартиру разом з підвальними
приміщеннями ОСОБА_4, яка у свою чергу 10
вересня 2008 року продала її позивачу у
справі.

Таким чином, ОСОБА_1 за договором
купівлі-продажу від 10 вересня 2008 року
придбав у ОСОБА_4 двокімнатну квартиру
АДРЕСА_2, до складу якої увійшли спірні
нежитлові приміщення площею по 11, 1 кв.
м, які згідно технічного паспорту
знаходяться в підвалі вказаного
будинку.

Рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради №410 від 29
липня 2010 року затверджено перелік
об'єктів нерухомого майна, що
підлягають реєстрації за
територіальною громадою м. Одеси, у п. 14
якого зазначено спірне нежитлове
приміщення підвалу будинку АДРЕСА_1.

30 серпня 2010 року Одеська міська рада
оформила свідоцтво про право власності
територіальної громади на нежитлові
приміщення підвалу АДРЕСА_1 загальною
площею 34, 7 кв. м, до складу яких увійшли
спірні приміщення підвалу площею по 11, 1
кв. м кожне, відображені у технічному
паспорті квартири АДРЕСА_2, яка
належить на праві власності позивачу.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
правильно виходив з того, що позивач
ОСОБА_1 у встановленому законом порядку
набув право власності на спірні
нежитлові приміщення, яке на підставах
визначених ст. 346 ЦК України не
припинялося.

При цьому судами безпідставно
зазначено про те, що передача вказаних
приміщень, згідно оскаржуваного
рішення виконавчого комітету Одеської
міської ради №410 від 29 липня 2010 року,
територіальній громаді м. Одеси та
видача відповідного свідоцтва про
право власності на ці приміщення, є
одностороннім правочином, який в силу
невідповідності вимогам закону
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Так за змістом ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України, передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України
підставами позову, які відповідно до
ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може
змінити без згоди позивача, є
обставини, якими останній обґрунтовує
вимоги, а не саме по собі посилання на
певну норму закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1, звертаючись до суду з
даним позовом про захист свого
порушеного права власності, посилався
на вимоги ст. ст. 202, 203, 215, 317, 321, 346 ЦК
України.

Отже, суду необхідно було уточнити
позовні вимоги останнього, з'ясувати
предмет та підстави заявленого ним
позову, встановити характер спірних
правовідносин, проте ні суд першої
інстанції, ні апеляційний суд цього не
уточнив і не встановив, й дійшов
помилкового висновку щодо
застосування до спірних правовідносин
вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Таким чином, як суд першої так і
апеляційної інстанції не в повній мірі
з'ясував усі обставини справи та не
визначився з характером спірних
правовідносин та їх учасниками,
відповідно невірно застосував норми
матеріального права.

За таких обставин, які свідчать про те,
що судами неправильно застосовано
закон, судові рішення не можуть
вважатися законними й обґрунтованими,
й вони в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню, а справа
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції, у ході якого
необхідно усунути зазначене вище та
ухвалити судове рішення відповідно до
закону.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 29 травня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 26 липня 2013 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
С.О. Карпенко

В.І.
Мартинюк

Д.О.
Остапчук

В.О. Савченко