У х в а л а

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кафідової
О.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Садівничого товариства імені «І.В.
Мічуріна» про визнання недійсними
протоколів, рішення правління,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою Садівничого
товариства імені «І.В. Мічуріна» на
рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 27 листопада 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи уточнила та
остаточно просила: визнати недійсним
рішення правління, затверджене
протоколом загальних зборів
Садівничого товариства імені «І.В.
Мічуріна» (далі - СТ імені
«І.В. Мічуріна») від 18 жовтня 2009 року № 2;
визнати недійсним рішення правління,
затверджене протоколом підрахунку
опитувальних листів СТ імені «І.В.
Мічуріна» від 26 травня 2012 року № 17;
стягнути з відповідача грошові кошти
на відшкодування моральної шкоди,
завданої порушенням її прав, а також
витрати на правову допомогу у сумі 3 050
грн і судові витрати. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що вона була членом
цього товариства, сплачувала членські
внески, завжди була активним членом і
приймала участь у всіх зборах,
представляла інтереси товариства в
судах та інших державних органах. 18
жовтня 2009 року на зборах
СТ імені «І.В. Мічуріна» було
складено протокол № 2, який, на думку
позивача, не відповідає вимогам
законодавства України і статуту цього
товариства. Зокрема, на думку позивача,
ці збори є нелегітимними, так як на них
була присутня недостатня кількість
членів товариства, а деякі з осіб, які
підписали протокол, не є членами цього
товариства. Крім того, у спірному
протоколі відсутні паспортні дані його
членів, а в списку осіб, які підписалися
в протоколі, навіть не у всіх осіб
зазначено ініціали, тільки прізвища,
тому ідентифікувати цих осіб немає
жодної можливості. Разом з тим,
довіреності, за допомогою яких
голосували на зборах, є незаконними,
оскільки їх форма не відповідає
вимогам ч. 5 ст. 245 ЦК України. У
подальшому на підставі опитувальних
листів позивача було виключено з
членів цього товариства, а у видачі
копії рішення від 26 травня 2012 року
№ 17 їй неодноразово було відмовлено.
Незаконними діями відповідача їй
створено перешкоди у вільному
здійсненні права власності на земельну
ділянку № 5, яка належить їй на підставі
державного акта на право власності на
землю № 741422. Відповідач - монополіст в
наданні послуг електропостачання і
вона не має можливості підключити
електроенергію від основного
постачальника, а, виключивши позивача з
членів товариства, відповідач
відключив її від електропостачання з
надуманого мотиву, начебто у зв'язку з
несплатою, хоча в членській книжці є
докази своєчасної оплати всіх
платежів. Позивач вважає, що діями
відповідача їй завдано значних
моральних страждань, переживань, що
призвело до захворювання. Таким чином,
просила стягнути з відповідача на свою
користь 2 тис грн на відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 27 листопада 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 31 жовтня 2013 року, позов задоволено в
повному обсязі: визнано недійсним
рішення правління, затверджене
протоколом загальних зборів
СТ імені «І.В. Мічуріна» від 18 жовтня 2009
року № 2; визнано недійсним рішення
правління, затверджене протоколом
підрахунку опитувальних листів СТ
імені «І.В. Мічуріна» від 26 травня 2012
року № 17; стягнуто з СТ імені «І.В.
Мічуріна» на користь ОСОБА_3 судовий
збір у сумі 214 грн
60 коп., витрати на правову допомогу у
сумі 3 050 грн, на відшкодування
моральної шкоди - 1 тис грн, а всього - 4 264
грн 60 коп.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Задовольняючи у повному обсязі позов
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
спірне рішення правління, затверджене
протоколом підрахунку опитувальних
листів СТ імені «І.В. Мічуріна» від 26
травня 2012 року № 17 підписане ОСОБА_4,
яка згідно з наданим позивачем витягом
з ЄДРПОУ не є головою правління, а тому
особа, яка діяла як керівник
відповідача, не має повноважень і не
мала права проводити загальні збори і
приймати як рішення щодо виключення з
членів, так і інші рішення від імені
товариства, отже, це рішення не
відповідає вимогам законодавства і
статуту товариства. Крім того, суд
виходив з того, що в спірному протоколі,
затвердженому протоколом загальних
зборів СТ імені «І.В. Мічуріна» від
18 жовтня 2009 року № 2, відсутні
паспортні дані зазначених у списку
осіб - членів товариства, що
підписалися під протоколом, що
унеможливлює їх ідентифікацію, а
голоси у кількості 19, які були
зараховані на підставі нікчемних
довіреностей, не підлягають
зарахуванню. Разом з тим, суд виходив з
того, що позивачу незаконно відмовлено
в наданні інформації, копії рішення та
протоколу від 26 травня 2012 року № 17.
Оскільки позивач надала довідку лікаря
з діагнозом «Трикуспидальная
недостаточность» на підтвердження
чого, що у період з 28 жовтня 2009 року до 11
листопада 2009 року вона
проходила лікування, тому суд дійшов
висновку про доведеність і
обґрунтованість вимог про
відшкодування моральної шкоди.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 18 жовтня 2009 року та 26
травня 2012 року відбулися загальні
збори СТ імені «І.В. Мічуріна».

Згідно з даними протоколу від 18 жовтня
2009 року № 2 на зборах були присутніми 55
осіб.

Відповідно до вимог п. 5.2 статуту СТ
імені «І.В. Мічуріна» на загальних
зборах повинно проголосувати 3/5 від
загальної кількості членів.

Так, загальна кількість осіб - членів СТ
імені «І.В. Мічуріна» на момент
складання протоколу становила 112 осіб
із загальної кількості маєтків - 122.

Проте в оспорюваному протоколі
кількість членів СТ імені «І.В.
Мічуріна» становить 67 осіб, що на 1
особу менше, ніж повинно бути для
кворуму та легітимності зборів.

Згідно з ч. 6 ст. 5.2. статуту загальні
збори правомочні вирішувати питання,
якщо на них присутні не менш, ніж 3/5
членів товариства.

Крім того, цим статутом передбачено
лише право члена товариства брати
участь у розгляді питань на загальних
зборах.

Рішенням правління, затвердженим
протоколом СТ імені «І.В. Мічуріна» від
26 травня 2012 року № 17 позивача виключено
з членів товариства «у зв'язку з
тероризуванням членів правління».

Під час розгляду справи на підставі
пояснень представника відповідача
встановлено, що під «тероризуванням
членів правління» мається на увазі
звернення позивача до правоохоронних
органів з різними заявами, а, як
встановив суд, такої підстави для
виключення з членів товариства у
статуті СТ імені «І.В. Мічуріна» не
передбачено.

Таким чином, судами встановлено, що
оспорювані рішення правління СТ імені
«І.В. Мічуріна» є незаконними.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
суд має право й зобов'язаний визначити
характер спірних правовідносин і норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню.

Проте, визнаючи недійсними у повному
обсязі оспорювані рішення правління СТ
імені «І.В. Мічуріна», суди не звернули
уваги на те, що цими рішеннями
вирішувалися й інші питання, які
стосуються не лише позивача.

У разі встановлення доведеності й
обґрунтованості указаного позову, суд
мав задовольнити вимоги частково,
скасувати оспорювані рішення
правління СТ імені «І.В. Мічуріна» у
частині, що стосується лише позивача.

Статтею 23 ЦК України встановлено право
особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав та законних інтересів. Відповідно
до частини другої цієї статті моральна
шкода полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Згідно з п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
31 березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній
особі незаконними діями або
бездіяльністю інших осіб. Відповідно
до чинного законодавства моральна
шкода може полягати, зокрема: у
приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності
(в тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Згідно з п. 5 указаної постанови
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність

причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача

та вини останнього в її заподіянні.
Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Проте на порушення вищенаведеного, суд
в достатньому обсязі не встановив
наявності причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні та не з'ясував належним
чином, чи є медична довідка, на яку
посилався позивач, належним доказом на
підтвердження завдання позивачу
моральної шкоди відповідачем.

За змістом ст. 12 ЦПК України правова
допомога надається адвокатами або
іншими фахівцями у галузі права в
порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Так, граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється Законом України від 20
грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах».

Згідно зі ст. 1 цього закону розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в

адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може

перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза
судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

У матеріалах справи на а. с. 56 - 58
міститься договір від 06 липня 2012 року
№ 14/Ф про надання юридичної допомоги,
згідно з яким ОСОБА_3 уповноважила
адвоката ОСОБА_5 надавати їй правову
допомогу, гонорар обумовлено у розмірі
2 тис грн.

На а. с. 62 міститься додаткова угода від
16 липня 2012 року № 1 до договору від 06
липня 2012 року № 14/Ф, згідно з якою
гонорар обумовлено у розмірі 3 050 грн.

На а. с. 61 міститься квитанція № 1 від 17
липня 2012 року, згідно з якою ОСОБА_3
передала, а ОСОБА_5 отримала 3 050 грн за
надання юридичної допомоги, а саме:
подання позову, клопотання, послуги
представника у місцевому суді
загальної юрисдикції.

Із матеріалів справи вбачається, що в
попереднє судове засідання, призначене
на 03 серпня 2012 року, а також в судові
засідання, призначені на 10 серпня 2012
року, 19 жовтня 2012 року, сторони не
з'явилися.

У судове засідання, призначене на 19
листопада 2012 року, з'явилися позивач та
його представник, судове засідання
розпочато об 11 год. 30 хв. і закінчено об
11 год. 45 хв. (а. с. 77).

У судове засідання, призначене на 27
листопада 2012 року, з'явився лише
позивач, того ж дня судом першої
інстанції ухвалено рішення в цій
справі.

З огляду на вищевказане, не є
безспірним висновок суду про стягнення
з відповідача на користь позивача 3 050
грн витрат на правову допомогу.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд на порушення
вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України в
достатньому обсязі не перевірив
доводів апеляційної скарги, законності
й обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, на вищенаведені порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув, в результаті чого
помилково залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Таким чином, ухвалюючи рішення у цій
справі, суд першої інстанції на
порушення вищевказаного та вимог ст.
ст. 212-215 ЦПК України не з'ясував всіх
обставин справи, не дотримався норм
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Садівничого
товариства імені «І.В. Мічуріна»
задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 27 листопада 2012 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 31 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик