Справа №589/4544/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сінгур В. О.Номер
провадження 22-ц/788/260/14 Суддя-доповідач -
Таран С. А. Категорія - 37
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Таран С. А.,

суддів - Левченко Т. А., Собини О. І.,

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 12 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3
особи - ОСОБА_5 , Приватний нотаріус
Шосткінського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 , ОСОБА_7,

про визнання свідоцтва про право на
спадщину за заповітом недійсним, про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним,-

в с т а н о
в и л а :

Рішенням Шосткинського міськрайонного
суду Сумської області від 12 грудня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про
право на спадщину за заповітом
недійсним, про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначено,
що він не погоджується з рішенням суду
першої інстанції в зв'язку з
необ'єктивним з'ясуванням обставин
справи, які мають суттєве значення для
правильного вирішення справи, та
невірного застосування вимог і норм
законів та ЦК України.

Вказано, що немає необхідності
доказувати факт того, що заповіт від 16
грудня 2010 року (ВРВ № 153091), складений
від імені ОСОБА_8 на ім'я ОСОБА_4 з
порушенням вимог щодо його форми, є
нікчемним, так як Шосткінський
міськрайонний суд Сумської області
прийшов до такого висновку в рішенні
від 27 лютого 2013 року у справі № 2-1252/11
(1819/302/12)

Зазначено, що в судовому засіданні суд
першої інстанції не приділив належної
уваги оводам представника позивача
стосовно того, що позивач ОСОБА_3 до
моменту укладення договору
купівлі-продажу квартири мав розмову з
покупцем квартири - третьою особою по
справі ОСОБА_7 в цій розмові він
попереджав її про наявність судового
спору відносно квартири, розповідав
ситуацію. Ця ромова проводилась у
присутності сусідів з квартири №128. Але
судом першої інстанції не взято до
уваги цей факт, а покупець визначається
добросовісним набувачем майна. Судом
першої інстанції упереджено прийнято
слова покупця ОСОБА_7 про те, що вона не
мала розмови з позивачем ОСОБА_3 не
звернувши уваги на слова представника
позивача про той факт, що покупець -
третя особа ОСОБА_7 була обізнана
стосовно спору відносно квартири.

Також місцевим судом не звернуто увагу
на те, що в рішенні Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
від 27 лютого 2013 року у справі №2-1252/11
(1819/302/12) вирішено:

- після набрання чинності даними
рішенням суду, заходи забезпечення
позову - арешт квартири АДРЕСА_1
скасовано.

Тобто, весь час розгляду справи в суду
квартира АДРЕСА_2 знаходилась під
арештом.

Але відповідно до договору
купівлі-продажу від 16 вересня 2011 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Шосткинського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, зареєстрованого в
реєстрі за № 1437, в п.6 вказується, що
квартира під забороною (арештом) та у
заставі, в податковій заставі, не
перебуває. Факт відсутності заборони
відчуження зазначеної квартири
підтверджується довідками, виданими
приватним нотаріусом Шосткинського
міського округу Сумської області,
ОСОБА_9 16 вересня 2011 року.

В цьому ж пункті Договору вказується,
що від покупця не приховано обставин,
які мають істотне значення; відносно
квартири відсутні судові спори; хоча на
час укладення договору позивачем
ОСОБА_3 була подана до Шосткинського
міськрайонного суду Сумської області
позовна заява про визнання заповіту
недійсним і відповідач була обізнана
про даний позов.

В цьому ж пункті договору вказується на
те, що внаслідок продажу квартири не
буде порушено прав та законних
інтересів інших осіб, в тому числі
неповнолітніх, малолітніх дітей,
непрацездатних та інших осіб, яких
продавець зобов'язаний утримувати за
законом або договором, що не було
враховано судом як підстави для
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, та не було приділено цим
фактам належної уваги.

Також зазначено, що ніде за текстом
рішення не зазначено статей та
нормативно правових актів, згідно яких
суд вважає свідоцтво про право на
спадщину дійсним, хоча це перша вимога
поданого позову.

Просив скасувати рішення суду першої
інстанції від 12 грудня 2013 року по даній
справі, і ухвалити нове рішення, яким
задовольнити вимоги позивача ОСОБА_3 у
повному обсязі.

Заслухавши пояснення апелянта, його
представника, відповідачку ОСОБА_4, 3
особу ОСОБА_7, їх представника , 3 особу
ОСОБА_5., дослідивши матеріали справи
та перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
і вбачається з матеріалів справи, що 13
січня 2011 року помер ОСОБА_8, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
( а.с. 6).

Після його смерті залишилося
спадкоємне майно - квартира АДРЕСА_3..

05.09. 2003 року ОСОБА_8 залишив заповіт на
вказане майно на ім'я свого сина ОСОБА_3
( а. с. 9).

16 грудня 2010 року від імені ОСОБА_8
складений заповіт на ім'я ОСОБА_4 ( а. с.
10).

13.09. 2011 року на ім'я ОСОБА_4 було
приватним нотаріусом Шосткінського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
видано свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на квартиру
АДРЕСА_4. Дане свідоцтво було
зареєстровано в електронному реєстрі
прав власності на нерухоме майно 15.09. 2011
року за реєстраційним номером 34553718.

16.09.2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 був
укладений договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується
копією вказаного договору. (а.с.53)

Рішенням Шосткінського
міськрайонного суду Сумської області
від 21.02. 2013 року заповіт від імені
ОСОБА_8 від 16 грудня 2010року на ім'я
ОСОБА_4 визнаний нікчемним, як
складений з порушенням вимог щодо його
форми ( а. с. 14-16).

25 липня 2013 року позивачу ОСОБА_3
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, оскільки на дане
спадкоємне майно вже було видано
свідоцтво про право на спадщину на ім'я
ОСОБА_4 (а.с.41)

На підставі рішення суду від 21.02. 2013
року позивач просив визнати
свідоцтво про право на спадщину на ім'я
ОСОБА_20 та укладений нею та ОСОБА_7
договір купівлі - продажу недійсними та
застосувати наслідки недійсності
договору купівлі - продажу. ( а.с. 65 )

Суд , встановивши вказані обставини ,
прийшов до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог позивача.

На думку колегії суддів , такий
висновок суду відповідає вимогам
закону.

Апелянт, вказуючи на підстави визнання
свідоцтва про право на спадщину
недійсним, посилався на нікчемність
заповіту.

Дійсно ОСОБА_7 не мала права
спадкування після смерті ОСОБА_8 і
визнання вказаного свідоцтва про
спадщину є наслідком нікчемного
заповіту.

Відповідно до статті 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду
, якщо буде встановлено , що особа, якій
воно видане , не мала права на
спадкування , а також в інших випадках ,
встановлених законом.

Вирішуючи питання про недійсність
свідоцтва про право на спадщину , слід
зазначити , що правила про недійсність
правочину не застосовується,
відповідно не можуть бути
застосовані та визначені в у статтях
216-217 ЦК правові наслідки недійсності
правочину.

Відповідно до Положення Про Спадковий
реєстр , затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 7
липня 2011 року № 1810/5 відомості про
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним підлягають
внесенню до Спадкового реєстру. У
зв'язку з чим рішення суду про
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним після набрання ним
чинності повинно направлятися
нотаріусу,. який видав свідоцтво , для
виконання зазначених вимог.

Разом з тим , для осіб, права яких
порушені свідоцтвом про право на
спадщину, визнання його недійсним може
мати наслідком перерозподілу
спадщини з видачею цим особам нових
свідоцтв про право на спадщину, а за
відсутності можливості отримати
свідоцтво в нотаріальному порядку -
присудження частини майна в натурі,
визнання права власності на спадкоємне
майно або ж виплату грошової
компенсації. ( ст.. 1280 ЦК України).

У даному випадку спадкоємне майно
було відчужено іншій особі відповідно
до договору купівлі - продажу і окреме
визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину не є належним
способом захисту порушених прав. .

Недійсність свідоцтва про право на
спадщину не має наслідком безумовну
недійсність усіх укладених в
подальшому правочинів щодо майна , на
яке було видане недійсне свідоцтво.

Згідно із Цивільним Кодексом України
особа, яка вважає , що її речові права
порушені, має право звертатися до суду
як з позовом про визнання відповідної
угоди недійсною ( ст.ст. 215-235) , так і з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння ( ст.. 330,
ст. 338).

Стаття 215 ЦК установлює загальне
правило про те, що правочин є недійсним
у зв'язку з недодержанням у момент
його вчинення стороною( сторонами )
загальних вимог, які необхідні для
чинності правочину., передбачених ст. 203
ЦК.

Однак ст. 216 ЦК визначено особливі
правові наслідки недійсності
правочинну. Зокрема, кожна зі сторін
зобов'язана повернути другій стороні в
натурі все , що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки. окремих видів недійсних
правочинів.

Отже , на правочин , укладений з
порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину (
двостороння реституція) , якщо сам
закон передбачає наслідки такого
порушення.

Відповідно до ст.. 330 ЦК України , якщо
майно відчужено особою, яка не мала на
це права , добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст.. 388 цього кодексу
майно не може бути витребувати в нього.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст.. ст.. 215, 216
ЦК.

Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави , передбачені ст. 388 ЦК,
які дають право витребувати майно в
добросовісного набувача.

Позивачем обраний спосіб захисту
право власності - визнання правочинів
недійсними з застосуванням загальних
наслідків недійсності правочину.

Позивачем не заявлено позовних вимог
про витребування майна з володіння
ОСОБА_7

Крім того, інша сторона правочину
ОСОБА_7 не залучена до справи в якості
відповідачки, а залучена лише третьою
особою .

З урахуванням приведеного, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 .

Питання добросовісності набувача при
набуванні права власності на майно
повинно вирішуватися при розгляді
вимог про витребування майна
відповідно до ст. 388 ЦК України.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків місцевого суду також не
спростовують.

Враховуючи наведене, підстав для
скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції , виходячи із доводів
апеляційної скарги колегія, суддів не
вбачає.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х
в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шосткінського міськрайонного
суду від 12 грудня 2013 року в даній
справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -