АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 213/2723/13-ц
Провадження 22ц/774/105/К/14
суддя Мазуренко
Суддя-доповідач -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого судді: Остапенко
В.О.

суддів:
Митрофанової Л.В., Савіної Г.О.

при секретарі:
Абрамян Н.Л.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_2 на рішення Інгулецького
районного суду м. Кривого Рогу від 20
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
Інгулецький районний сектор у м.
Кривому Розі Головного управління
державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

Позивач - ОСОБА_2

Відповідач - ОСОБА_3

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
посилаючись на те, що йому на праві
приватної власності на підставі
договору купівлі-продажу належить
домоволодіння АДРЕСА_1. З часу
придбання домоволодіння в ньому стала
проживати його сім`я яка складалась з
відповідача ОСОБА_3, їхньої доньки
ОСОБА_4 у листопаді 2009 року відповідач з
донькою виїхала з даного
домоволодіння. 30.07.2011 року він вдруге
уклав шлюб від якого ІНФОРМАЦІЯ_2
народилась донька ОСОБА_5

Вважає, що відповідач добровільно
вирбалась з належного йому
домоволодіння, не проживає в ньому
понад один рік, та не є членом його
сім`ї, в зв`язку з чим просить суд
визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Рішенням Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу від 20 листопада 2013 року
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення суду і
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на те, що висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи.

Зокрема, при ухваленні рішення суд
першої інстанції посилався на
свідчення свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які
підтвердили факт чинення мною перешкод
проте в чому полягали ці перешкоди суду
не пояснили.

Відповідачем не надано доказів того, що
вона має намір повернутись до будинку
та, що позивач чинив їй перешкоди,
свідки допитані в судовому засіданні
не надали жодних пояснень щодо
перешкоди, які позивач чинив
відповідачу.

Судом не розглянуто клопотання
позивача, щодо допиту свідків, що є
порушенням норм процесуального права.

В запереченнях ОСОБА_3 просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
районного суду залишити без змін.

Перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах заявлених позовних
вимог, доводів апеляційної скарги та
поданих заперечень, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку та дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що у період з 26.06.2004
року по 26.05.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі

Відповідно до договору купівлі-продажу
укладеного 22.09.2005 року було придбано
будинок АДРЕСА_1, посвідченого
приватним нотаріусом Криворізького
міського нотаріальною округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 3874
(а.с.6-7).

Як вбачається з акту від 06.07.2013 року
ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_2 з листопада 2009
року не мешкає (а.с. 12).

Згідно довідки № 57 виданої головою
вуличного комітету № 4 в даному будинку
проживають: позивач, його дружина
ОСОБА_2 дочка - ОСОБА_5 (а.с. 15).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що відповідач не проживає за
вказаною адресою з поважних причин, та
має майнові права на вказане житло.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Згідно ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК Украни
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно ст.. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Спільна сумісна власність подружжя - це
право подружжя володіти,
користуватись, розпоряджатись своєю
владою і в спільних інтересах майном,
що їм належить.

З цього слідує, що усі правила, які
регулюють порядок та встановлюють
обмеження у розпорядженні спільним
сумісним майном, зберігають свою силу
для колишнього подружжя і після
припинення шлюбу, якщо тільки режим
спільної сумісної власності не був
припинений у зв'язку з поділом майна.

Отже, якщо не здійснено поділ спільної
сумісної власності подружжя або якщо
не визначено розмір часток у праві цієї
власності, воно належить кожному з
колишнього подружжя, при цьому
відносини, пов'язані з правом спільної
сумісної власності зберігаються.

Посилання позивача в апеляційній
скарзі на те, що відповідачем не надано
доказі її наміру повернутись до
проживати до будинку та доказів
чинення ним перешкод у проживанні в
будинку колегія суддів не бере до
уваги, оскільки вони фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгодою з висновками суду по їх
оцінці.

Порушення судом першої інстанції норм
процесуального права при розгляді
справи, на які посилається відповідач в
апеляційній скарзі, не можуть бути
підставою для скасування законного
рішення, оскільки вони не призвели до
неправильного вирішення справи.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права і обов'язки сторін,
обставини по справі, перевірив доводи і
дав їм належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені письмовими матеріалами
справи та поясненнями учасників
процесу.

За таких обставин підстав для
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду колегія суддів
не вбачає.

Суд не допустив порушень
матеріального або процесуального
закону, які могли б бути підставою для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. . 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити .

Рішення Інгулецького районного суду м.
Кривого Рогу від 20 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/