У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до Галицького відділу державної
виконавчої служби Львівського
міського управління юстиції,
спеціалізованого Державного
підприємства «Укрспец'юст», Львівської
обласної філії Міністерства юстиції
України, ліквідатора СДП «Укрпец'юст»
Міністерства юстиції України
Арбітражної керуючої - Чекштуріної
Тетяни Миколаївни, ОСОБА_9, треті особи:
ОСОБА_10, обласне Комунальне
підприємство ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_13, орган опіки та
піклування Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради,
про визнання недійсними прилюдних
торгів, договору купівлі-продажу,
свідоцтва про придбання квартири,
витягу про реєстрацію, приведення
сторін у попереднє становище, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 20 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2003 року позивачі звернулися до
суду з вказаним позовом, в якому
просили суд визнати недійсними
прилюдні торги з реалізації
арештованого майна та договір
купівлі-продажу з прилюдних торгів
квартири АДРЕСА_1 від 17 лютого 2003 року,
визнати недійсним свідоцтво про
придбання арештованого нерухомого
майна (вказаної квартири) ОСОБА_9, що
посвідчене 20 лютого 2003 року приватним
нотаріусом ОСОБА_13 за реєстровим №755,
визнати недійсним витяг про реєстрацію
права власності на вказану квартиру,
видане ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»
на ім'я ОСОБА_9, визнати за ОСОБА_7,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_6, право
власності на вказану квартиру,
привівши сторони у попереднє
становище.

В обґрунтування позову посилалися на
те, що всупереч вимогам законодавства
державним виконавцем ВДВС Галицького
РУЮ м. Львова проведено продаж з
прилюдних торгів квартири АДРЕСА_1, що
належала на праві спільної сумісної
власності позивачам, а також ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 в порядку виконання рішення
Галицького районного суду м. Львова від
28 листопада 2000 року про солідарне
стягнення з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на
користь ОСОБА_10 боргу в сумі 47 340 грн.

Позивачі зазначали, що дії
відповідачів з продажу спірної
квартири були неправомірними, оскільки
особисто вони перед ОСОБА_10 жодних
боргових зобов'язань не мали. Крім того,
відчуження вказаної квартири
відбулося без отримання згоди органу
опіки та піклування, з огляду на те, що
ОСОБА_6 на момент продажу зазначеної
квартири був неповнолітнім.

Вказували, що організатор торгів - СПД
«Укрспец'юст» та ВДВС Галицького РУЮ м.
Львова реалізовуючи зазначену
квартиру з прилюдних торгів не
дотрималися цілої низки вимог, що були
передбаченні чинним на той час
законодавством, а саме: не надали
можливості ознайомитись з матеріалами
виконавчого провадження; не повідомили
про те, що вказана квартира
виставляється на прилюдні торги та про
час їх проведення; оцінка квартири була
проведена без її попереднього огляду і
не за ринковими цінами, що були
встановлені на час продажу; державний
виконавець не повідомив про стартову
ціну продажу зазначеної квартири, з
огляду на це позивачі не змогли вчасно
оскаржити його дії.

На неправомірність зазначених дій
відповідачів вказує зокрема рішення
Галицького районного суду м. Львова від
07 червня 2007 року, яким було визнано
недійсним договір застави вказаної
квартири, а також постанова Галицького
районного суду м. Львова від 12 травня 2009
року, якою було визнано дії Галицького
ВДВС Львівського МУЮ по реалізації
вказаної квартири протиправними та
скасовано акт державного виконавця про
проведення прилюдних торгів з
реалізації спірної квартири.

Зважаючи на викладені обставини,
позивачі звернулися з вказаним позовом
за захистом свої порушених прав.

Справа неодноразово розглядалася
судами різних інстанцій.

Так, рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 25 травня 2010
року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 24 січня 2011 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21 вересня 2011
року рішення апеляційного суду від 24
січня 2011 року скасовано, справу
передано на новий судовий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 06 червня 2012 року рішення
Галицького районного суду м. Львова від
25 травня 2010 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 10 жовтня 2012 року
скасовано рішення Галицького
районного суду м. Львова від 25 травня 2010
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 06 червня 2012
року, справу направлено на новий
судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 26 квітня 2013 року
позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 20 серпня 2013 року
скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове, яким в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваним
судовим рішенням апеляційного суду
заявники звернулися із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржувані
судові рішення скасувати та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване по справі судове рішення
вказаним вимогам закону не відповідає,
виходячи з наступного.

Ухвалюючи судове рішення про
скасування рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що суд першої інстанції дійшов
помилкових висновків про наявність
підстав для визнання договору
купівлі-продажу спірної квартири з
прилюдних торгів недійсними, оскільки
протокол проведення прилюдних торгів
позивачами не оскаржувався. Крім того,
суд першої інстанції не взяв до уваги
тієї обставини, що цивільним
законодавством не передбачено
одночасно захист порушених прав
власника зобов'язальним способом та
речово-правовим, а відтак судом першої
інстанції помилково визнано недійсним
оспорюваний договір, застосовано
реституцію та одночасно витребувано
майно у набувача.

З такими висновками судів колегія
суддів суду касаційної інстанції
погодитись не може, оскільки вони
зроблені за неповним та всебічним
з'ясуванням всіх обставин по справі та
з порушенням вимог закону, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що 20 лютого 1999 року
між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і ОСОБА_12
укладено договір позики на суму 48 960
грн. В рахунок забезпечення зобов'язань
за вказаним договором між сторонами
вказаного договору цього ж дня було
укладено договір застави квартири
АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Галицького
районного суду м. Львова від
28 листопада 2000 року стягнуто
солідарно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на
користь ОСОБА_10 в рахунок погашення
заборгованості за договором позики 47 829
грн 60 коп.

На виконання зазначеного судового
рішення ВДВС Галицького РУЮ
м. Львова, в рахунок стягнення
заборгованості провів стягнення на
належну боржникам на праві спільної
власності квартиру АДРЕСА_1, шляхом її
продажу з прилюдних торгів,
організатором яких було СПД
«Укрспец'юст». За результатами
проведених торів їх переможцем визнано
ОСОБА_9, якому 26 лютого 2003 року було
видано свідоцтво про придбання з
прилюдних торгів арештованого
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Встановлено також, що рішенням
Галицького районного суду м.
Львова від 07 червня 2007 року визнано
недійсним договір застави від 20
лютого 1999 року, предметом якого була
квартира АДРЕСА_1. Зазначене судове
рішення набрало законної сили.

Відповідно до постанови Галицького
районного суду м. Львова від 12
травня 2009 року визнано дії та рішення
Галицького ВДВС Львівського МУЮ по
реалізації квартири АДРЕСА_1
протиправними та скасувати акт
державного виконавця про проведення
прилюдних торгів з реалізації даної
квартири.

Ухвалюючи судове рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
було вчинено з порушенням чинного
законодавства, а оскільки спірна
квартира вибула з власності позивачів
поза їх волею, останні вправі
витребовувати її у набувача.
Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що суд першої інстанції дійшов
помилкових висновків про наявність
підстав для визнання договору
купівлі-продажу спірної квартири з
прилюдних торгів недійсними, оскільки
протокол проведення прилюдних торгів
позивачами не оскаржувався. Крім того,
суд першої інстанції не взяв до уваги
тієї обставини, що цивільним
законодавством не передбачено
одночасно захист порушених прав
власника зобов'язальним способом та
речово-правовим, а відтак судом першої
інстанції помилково визнано недійсним
оспорюваний договір, застосовано
реституцію та одночасно витребувано
майно у набувача.

Разом з тим такі висновки суду
апеляційної інстанції колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає
такими, що не в повній мірі
відповідають вимогам чинного на той
час законодавства.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР, право
продажу майна, крім випадків
примусового продажу, належить
власникові. Якщо продавець майна не є
його власником, покупець набуває права
власності лише в тих випадках, коли
згідно з статтею 145 цього Кодексу
власник не вправі витребувати від
нього майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР
(положення якого були чинними на час
виникнення спірних правовідносин),
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Згідно із ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана
недійсною, вважається недійсною з
моменту її укладення.

Враховуючи вказані вимоги закону, а
також ті обставини, що договір застави
від 20 лютого 1999 року, яким було
забезпечено виконання зобов'язань за
договором позики та за яким було
стягнуто заборгованість з
відповідачів, визнано недійсним на
підставі рішення Галицького районного
суду м. Львова від 07 червня 2007 року, а
дії Галицького ВДВС Львівського МУЮ по
реалізації спірної квартири визнано
протиправними та скасовано акт
державного виконавця проведення
прилюдних торгів з реалізації вказаної
квартири, зокрема із тих підстав, що її
продаж відбувся без отримання згоди
органу опіки та піклування, який
повинен був представляти інтереси
одного з неповнолітніх співвласників
зазначеної квартири, суд першої
інстанції з врахуванням вимог ст. ст. 48,
59 ЦК УРСР дійшов обґрунтованих
висновків про неправомірність
відчуження Галицьким ВДВС Львівського
МУЮ, а відтак наявність правових
підстав для визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірної
квартири з прилюдних торгів, що
відбулися 17 лютого 2003 року.

Разом з тим, суд першої інстанції
задовольняючи позов, виходив з того, що
спірна квартира вибула із законного
володіння позивачів поза їх волею, а
відтак до спірних правовідносин слід
застосувати положення ч. 1 ст. 145 ЦК УРСР,
відповідно до положень якої, якщо майно
за плату придбане у особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не повинен був знати
(добросовісний набувач), то власник
вправі витребувати це майно від
набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

В той же час, поза увагою суду
залишилась та обставина, що відповідно
до ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР, по недійсній угоді
кожна з сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернути одержане
в натурі - відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Таким чином, ухвалюючи судове рішення
суд першої інстанції, з врахуванням
позовних вимог мав визначитись який
спосіб захисту в даному випадку
підлягає до застосування, оскільки
цивільним законодавством, не
передбачено застосування одночасно як
спосіб захисту порушених прав
реституцію та подання індикаційного
позову.

Разом з тим, апеляційний суд всупереч
вимогам ст. 303 ЦПК України, не усунув
виявлені суперечності у застосуванні
судом першої інстанції норм
матеріального права, що не можуть бути
застосовані одночасно до врегулювання
одних і тих самих відносин, не вирішив
спір по суті із застосуванням норм
права, що є обов'язковими при вирішенні
спірних правовідносин та передчасно
відмовив у задоволенні позовних вимог,
з посиланням на необґрунтованість
позовних вимог.

Крім того, апеляційний суд, ухвалюючи
оскаржуване судове рішення, виходив з
недоведеності позовних вимог щодо
порушення вимог Положення про порядок
проведення аукціонів (публічних
торгів) з реалізації заставленого
майна, затвердженого постановою КМУ
від 22 грудня 1997 року №1448, оскільки з
характеру спірних правовідносин
вбачається, що норми даного
нормативно-правового акту не
застосовуються до спірних
правовідносин.

Таким чином, оскільки апеляційним
судом не надано належної правової
оцінки обставинам по справі, що має
важливе значення для правильного
вирішення спору по суті, не усунуто
суперечності при дослідженні наданих
сторонами доказів, допущено порушення
норм матеріального та процесуального
права, оскаржуване судове рішення
апеляційного суду не можна вважати
законним та обґрунтованим, а тому воно
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 20 серпня 2013 року скасувати,
справу передати на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:Л.М. Мазур
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська