Справа № 750/6693/13-ц Провадження №
22-ц/795/693/2014 Головуючий у I інстанції:
Супрун О. П.Категорія: цивільна
Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

08 квітня 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області
у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Кузюри Л.В., Зінченко С.П.,

при секретарі - Шкарупі Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського
районного суду міста Чернігова від 12
серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів та додаткових витрат,

в с т а н о в и
в:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2, в якому,
посилаючись на обов'язок відповідача
утримувати свою неповнолітню дитину,
просила стягнути з ОСОБА_2 на свою
користь аліменти на утримання їхньої
дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, щомісячно,
у розмірі 1/3 заробітку (доходу) до
досягнення дитини повноліття та
додаткові витрати на оплату навчання
неповнолітньої дитини у розмірі 1/2
частини від вартості освітньої послуги
з 01.09.2013 року до закінчення навчання
дитини.

Ухвалою Деснянського районного суду
міста Чернігова від 12 серпня 2013 року
прийнято відмову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення аліментів. Провадження у
справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
вказану ухвалу скасувати та
постановити нову ухвалу про залишення
її позовної заяви без розгляду,
посилаючись на те що оскаржувана
ухвала є незаконною та такою, що
постановлена з порушенням норм
процесуального права.

Незаконність оскаржуваної ухвали
апелянт обґрунтовує тим, що подаючи
заяву до суду позивач не мала наміру
відмовлятися від позову. Вказує, що суд
першої інстанції повинен був залишити
її позовну заяву без розгляду. В
порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд не роз'яснив позивачу наслідків
закриття провадження у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
обговоривши доводи апеляційної скарги
та перевіривши матеріали справи,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а ухвала суду
скасуванню з наступних підстав.

Закриваючи провадження по справі, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про
закриття провадження у справі у зв'язку
з відмовою від позову. Їй були відомі
наслідки закриття провадження у
справі, передбачені ч. 2 ст. 206 ЦПК
України.

Проте, апеляційний суд вважає такий
висновок суду першої інстанції
передчасним та не погоджується з ним.

Пунктом 2 частини 1 статті 205 ЦПК України
передбачено, що суд своєю ухвалою
закриває провадження у справі, якщо
позивач відмовився від позову і
відмова прийнята судом.

Як вбачається з матеріалів справи, в
провадження Деснянського районного
суду міста Чернігова знаходилася
цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення аліментів на
малолітню дитину та додаткових витрат
на оплату навчання неповнолітньої
дитини у розмірі 1/2 частини від
вартості освітньої послуги з 01.09.2013
року до закінчення навчання дитини. 06
серпня 2013 року позивач звернулася до
суду із заявою про закриття
провадження у справі.

Постановляючи ухвалу про прийняття
відмови від позову та закриття
провадження у справі, місцевий суд
виходив з того, що така відмова не
суперечить закону, не порушує прав,
свобод та інтересів інших осіб.

Дану ухвалу суд першої інстанції
постановив за відсутності позивача, що
підтверджується журналом судового
засідання (а.с. 22).

Викладені в мотивувальній частині
ухвали посилання суду про те, що
наслідки закриття провадження у справі
позивачу зрозумілі не знайшли свого
підтвердження. Місцевий суд, всупереч
вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не
роз'яснив ОСОБА_1 положення ч. 3 ст. 206 ЦПК
України, відповідно до яких у разі
закриття провадження у справі повторне
звернення до суду з приводу спору між
тими самими сторонами, про той самий
предмет і з тих самих підстав не
допускається.

При цьому, суд першої інстанції не
з'ясував характеру поданої ОСОБА_1
заяви та не перевірив дійсних намірів
позивача.

Закриваючи провадження у справі
місцевий суд фактично позбавив права
на захист порушених прав
неповнолітньої дитини через законного
представника, у разі їх порушень по її
утриманню.

Положення ст. 141 СК України передбачає,
що правове зобов'язання по утриманню
неповнолітньої дитини покладено в
рівній мірі на її батьків.

Як роз'яснено у п. 15, 17, 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України №3 від
15 травня 2006 року „Про застосування
судами окремих норм Сімейного кодексу
України при розгляді справ щодо
батьківства, материнства та стягнення
аліментів", відповідно до ст. 180 СК
України батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття, а
у випадках, передбачених статтями 198, 199
цього Кодексу, і своїх повнолітніх
дочку, сина. За відсутності
домовленості між батьками про сплату
аліментів на дитину той із них, з ким
вона проживає, вправі звернутися до
суду з відповідним позовом. Звернути
увагу судів на те, що до передбаченої
ст. 185 СК участі в додаткових витратах
на утримання дитини, викликаних
особливими обставинами (розвитком її
здібностей, хворобою, каліцтвом тощо),
можна притягати лише батьків. У цих
випадках ідеться про фактично зазнані
або передбачувані витрати, тому їх
необхідно визначати у твердій грошовій
сумі. При одночасному розгляді вимог
про стягнення аліментів і додаткових
витрат їх має бути визначено у рішенні
окремо.

Відповідно до ч. 7, 8 ст. 7 СК України
дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України, Конвенцією про
права дитини, іншими міжнародними
договорами України, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України. Регулювання сімейних
відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини.

Виходячи з зазначеного, апеляційний
суд вважає, що суд першої інстанції
порушив порядок вирішення питання про
прийняття відмови від позовної заяви
та не врахував положення ст. 55
Конституції України, ст. 27 Конвенції
про права дитини, ст. 10 ЦПК України, та
роз'яснення Постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 15 травня
2006 року «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів».

Беручи до уваги, що доводи апеляційної
скарги є обґрунтованими, апеляційний
суд приходить до висновку про
скасування ухвали суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 311 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Деснянського районного суду
міста Чернігова від 12 серпня 2013 року
скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції для продовження
розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:
Судді: