У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

23 січня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5,
третя особа - ОСОБА_2, про скасування
наказу, поновлення на роботі, виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 18 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просив скасувати наказ Київського
міського психоневрологічного
диспансеру № 5 від 8 травня 2013 року «Про
звільнення за прогули без поважних
причин ОСОБА_1»; поновити його на посаді
медичної сестри з масажу
амбулаторно-поліклінічного відділення
Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5;
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу і
покласти на головного лікаря обов'язок
покрити шкоду, заподіяну Київському
міському психоневрологічному
диспансеру № 5 у зв'язку з оплатою
ОСОБА_1 середнього заробітку за час
вимушеного прогулу. На обґрунтування
своїх позовних вимог зазначав, що 4
січня 2005 року його було зараховано на
посаду медбрата з лікувального масажу
в психотерапевтичне реабілітаційне
відділення Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5. У
січні 2004 року працівниками Київського
міського психоневрологічного
диспансеру № 5 була утворена
профспілка «Медик», до складу якої його
було обрано 16 січня 2010 року. 21
травня 2013 року він отримав наказ
Київського міського
психоневрологічного диспансеру № 5 від
8 травня 2013 року «Про звільнення за
прогули без поважних причин ОСОБА_1»,
відповідно до якого його звільнено за
п. 4 ст. 40 КЗпПУ з 31 січня 2013 року. Своє
звільнення вважає незаконним з підстав
порушення відповідачем вимог ч. 2 ст. 252
КЗпП України, ч. 3 ст. 41 Закону України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності», оскільки
головний лікар Київського міського
психоневрологічного диспансеру ОСОБА_2
за попередньою згодою щодо його
звільнення до виборного органу ради
профспілки «Медик», членом якої він є,
не зверталася.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду м.
Києва від 6 листопада 2013 року, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, дослідивши докази в
справі й давши їм належну правову
оцінку, обґрунтовано виходив з того, що
ОСОБА_1 було звільнено із займаної
посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України з дотриманням вимог чинного
трудового законодавства.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 18 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 6
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко