АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді
Стрижеуса А.М.,

суддів:
Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при
секретарі: Лужецькій І.С.

за участю: представника позивача
ОСОБА_1

представника
відповідача Горобця О.В.

розглянувши цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_1, який діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Дарницького районного суду
М.Києва від 20 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про визнання недійсним пункту
договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №753/21466/2013 № апеляційного
провадження:22-ц-796/5230/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Лужецька
О.Р.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Стрижеус А.М. Рішенням
Дарницького районного суду м. Києва від
20 лютого 2014 року в задоволені позову
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» про визнання
недійсним пункту договору -відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представником позивача ОСОБА_1 подано
апеляційну скаргу в якій він просить
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 лютого 2014 року скасувати
повністю та прийняти нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в
повному обсязі.

Зокрема посилається на те, що судом
першої інстанції при постановлення
рішення було неправильно застосовано
норми матеріального і процесуального
права та неповно з'ясовані обставини,
які мають значення для справи, що
призвели до прийняття неправильного
рішення.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 , який діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_3,
підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача Горобець Р.В.,
який діє на підставі довіреності в
інтересах ПАТ «Родовід Банк», проти
доводів апеляційної скарги
заперечував, посилаючись на законність
та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
обґрунтованість та законність
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що вона не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до норм статті 628 ЦК України
визначено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 230 ЦК України
передбачено, що суд визнає угоду
недійсною у випадках, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього
Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України істотне
значення мають природа правочину,
права та обов'язки сторін, властивості
і якості, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 25 липня 2007 року між
сторонами по справі було укладено
кредитний договір № 77.2/СЖ-268.07.2 про
надання кредиту на споживчі цілі у
вигляді відновлювальної кредитної
лінії на загальну суму 90 000 доларів
США з процентною ставкою в розмірі 14,5 %
річних.

Статтею 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено порядок
визначення недійсними умов договорів,
що обмежують права споживача.

Відповідно до п. 5 ч. З ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимог щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

Виходячи з наведеного, п 4.5 договору, за
порушення строків повернення кредиту
та/або сплати процентів за
користування кредитом, позивач має
сплачувати Банку пеню за кожен день
прострочення у розмірі подвійної
процентної ставки, яка вказана в п. 1.3
Договору від суми простроченого
платежу, що фактично встановлює пеню за
кожен день прострочки в розмірі 29 %
річних за кожен день прострочення за
порушення строків повернення кредиту
на річну відсоткову ставку 10 585 % за рік,
є несправедливим та суперечить
принципам розумності, добросовісності
та є наслідком дисбалансу договірних
прав та обов'язків на шкоду
позичальника - позивача по справі, як
споживача послуг Банку - відповідача по
справі. Оскільки дана умова кредитного
договору встановлює вимогу щодо сплати
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до норм ст. 217 ЦК України
недійсність окремої частини правочину
не має наслідком недійсності інших
його частин і правочину в цілому, якщо
можна припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Згідно вимог ст. ст. 256,257 ЦК України,
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Судом встановлено, що перебіг строку
позовної давності почався з дати
закінчення дії договору - 25 липня 2009
року, однак позов пред'явлено позивачем
до суду 17 грудня 2013 року, тобто з
пропуском строку позовної давності.

Отже, судом першої інстанції
правомірно застосовано ст.ст. 256, 257 ЦК
України.

За встановлених обставин суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах
справи та досліджених судом першої
інстанції письмових доказів, суд
апеляційної інстанції приходить до
висновку про те, що обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими при вирішенні справи,
доведені.

Висновки суду щодо наявності
підстав для відмови в задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

Доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду та не
впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин, застосовані
правильно.

Порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти і відповідні їм правовідносини,
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість постановленого по
даній справі рішення та відсутність
підстав для його скасування та
задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317,
324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1, який діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_3
-відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 лютого 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Суддя-доповідач:

Судді: