У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука
В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення; за зустрічним позовом
ОСОБА_6 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання недійсним
кредитного договору, за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 06 листопада
2012 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 11 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 24
січня 2007 року між банком та
відповідачем ОСОБА_6 був укладений
кредитний договір, відповідно до умов
якого останній отримав кредит у
розмірі 89 305 доларів США під 10,8 % річних
строком до 24 січня 2012 року.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_6
забезпечені іпотекою за іпотечним
договором укладеним 24 січня 2007 року між
банком та ОСОБА_6, а саме квартирою
АДРЕСА_1, загальною площею 42,10 кв.
м., яка належить іпотекодавцеві на
праві власності.

У зв'язку з неналежним виконанням
боржником кредитних зобов'язань
виникла кредитна заборгованість, яка
на момент звернення до суду склала
34 530,04 доларів США, а тому, звертаючись
до суду з позовом, банк просив в рахунок
погашення кредитної заборгованості
звернути стягнення на вказаний вище
предмет іпотеки, шляхом продажу
квартири з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем з отриманням витягу з
Державного реєстру права власності, а
також наданням банку усіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Крім того, банк просив виселити
відповідача з членами його сім'ї зі
спірної квартири із зняттям їх з
реєстраційного обліку у Відділі у
справах громадянства,імміграції та
реєстрації фізичних осіб УМВС України
в м. Києві.

ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним
позовом до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», уточнивши який, просив
визнати недійсним вказаний вище
кредитний договір, оскільки при його
укладенні він був введений в оману,
договір підписав під тиском внаслідок
тяжких обставин без згоди дружини
всупереч правам його дітей.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 06 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 11
вересня 2013 року, позов публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_6 перед публічним акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк» в розмірі 34
530,04 доларів США звернуто стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,10
кв. м., яка є предметом іпотеки за
договором іпотеки від 24 січня 2007 року,
що посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 за реєстровим № 142 і
належить на праві власності ОСОБА_6

Визначено способом реалізації
предмета іпотеки - надання права
іпотекодержателю публічному
акціонерному товариству комерційний
банк «ПриватБанк» на продаж предмета
іпотеки з початковою ціною 550 450 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 1 708 грн 50
коп. судового збору та 120 грн витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

В позові публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про виселення та зняття
зареєстрованих осіб з реєстраційного
обліку в квартирі відмовлено.

В позові ОСОБА_6 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
недійсним кредитного договору
відмовлено.

У касаційній скарзі публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» просить скасувати
оскаржувані судові рішення судів
першої та апеляційної інстанцій в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог первісного позивача про надання
банкові права від свого імені продати
предмет іпотеки будь-якій особі
покупцю на праві договору
купівлі-продажу з отриманням витягу з
Державного реєстру прав власності, про
виселення та зняття зареєстрованих
осіб з реєстраційного обліку, і в цих
частинах передати справу на новий
судовий розгляд, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій в частині
зустрічного позову не переглядаються.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Частково задовольняючи первісні
позовні вимоги, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що у
разі неналежного виконання боржником
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
банк набув права на звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом її
реалізації з визначеною початковою
ціною передбаченою іпотечним
договором.

Відмовляючи у наданні банку права
продажу цього іпотечного майна шляхом
укладення від імені відповідача
договору купівлі-продажу, суд послався
на те, що це суперечить закону та
укладеному між сторонами договору
іпотеки і фактично являє собою
інститут представництва.

Підстави для задоволення інших
позовних вимог банку та вимог за
зустрічним позовом відсутні у зв'язку
з їх необґрунтованістю,
безпідставністю та недоведеністю.

З такими висновками судів повністю
погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 24
січня 2007 року між банком та
відповідачем ОСОБА_6 було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого останній отримав кредит у
розмірі 89 305 доларів США під 10,8 % річних
строком до 24 січня 2012 року. Відповідно
до умов договору, погашення кредиту
мало здійснюватися шляхом внесення
щомісячного платежу позичальником.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором з ОСОБА_6 24
січня 2007 року було укладено договір
іпотеки, згідно з яким відповідач
передав банку в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 42,10 кв. м., яка
належить йому на праві власності.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 не
заперечує підписання ним зазначених
договорів, заяви на видачу готівки № 1,
але він пояснив суду, що гроші за
зазначеним кредитним договором були
видані з каси банку проте, він їх
власноруч не отримував, а отримав їх
ОСОБА_9, який є бізнесменом і другом
директора товариства з обмеженою
відповідальністю «Аква-Люкс» ОСОБА_10
Отримані кошти ОСОБА_9 передав ОСОБА_10
Сплачувала кошти за кредитним
договором (виконувала зобов'язання
позичальника) бухгалтер банку ОСОБА_10.
Саме за проханням її чоловіка - ОСОБА_10
він підписав кредитний договір та
договір іпотеки, оскільки працював в
даному товаристві та довіряв
директору, а той обіцяв повернути банку
всі кошти за кредитним договором.

Судами також встановлено, що
відповідач обов'язки позичальника за
кредитним договором не виконує, у
зв'язку з чим станом на 13 липня 2011 року
утворилася заборгованість у розмірі 34
530,04 доларів США, з яких: 29
711,70 доларів США заборгованості за
кредитом, 3 246,50 доларів США
заборгованості по процентах, 1 020
доларів США заборгованості по комісії
за користування кредитом та 551,84
доларів США пені.

Відповідно до листа банку від 07 липня
2011 року відповідачу була направлена
вимога про виконання зобов'язання за
умовами кредитного договору, однак
така вимога банку відповідачем
залишена без задоволення.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 590 ЦК України
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, коли зобов'язання не буде
виконано у встановлений строк (термін),
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі задоволення
судом позову про звернення стягнення
на предмет іпотеки в рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Згідно з ч. 5 ст. 38 цього Закону дії щодо
продажу предмета іпотеки та укладення
договору купівлі-продажу здійснюються
іпотекодержателем від свого імені, на
підставі іпотечного договору, який
містить застереження про задоволення
вимог іпотекодержателя, що передбачає
право іпотекодержателя на продаж
предмета іпотеки, без необхідності
отримання для цього будь-якого
окремого уповноваження іпотекодавця.

З системного аналізу наведених норм
вбачається, що рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд може
встановити спосіб реалізації предмета
іпотеки: або шляхом проведення
прилюдних торгів, або наданням права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем, якщо про це є
застереження в іпотечному договорі.

Так, у п. 42 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
судову практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що резолютивна
частина рішення суду в разі
задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як ст. 39 Закону
України «Про іпотеку», так і положенням
п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України. Зокрема, у
ньому в обов'язковому порядку має
зазначатись: загальний розмір вимог та
всі його складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/ незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

Суд першої інстанції у порушення вимог
ст. ст. 214-215 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув та
дійшов передчасного висновку про те, що
обраний банком спосіб реалізації
заставленого майна не передбачений
чинним законодавством.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
ст. 303, 315 ЦПК України, на зазначені
положення закону уваги не звернув, у
достатньому обсязі не перевірив
законності рішення суду першої
інстанції, та дійшов до передчасних
висновків про залишення рішення суду
першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись
нормами ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11
вересня 2013 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова
І.М. Фаловська