АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів: Перепелюк І.Б.,
Яремка В.В.

секретар Ксяк М.Д.

за участю представника позивача
Гелетки О.В., представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
товариства з обмеженою
відповідальністю «МЮ-Транс» до ОСОБА_3
про відшкодування матеріальної шкоди
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 20 лютого 2014 року,

встановила:

21.10.2013 року ТзОВ «МЮ-Транс» звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальних збитків
розмірі 126 450 грн., а також судових
витрат по справі.

Посилалося на те, що відповідач на
підставі наказу №0/1 від 19.02.2012 року був
прийнятий на роботу на посаду водія
ТзОВ «МЮ-Транс».

Відповідач 4 квітня 2012 року,
перебуваючи у відрядженні на території
Туреччини та керуючи вантажним
сідловим тягачем марки «DAF FT 95XF430» д.н.з.
НОМЕР_1, який належав на праві власності
товариству, порушив ст.84 розділу
«Порушення водіїв» Закону «Про
дорожній рух» в результаті чого
допустив зіткнення з напівпричепом
транспортного засобу державний номер
НОМЕР_4, який належить ОСОБА_4.

За результатами експертного
товарознавчого дослідження було
встановлено, що вартість матеріальних
збитків завданих позивачу, як власнику
пошкодженого внаслідок вище вказаної
ДТП автомобіля марки «DAF FT 95XF430»
державний номерний знак НОМЕР_1,
становить - 126 450 грн.

Вказувало на те, що відповідно до п.1
договору про повну матеріальну
відповідальність від 19.02.2013 року,
укладеного між позивачем та

№22ц-582/2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Федіна А.В.

Категорія 30/34
Доповідач Чупікова В.В.

відповідачем, останній несе повну
матеріальну відповідальність за
передані йому транспортні засоби, що
належать підприємству.

Під час судового розгляду справи,
позивачем зменшив розмір позовних
вимог у зв'язку реалізацією
пошкодженого транспортного засобу та
просив стягнути з відповідача суму
матеріальних збитків в розмірі 94 950 грн.

Рішенням Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 20 лютого 2014 року
позов задоволено.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на
користь ТзОВ «МЮ-Транс» матеріальні
збитки в розмірі 94 950 грн.

Вирішено питання відносно розподілу
судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеим рішенням
суду першої інстанції ОСОБА_3 подано
апеляційну скаргу, в якій він просить
рішення суду скасувати, у задоволенні
позовних вимог ТзОВ «МЮ-Транс»
відмовити.

Вважає, що при його постановлені судом
було допущено неповне з'ясування та
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, порушено принцип
змагальності сторін.

Посилається на те, що суд не взяв до
уваги його пояснення відносно причин
ДТП, яка сталася внаслідок
несправності гальмівної системи, і
зіткнення було крайньою необхідністю,
щоб не знищити увесь автомобіль.

Наголошує на тому, що судом не надано
належної оцінки висновку експертного
автотоварознавчого дослідження з
оцінки транспортного засобу №3983/13-22
від 17 липня 2013 року. Дослідження
транспортного засобу відблося у його
відсутності, він не повідомлявся про
проведення дослідження. Транспортний
засіб оглядався експертом 24.04.2012 року, а
висновок виготовлено через рік та три
місяці з моменту огляду транспортного
засобу.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник відповідача
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з
підстав, викладених в ній, а також
просила в порядку ст.303 ЦПК України не
обмежитися тільки доводами
апеляційної скарги, оскільки суд
першої інстанції порушив норми
матеріального права та не звернув
увагу на те, що позов поданий до суду з
пропуском строку, встановленого ч.3
ст.233 КЗпП України, оскільки пройшло
більше року з дня виявлення позивачем
шкоди.

Предстаник позивача Гелетка О.В.
судовому засіданні апеляційної
інстанції апеляційну скаргу не визнав,
просив її відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін, як
законне та обгрунтоване. Вважає, що
товариством не пропушений строк для
звернення до суду за захистом
порушеного права, оскільки про
заподіяну товариству шкоду виявлено
тільки з моменту складання висновку
експерта тобто 17.07.2013 року.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 підлягає до задоволення,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що відповідач ОСОБА_3з
19.02.2012 року та на час скоєння ДТП
перебував з ТзОВ «МЮ-Транс» у трудових
відносинах, працював на підприємстві
водієм автотранспортних засобів
категорії «С»(а.с.101,6,7-9,10-11,12,103). 19.02.2012
року між сторонами укладено договір
про повну матеріальну
відповідальність відповідача на
підставі п.1 ст.134 та ст.135-1 КЗпП України,
відповідно до якого відповідач
приймає на себе повну матеріальну
відповідальність за всі в
установленому порядку передані йому
під звіт від підприємства транспортні
засоби, товарно-матеріальні цінності
та кошти згідно з подорожніми листами
та касовими документами, а також ті
транспортні засоби, що будуть
надходити йому під звіт протягом
усього терміну дії договору.
Відповідно до п. 4,7 вказаного договору
про повну матеріальну
відповідальність, розмір заподіяної
шкоди визначається фактичними
витратами на підставі даних обліку,
виходячи з вартості (собівартості)
товарно-матеріальних цінностей та
транспортних засобів за вирахуванням
зносу згідно з установленими нормами
(а.с.10-11).

04.04.2012 року відповідач ОСОБА_3,
перебуваючи у відрядженні в Туреччині
та керуючи евакуваторм за номером
НОМЕР_1, номер напівпричепа НОМЕР_3,
прямуючи із Бурси в Ялову, передньою
частиною евакуатора вдарив задню
частину напівпричепа евакуатора за
номером НОМЕР_4, номер напівпричепа
НОМЕР_5, який належить ОСОБА_4 і рухався
у тому ж напрямку, що спричинило ДТП.
Відповідач скоїв правопорушення під
кодом №4( побіжне зіткнення-удар ззаду)
ст.84 Закону «Про дорожний рух» №2918,
другий водій вважається невинним в
скоєнні ДТП(а.с.103, 14-17).

Задовльняючи позовні вимоги ТзОВ
МЮ-Транс» та стягуючи з відповідача
ОСОБА_3 на його користь 94950 грн., суд
першої інстанції виходив з того, що
посада відповідача відноситься до
категорії працівників, з якими
укладаються договори про повну
матеріальну відповідальність,
останній отримав автомобіль в технічно
справному стані перед виїздом у
відрядження, з його вини сталася ДТП,
яка призвела до пошкодження
транспортного засобу та заподіяння
позивачу матеріальних збитків на
вказану в позові суму.

До такого висновку суд першої
інстанції прийшов порушуючи норми
матеріального права, що відповідно до
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
порушення норм матеріального права,
яке є обов»язковою підставою для
скасування рішення суду першої
інстнції.

Так, відповідно до ст.ст.130, п.1 ст. 134 КЗпП
України працівник несе матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з його вини
підприємству у випадкаку, коли між
працівником і підприємством
відповідно до ст.135-1 Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілостності майна та інших цінностей,
преданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховоного Суду України від 29 грудня
1992 року N 14 "Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками"
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно з ст.135-1
КЗпП може бути укладено такий договір
та чи був він укладений. При
відсутності цих умов на працівника за
заподіяну ним шкоду може бути
покладена лише обмежена матеріальна
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди.

Перелік таких посад і робіт
затверджено постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР по праці
і соціальних питаннях, Секретаріату
Всесоюзної Центральної Ради
Професійних спілок від 28.12.1977 року
№447/24.

Посада водія чи посада водія
автотранспортних засобів категорії
«С» в цьому перліку відсутні. По справі
не встановлено також інших підстав,
передбачених ст.134 КЗпП України для
покладання на відповідача повної
матеріальної відповідальності за
заподіяну ним позивачу шкоду.

Такий же висновок міститься у
постанові Верховного Суду України від
25.04.2012 року у справі №6-16 цс12, яка
розглядалася в порядку, визначеному
главою 3 ЦПК України, і відповідно до
ст.360-7 ЦПК України є обов»язковим для
всіх судів Укараїни при застосуванні
норм матеріального права у подібних
правовідносинах.

За наведених обставин колегія суддів
приходить до висновку, що на
відповідача може бути покладена лише
обмежена матеріальна
відповідальність, а саме у розмірі
заподіяної з його вини шкоди, але не
більше його середнього місячного
заробітку.

Частиною 3 ст.233, ст.234 КЗпП України
визначено, що для звернення власника
або уповноваженого ним органу до суду
в питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди. У разі пропуску з поважних
причин вказаного строку суд може
поновити цей строк.

З свідоцтва про реєстації
транспортного засобу убачається, що
автомобіль сідловий тягач марки «DAF FT
95XF430» д.н.з. НОМЕР_1, який був пошкоджений
в результаті ДТП, належить на праві
власності позивачу(а.с.13, 103). В судовому
засіданні апеляційної інстанції
представник позивача визнав, що
вказаний транспортний засіб
обліковується по балансу
підприємства. Відповідно до ч.1 ст.135-3
КЗпП України розмір заподіяної
позивачу шкоди визначається за
фактичними втратами, на підставі даних
бухгалтерського обліку, виходячи з
балансової вартості(собівартості)
матеріальних цінностей за
вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

Пунктом 20 Постанови Пленуму
Верховоного Суду України від 29 грудня
1992 року N 14 "Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками"
визначено, що днем виявленням шкоди
слід вважати день, коли власнику або
уповноваженому ним органу стало
відомо про наявність шкоди.

Колегія суддів вважає, що днем
виявленням шкоди слід вважати день
складання протоколу огляду
транспортного засобу №3983 на а.с. 33.
Вказанийй протокол складено 24.04.2012 року
судовим експертом Кох А.П. за участю
керівника позивача Мельника І.В. та
працівника підприємства ОСОБА_5 та
містить інформацію про характер
пошкоджень транспортного засобу.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
представника позивача про те, що ТзОВ
«МЮ-Транс» стало відомо про заподіяння
шкоди 17.07.2013 року - з часу складання
автотоварознавчого дослідження є
безпідставними та не грунтуються на
вимогах закону.

У справі встановлено, що позивач
звернувся до суду за захистом
порушеного права 21.10.2013 року, тобто з
пропуском річного строку,
встановленого ч.3 ст.233 КЗпП України
(а.с.2).

Позивачем не заявлялося клопотань про
поновлення строку на звернення до суду
із зазначенням поважних причин
пропуску цього строку.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні апеляційної
інстанції просить відмовити в
задоволенні позову також з підстав
пропуску позивачем річного строку на
зверення до суду за захистом
порушеного права.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що в задоволенні позову
товариства з обмеженою
відповідальністю «МЮ-Транс» до ОСОБА_3
про відшкодування шкоди, заподіяної з
його вини підприємству, слід відмовити
з підстав пропуску позивачем без
поважної причини строку, визначеного
ч.3 ст.233 КЗпП України, на звернення до
суду за захистом порушеного права.

На підставі ст.ст. 130, 134, 133, 135-1, 135-3,
233, 234 КЗпП України, п.п.8,20 Постанови
Пленуму Верховоного Суду України від 29
грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками" та
керуючись ст.ст.209,218, 309 ЦПК
України,колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного
суду м.Чернівці від 20 лютого 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову товариства з
обмеженою відповідальністю «МЮ-Транс»
до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді: