У Х В А Л А

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Мазур Л.М., Умнової О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Головного
управління юстиції у м. Києві про
скасування постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії та
зобов'язання вчинити певні дії за
касаційною скаргою Головного
управління юстиції у м. Києві на
рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 18 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що після смерті його дружини -
ОСОБА_4, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
відкрилася спадщина на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 17 листопада 2011 року
державний нотаріус Дванадцятої
Київської державної нотаріальної
контори відмовив йому у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом у зв'язку з відсутністю витягу
із державного реєстру земель відносно
цієї земельної ділянки. Посилаючись на
те, що йому безпідставно відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
оскільки постановою Верховної Ради
України «Про форми державних актів на
право власності на землю і право
постійного користування землею» не
було передбачено присвоєння земельним
ділянкам кадастрових номерів та
відображення їх у державних актах,
позивач просив скасувати постанову
державного нотаріуса від 17 листопада
2011 року та зобов'язати його видати
свідоцтво про право на спадщину за
законом на зазначену земельну ділянку.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 18 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 14
листопада 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Постанову державного
нотаріуса Дванадцятої Київської
державної нотаріальної контори
Основенко Л.М. від 17 листопада 2011 року
про відмову у видачі ОСОБА_3 свідоцтва
про право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_4 на земельну ділянку
площею 0,651 га, розташовану по АДРЕСА_1
скасовано. Зобов'язано Дванадцяту
Київську державну нотаріальну контору
видати свідоцтво про право на спадщину
за законом після смерті ОСОБА_4 на
земельну ділянку площею 0,651 га,
розташовану по АДРЕСА_1 та здійснити
державну реєстрацію речових прав на
вказану земельну ділянку.

У касаційній скарзі Головне управління
юстиції у м. Києві просить скасувати
судові рішення, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що, оскільки
позивач є спадкоємцем першої черги, а
державний акт про право власності
спадкодавця на земельну ділянку
зареєстрований у Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю, відмова нотаріуса у
видачі йому свідоцтва про право на
спадщину є безпідставною та
неправомірною.

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками суду першої інстанції,
зазначивши при цьому, що законодавство,
яке діяло на час набуття померлою
ОСОБА_4 права власності на спірну
земельну ділянку, не передбачало
обов'язкової державної реєстрації
такого права.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судові рішення
не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла ОСОБА_4, спадкоємцем
першої черги після смерті якої є її
чоловік - ОСОБА_3, який у встановлений
законом строк звернувся до нотаріуса
із заявою про прийняття спадщини, до
складу якої входить, зокрема, земельна
ділянка по АДРЕСА_1

17 листопада 2011 року державний нотаріус
Дванадцятої Київської державної
нотаріальної контори відмовив ОСОБА_3 у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом у зв'язку з відсутністю
витягу із державного реєстру земель
відносно цієї земельної ділянки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що постановою Верховної Ради
України «Про форми державних актів на
право власності на землю і право
постійного користування землею» не
було передбачено присвоєння земельним
ділянкам кадастрових номерів та
відображення їх у державних актах, а,
відтак, відмова нотаріуса у видачі
зазначеного свідоцтва є неправомірною.
Суди погодились із такими доводами
заявника.

Проте суди не врахували, що у п. 4
Порядку ведення Поземельної книги і
Книги записів про державну реєстрацію
державних актів на право власності на
земельну ділянку та на право
постійного користування земельною
ділянкою, договорів оренди землі,
затвердженої постановою Кабінету
Міністрів України від 09 вересня 2009 року
№ 1021 (далі - Порядок ведення
Поземельної книги), визначено, що номер
Поземельної книги відповідає
кадастровому номеру земельної ділянки.
Кадастровий номер - це індивідуальний
цифровий код (номер), що не повторюється
на всій території України,
присвоюється земельній ділянці при
здійсненні її державної реєстрації і
зберігається за нею протягом усього
часу існування такої ділянки.

Відповідно до п. 32 Порядку ведення
Поземельної книги право на отримання
витягу з Поземельної книги мають
власник (користувач) земельної ділянки,
суб'єкти права земельного сервітуту,
емфітевзису і суперфіцію, їх
спадкоємці, правонаступники або
уповноважені ними особи.

Згідно зі ст. 202 ЗК України державна
реєстрація земельних ділянок
здійснюється у Державному земельному
кадастрі в порядку, встановленому
Законом.

Пунктом 3 Порядку здійснення відмітки
про перехід права власності на
земельну ділянку, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 06 травня 2009 року № 439 (далі -
Порядок), передбачено, що нотаріус у
разі посвідчення цивільно-правового
договору про відчуження земельної
ділянки, видачі свідоцтва про право на
спадщину на земельну ділянку, а також
вилучення державного акта у
передбачених законом випадках із своїх
справ за наявності витягу з державного
реєстру земель проставляє на
державному акті відмітку про перехід
права власності на земельну ділянку.

Указаний Порядок був чинним і на час
звернення позивача до нотаріальної
контори та відмови нотаріуса у
вчиненні нотаріальних дій.

Зазначеного суди не врахували, у
порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
належним чином не перевірили та не
спростувати доводів апеляційної
скарги щодо наявності правових підстав
для винесення державним нотаріусом
постанови про відмову у видачі
свідоцтва про право на спадщину. Суди
не врахували того, що право власності
спадкодавця не оскаржується, проте
існує порядок дій спадкоємців при
зверненні до нотаріуса, враховуючи
зміни до земельного законодавства.

Крім того, суди у порушення ст. ст. 212-214,
315 ЦК України належним чином не
перевірили правильності та
обґрунтованості покладення на
державного нотаріуса зобов'язання
здійснити державну реєстрацію речових
прав на спірну земельну ділянку.

Так, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 2 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно - це офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом ст. 9 цього Закону державний
реєстратор є державним службовцем,
крім випадку, коли державним
реєстратором є нотаріус як спеціальний
суб'єкт, на якого покладаються
(делегуються) функції державного
реєстратора прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 зазначеного
Закону дії або бездіяльність
державного реєстратора, державного
кадастрового реєстратора, нотаріуса,
державного виконавця можуть бути
оскаржені до суду. Суди повинні мати на
увазі, що під діями також слід розуміти
рішення, прийняті зазначеними
суб'єктами владних повноважень з
питань реєстрації.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Головного управління
юстиції у м. Києві задовольнити
частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 18 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

Л.М. Мазур

О.В. Умнова