У х в а л а

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Карпенко С.О.,
Остапчука Д.О.,

Мартинюка В.І.,
Савченко В.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - публічне акціонерне
товариство «Кредит Європа Банк», про
поділ спільного сумісного майна
подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна подружжя, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільного сумісного майна подружжя й
просила відступити від принципу
рівності часток подружжя та визнати за
нею право власності на автомобіль Honda
Accord, 2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, та автомобіль Honda Pilot, 2008 року
випуску, державний номер НОМЕР_2, зі
скасуванням відповідних свідоцтв про
реєстрацію вказаних транспортних
засобів та виплатою відповідачу
грошової компенсації вартості частки
автомобіля Honda Pilot в розмірі 75 160 грн.

84 коп., а також визнати її, як
поручителя, зобов'язаною особою перед

публічним акціонерним товариством
«Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ
«Кредит Європа Банк») щодо сплати
заборгованості за договором про
надання споживчого кредиту від 18
вересня 2009 року.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 1995
року вона перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, у них
народилася донька -ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу нею за власні кошти, які
їй із-за кордону перераховувала мати,
було придбано двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, оформлену на неї за договором
купівлі-продажу, та автомобіль Honda Accord,
2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, який було оформлено на
відповідача, а відтак вказане майно є
її особистою власністю, а не спільною
власністю подружжя.

Поділу між ними підлягає лише
автомобіль Honda Pilot, 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_2, який було
придбано частково за кредитні кошти,
одержані її колишнім чоловіком у ПАТ
«Кредит Європа Банк».

Посилаючись на те, що неповнолітня
донька проживає разом з нею, ОСОБА_3
просила виділити їй більшу частину
спільного майна подружжя, виходячи з
його вартості.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, й,
зменшивши у подальшому розмір позовних
вимог, просив визнати за ним право
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 та право особистою власності
на автомобіль Honda Accord, 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, а за ОСОБА_3 -
право власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 та право власності на
автомобіль Honda Pilot, 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_2, посилаючись на
те, що вказане майно було придбано ними
у період перебування в зареєстрованому
шлюбі за їх спільні кошти й заощадження
їхніх батьків, а також за кредитні
кошти.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 червня

2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від

1 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право особистою
приватної власності на автомобілі Honda
Accord, 2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, та Honda Pilot, 2008 року випуску,
державний номер НОМЕР_2.

Зобов'язано ОСОБА_3, як поручителя,
сплатити на користь ПАТ «Кредит Європа
Банк» заборгованість за кредитним
договором від

18 вересня 2009 року.

Скасовано свідоцтва про реєстрацію
транспортних засобів НОМЕР_3 від 25
листопада 2008 року та НОМЕР_4 від 16
вересня 2009 року.

Кошти в сумі 75 160 грн. 84 коп., внесені
ОСОБА_3 на депозитний рахунок суду як
вартість частки у спільному майні,
після набрання рішенням законної сили
сплатити ОСОБА_4

У задоволенні решти вимог ОСОБА_3 та
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 1 жовтня
2013 року скасувати і передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи рішення та частково
задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що спільним
майном сторін є лише автомобіль Honda Pilot,
2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_2, який підлягає поділу з
відступленням від принципу рівності
часток подружжя, а автомобіль Honda Accord,
2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, та квартира АДРЕСА_1 придбані за
особисті кошти позивача ОСОБА_3

Проте повністю погодитися з висновками
судів не можна з таких підстав.

Судом установлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 20
серпня 1995 року до 28 серпня 2012 року, від
якого мають доньку - ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у зареєстрованому
шлюбі ними було придбано наступне
майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_1,
яка зареєстрована на праві приватної
власності за позивачем ОСОБА_3 згідно з
договором купівлі-продажу від

16 серпня 2002 року; автомобіль Honda Accord, 2008
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
зареєстрований на праві приватної
власності за відповідачем ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу від
20 серпня 2008 року, та автомобіль Honda Pilot,
2008 року випуску, державний номер
НОМЕР_2, зареєстрований на праві
приватної власності за відповідачем
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 9 вересня 2009 року.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Аналогічні положення були передбачені
ст. 22 КпШС України, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
зокрема, що майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК України,

ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. ч.
2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше
не встановлено шлюбним договором чи
законом.

Частиною 1 ст. 57 СК визначено, що
особистою приватною власністю дружини
(чоловіка) є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування; майно, набуте нею (ним) за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй
(йому) особисто.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Зазначені положення законодавчих
актів судом першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 10, 212, 315 ЦПК
України враховані не були, доводи та
заперечення сторін належним чином не
перевірені.

На порушення ст. ст. 10, 213, 214 ЦПК України
суд належним чином, з урахуванням
доводів та заперечень сторін, не
встановив обсягу спільного майна
подружжя, не з'ясував його вартість та
джерело коштів, за які його було
придбано, хоча з'ясування таких
обставин має суттєве значення для
правильного вирішення справи.

Зазначаючи, що спірний автомобіль Honda
Accord, 2008 року випуску, та двокімнатна
квартира хоча й придбані позивачем
ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі,
однак за власні кошти, а відтак - є її
особистою власністю й поділу не
підлягають, суд не навів на
підтвердження цього жодного належного
й допустимого доказу (ст. ст. 57-60 ЦПК
України) та не спростував доводів
відповідача з цього приводу.

Усупереч вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України
висновки суду ґрунтуються на
припущеннях.

Обґрунтовуючи рішення в цій частині,
суд зазначив, що вказане вище майно є
особистою власністю ОСОБА_3, оскільки
придбане за кошти, надані матір'ю
останньої - ОСОБА_7, відповідно до усної
домовленості. При цьому як на доказ
існування такої домовленості та факту
надання коштів суд послався на те, що
починаючи з 28 січня 2001 року до

16 серпня 2002 року ОСОБА_7 передавала
кошти ОСОБА_3 у вигляді грошових
переказів через банківські установи з
допомогою системи міжнародного
переказу коштів «Western Union». Факт
укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
договору дарування у відповідності до
вимог ст. 203 ЦК України судом не
встановлено.

Крім того, відступаючи від принципу
рівності часток подружжя, судом не було
враховано вимоги ч. 3 ст. 70 СК України,
відповідно до яких за

рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 30 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді спору про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування).

Тобто законом передбачено, що у
виключних випадках можливе
відступлення від засад рівності часток
подружжя при поділі майна.

Проте суд істотних обставин, за
наявності яких можливо відступити від
рівності часток подружжя, не навів і не
врахував, що відповідач приймає
активну участь у матеріальному
утриманні доньки та добровільно
сплачує аліменти на її утримання.

Суд апеляційної інстанції у порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами в повному
обсязі не встановлені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 червня

2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 1 жовтня 2013 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - публічне акціонерне
товариство «Кредит Європа Банк» про
поділ спільного сумісного майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна подружжя, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:
С.О.
Карпенко

В.І. Мартинюк

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко