Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1160/14
Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова
Суддя-доповідач: Кримська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючий Кримська О.М.

Судді Подліянова Г.С.,

Дашковська А.В.,

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Оранта-Січ» на рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 17 січня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Страхова
компанія «Оранта-Січ» про визнання
договору частково недійсним в порядку
захисту прав споживачів та стягнення
суми страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із зазначеним позовом, в якому
зазначала, що їй на праві власності
належить автомобіль ЗАЗ VIDA SF69YO
державний номерний знак НОМЕР_1 згідно
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2.

Вказаний автомобіль був застрахований
в Заводській філії ПАТ «Страхова
компанія «Оранта-Січ» відповідно до
договору добровільного страхування
наземного транспорту від 11.06.2013 року на
суму 80 000 грн..

11.06.2013 року позивач, користуючись
статусом приватного підприємця, діючи
на підставі свідоцтва про державну
реєстрацію, уклала договір прокату №34
з ОСОБА_4, згідно якого вищевказаний
автомобіль було передано останньому в
строкове платне користування.

У вказаний в договорі строк автомобіль
не було повернуто позивачу і тому вона
вимушена була звернутися до
Орджонікідзевського відділу РВ ЗМУ
УМВС України у Запорізькій області з
відповідною заявою, яка стала
підставою для внесення до Єдиного
реєстру досудових розслідувань
відомостей про кримінальне
правопорушення.

21.07.2013року позивача було письмово
повідомлено старшим слідчим
Орджонікідзевського відділу РВ ЗМУ
УМВС України в Запорізькій області про
те, що обставини, які викладені в заяві
позивача мають ознаки
кримінально-карного діяння, проте
особа, яка його вчинила не встановлена.

22.07.2013 року позивач подала заяву про
страхову виплату з відповідними
додатками, але 27.08.2013 року від
відповідача надійшов лист, в якому він
повідомив, що позивачу відмовлено у
виплаті страхового відшкодування на
підставі п.п. 9.1.9 та 9.1.14 Договору
страхування.

Позивач вважає, що вищевказана відмова
є протиправною, а п.п. 9.1.9 та 9.1.14
Договору страхування є
несправедливими та такими, що
обмежують права споживача.

Відповідно до умов договору
страхування страховик, відповідач по
справі, у разі настання страхового
випадку має виплатити страхувальнику,
позивачу по справі, страхову суму у
розмірі 80 000 грн., за вирахуванням
франшизи, що відповідно до абз. 6 на
першому аркуші договору з написом в
рядку «Франшиза» складає 10 грн., що
становить: 80 000 грн. - 10 грн. = 79 990 грн..

Посилаючись на вказані обставини,
просила суд визнати договір
добровільного страхування наземного
транспорту СТ № 012655 від 11 червня 2013
року, укладений між сторонами по справі
частково недійсним в частині п. 9.1.9.та п.
9.1.14 як несправедливі, та такі, що
обмежують права споживача у порядку
захисту прав споживачів та стягнути з
відповідача на її користь суму
страхового відшкодування в розмірі 79 990
грн..

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 17 січня 2014 року позов
задоволено.

Визнано договір добровільного
страхування наземного транспорту СТ
№012655 від 11.06.2013 року, укладений між
Заводською філією ПАТ «СК «Оранта-Січ»
та ОСОБА_3 частково недійсним в частині
п.п. 9.1.9, 9.1.14 Договору страхування, як
несправедливі та такі, що обмежують
права споживача в порядку захисту прав
споживачів.

Стягнуто з Заводської філії ПАТ «СК
«Оранта-Січ» на користь ОСОБА_3 суму
страхового відшкодування в розмірі 79 990
грн..

Не погоджуючись із рішенням суду, ПАТ
«СК «Оранта-Січ» подало апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Встановлено, що 11 червня 2013 року між
позивачем та відповідачем було
укладено договір добровільного
страхування наземного транспорту СТ
№012655, а саме автомобіля ЗАЗ VIDA SF69YO
державний номерний знак НОМЕР_1, який
належить позивачу на праві власності
(а.с.25).

11 червня 2013 року позивачка уклала
договір прокату №34 з ОСОБА_4, згідно
якого вищевказаний автомобіль було
передано останньому в строкове платне
користування (а.с.7-12).

02 липня 2013 року через неповернення
автомобіля позивачці у вказаний в
договорі строк вона звернулася до
Орджонікідзевського РВ ЗМУ УМВС
України у Запорізькій області із
відповідною заявою, яка стала
підставою для внесення до Єдиного
реєстру досудових розслідувань
відомостей про кримінальне
правопорушення (а.с.19-22).

22 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
відповідача із заявою про страхову
виплату з відповідними додатками
(а.с.20).

Листом від 21 серпня 2013 року ПАТ «СК
«Оранта-Січ» повідомило позивачку про
відмову у виплаті страхового
відшкодування на підставі п.п. 9.1.9 та
9.1.14 Договору страхування (а.с.23).

Суд першої інстанції, визнаючи п.9.1.9 та
п.9.1.14 Договору страхування недійсними,
дійшов до висновку, що відповідач ввів
позивачку в оману шляхом введення в
Договір страхування вищеназваних
суперечливих пунктів, які відсилають
до інших пунктів Договору, де
встановлено право Страховика
відмовити у виплаті страхового
відшкодування, а тому є
несправедливими згідно ст.. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Втім, такий висновок є помилковим й
зроблений без належного з'ясування
обставин справи та аналізу змісту
договору страхування.

Встановлено, що 11 червня 2013 року
сторони уклали Договір добровільного
страхування наземного транспорту СТ №
012655, в якому передбачили, що Страховик
має право відмовити у виплаті
страхового відшкодування у разі : п.9.1.9
страхувальник після укладання
Договору страхування, без письмового
погодження із Страховиком, передав ТЗ у
лізинг, оренду(прокат) чи видав
доручення на управління іншим особам,
або передав ТЗ для перевезення
пасажирів на комерційній основі; п. 9.1.14
у разі невиконання вимог п.3.3 і п. 5,1.2-
5.1.3 Договору страхування.

Частиною 3 статті 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» закріплено,
які умови можуть бути визнані
несправедливими.

Суд першої інстанції належним чином не
встановив і не зазначив, в чому полягає
несправедливість п.9.1.9 та п.9.1.14
Договору страхування, чи узгоджуються
ці положення договору з вимогами ч.3
ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів» та чи зумовили вони зміну
інших і яких саме умов договору, що
свідчить про недотримання
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

Доказів, які б свідчили про
несправедливість названих пунктів, а
також про те, що вони обмежують права
позивачки та введені до умов Договору
без відома позивачки, не надано також
суду апеляційної інстанції.

Твердження позивачки про
несправедливість вищеназваних пунктів
Договору зводяться до незгоди з
підставами відмови ПАТ «СК
«Оранта-Січ» у виплаті страхового
відшкодування, які не є предметом
даного спору.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
залишив поза увагою норми ч. 1 ст.638 ЦК
України, згідно з якою договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Статтею 981 ЦК України передбачено, що
договір страхування укладається в
письмовій формі та може укладатись
шляхом видачі страховиком
страхувальникові страхового свідоцтва
( поліса, сертифіката). У разі
недодержання письмової форми договору
страхування такий договір є нікчемним.

Договір страхування є нікчемним або
визнається недійсним у випадках,
встановлених ЦК України ( ст. 998 ЦК
України).

Статтею 982 ЦК України визначено, що
істотними умовами договору
страхування є предмет договору
страхування, страховий випадок, розмір
грошової суми, в межах якої страховик
зобов'язаний провести виплату у разі
настання страхового випадку (страхова
сума), розмір страхового платежу і
строки його сплати, строк договору та
інші умови, визначені актами
цивільного законодавства.

Відповідно до норми ст. 17 Закону
України «Про страхування», для кожного
виду страхування страховиком
розробляються Правила страхування,
які, зокрема, повинні містити:
виключення із страхових випадків і
обмеження страхування; права та
обов'язки сторін; причини відмови у
страховій виплаті або виплаті
страхового відшкодування.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 988 ЦК України
страховик зобов'язаний ознайомити
страхувальника з умовами та правилами
страхування.

Як вбачається зі змісту Договору
добровільного страхування наземного
транспорту СТ № 012655 від 11 червня 2013
року страхувальник з Правилами
страхування та умовами Договору, які є
невід`ємною частиною цього договору,
ознайомлена і згодна, та виконувала
умови вказаної угоди, про що своїм
підписом у договорі позивачка
зазначила, що ознайомилася з умовами
Договору та Правилами страхування.
(а.с.25).

До того ж, представники позивачки
підтвердили у судовому засіданні суду
апеляційної інстанції, що умови
Договору добровільного страхування
наземного транспорту, який міститься у
матеріалах справи, відповідає саме тим
умовам, з якими позивачку було
ознайомлено під час укладання
спірного договору.

Таким чином, посилання позивачки на те,
що їй не було надано повної інформації
щодо умов укладення договору
страхування, чим порушено її права
споживача, спростовуються фактичними
обставинами справи.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що позивачка з
умовами Договору була ознайомлена
повністю та своєчасно, заперечень щодо
наявності оспорюваних пунктів у
Договорі не висловила, а тому відсутні
підстави визнавати їх недійсними.

З мотивів, викладених вище, судова
колегія вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального права, а тому судове
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у спосіб, обраний позивачкою, в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ПАТ «СК «Оранта-Січ»
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 17 січня 2014 року у цій
справі скасувати, ухвалити нове
рішення наступного змісту:

«У задоволенні позову ОСОБА_3 про
визнання договору частково недійсним в
порядку захисту прав споживачів та
стягнення суми страхового
відшкодування відмовити в повному
обсязі».

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: