Справа № 1323/5430/12
Головуючий у 1 інстанції: Сас С.С.
Провадження № 22-ц/783/1118/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді
Приколоти Т.І.

суддів
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю
секретаря Іванової О.О.

з участю
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
та ухвалу Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 19
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю третіх осіб
ОСОБА_5, приватних нотаріусів
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 і ОСОБА_7, про визнання
недійсним договору, визнання права
власності; на ухвалу цього суду від 19
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 19
листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в
частині визнання покупцем ОСОБА_2;
визнання права власності на спірну
квартиру за позивачем.

Ухвалою цього суду від 19 листопада 2013
року відмовлено у прийнятті заяви
ОСОБА_4 про збільшення позовних вимог.

Рішення і ухвалу суду оскаржила ОСОБА_4
В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що в порядку ст. 31 ЦПК
України нею подано суду заяву про
збільшення позовних вимог: про
визнання частково удаваним в частині
покупця і ціни договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 13 грудня
2005 року; визнання її (позивача) покупцем
вказаної квартири відповідно до
оспорюваного договору купівлі-продажу;
визнання, що продаж квартири вчинено за
111 000 грн., які повністю сплачені нею до
підписання договору; визнання за нею
права власності на спірну квартиру та
стягнення судових витрат. Суд не
виконав вимог ч.2 ст. 127 ЦПК України
після подання заяви про збільшення
позовних вимог щодо відповідача
ОСОБА_5, що призвело до неповноти
розгляду справи. Суд безпідставно
відмовив у задоволенні її клопотань
про витребування доказів. Зазначає,
оскаржувана ухвала не відповідає
вимогам ЦПК України, тобто є не
процесуальним рішенням, яке з одного
боку фактично перешкоджає подальшому
провадженню у справі, а з другого боку -
на думку суду, не підлягає оскарженню,
що є істотним порушенням
конституційних засад судочинства,
закріплених у ст. 129 Конституції
України. Зазначає, що мотивом відмови
суду є те, що, на думку суду, позивач
подала письмову заяву про зміну
предмета та підстави позову при
закінченні розгляду справи по суті, що
суперечить вимогам ч.2 ст. 31 ЦПК України.
З приводу подачі заяви про збільшення
позовних вимог суд першої інстанції
процесуального рішення не постановив.
Просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове рішення про
задоволення її позову в повному обсязі,
постановити окрему ухвалу щодо
процесуальних порушень суду. Простить
скасувати оскаржувану ухвалу і
направити справу до суду першої
інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
в межах доводів апеляційних скарг і
заявлених позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку, що такі
слід відхилити.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. На
підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57-60 ЦПК України. При цьому, як
передбачено в ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.

Встановлено, що 13 вересня 2012 року
ОСОБА_4, з врахуванням уточнених вимог,
прийнятих судом, звернулася з позовом
до ОСОБА_2, з участю третіх осіб:
приватних нотаріусів Стрийського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
і ОСОБА_7, про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 в частині визнання покупцем
відповідача - ОСОБА_2, визнання за нею
права власності на цю квартиру
(а.с.2-4,42,62,67,68). Під час розгляду справи у
якості третьої особи було залучено
ОСОБА_5 В обґрунтування своїх вимог
щодо визнання її покупцем спірної
квартири, позивач зазначає, що спірна
квартира куплена за її особисті кошти,
виручені від продажу 9 вересня 2005 року
належної їй квартири АДРЕСА_2

19 листопада 2013 року позивач подала
суду заяву про збільшення позовних
вимог. Ці вимоги заявлені ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про визнання частково
удаваним в частині покупця і ціни
спірної квартири договору
купівлі-продажу спірної квартири від 13
грудня 2005 року; визнання її (ОСОБА_4.)
покупцем квартири за договором
купівлі-продажу від 13 грудня 2005 року;
визнання, що продаж спірної квартири
вчинено за 111 000 грн., які повністю
оплачені ОСОБА_4 до підписання
договору; визнання за ОСОБА_4 права
власності на спірну квартиру;
стягнення з відповідачів судових
витрат. Відтак, ОСОБА_5 за цими вимогами
є відповідачем разом із ОСОБА_2

З договору купівлі-продажу квартири
від 13 грудня 2005 року, посвідченого
приватним нотаріусом Стрийського
районного нотаріального округу ОСОБА_8,
вбачається, що ОСОБА_2 купив у ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1 Продаж вчинено за 15 202
грн. (а.с.6,10).

18 лютого 2006 року сторони зареєстрували
шлюб, що стверджується свідоцтвом
серії НОМЕР_1 (а.с.19-21).

За договором дарування частини
квартири від 9 березня 2011 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Стрийського районного нотаріального
округу ОСОБА_7, ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4
? частину вказаної квартири. Право
власності ОСОБА_4 на ?/ частку спірної
квартири зареєстровано (а.с.8-9,11).

З договору купівлі-продажу квартири
від 9 вересня 2005 року вбачається, що
позивач продала належну їй квартиру
АДРЕСА_2 за 17 130 грн. (а.с.5).

Згідно з п.1 ст.215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3,5,6 с. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України. При цьому, як передбачено в
ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що договір
купівлі-продажу спірної квартири
укладений відповідно до вимог закону,
посвідчений нотаріально.

На обґрунтування своїх вимог позивач
не надала належних та допустимих
доказів. Її свідчення про те, що
виручені від продажу належної їй
квартири кошти були залучені до
купівлі спірної квартири, не
підтверджені належними та допустимими
доказами. Вчинений у письмовій формі
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу спірної квартири не
спростовується поясненнями сторони, а
також не може спростовуватись
поясненнями свідків.

Послідовність дій сторін, які були
нотаріально посвідчені, дає підстави
вважати, що відповідач є покупцем
спірної квартири за оскаржуваним
договором. Позивач звернулась з
позовними вимогами про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири від 13 грудня 2005 року з підстав,
передбачених ст.57 СК України ст.ст. 217,
229 ЦК України, наявність яких не
доведена належними та допустимими
доказами. Норми сімейного
законодавства у даному випадку не
застосовуються, оскільки встановлено,
що на час укладення оспорюваного
договору купівлі-продажу сторони в
шлюбі не перебували.

Колегія суддів приходить до висновку,
що оскаржуване рішення ухвалене судом
на підставі наявних у справі доказів,
оцінених судом належним чином кожного
окремо на їх достовірність,
допустимість та достатність, взаємний
зв'язок у сукупності; встановлених
судом обставини. З висновками суду, які
не спростовані доводами апеляційної
скарги, слід погодитись.

Посилання суду у мотивувальній частині
рішення про пропуск позивачем без
поважних причин строку позовної
давності є зайвим, оскільки суд
відмовив у позові по суті позовних
вимог за їх безпідставністю. Окрім
того, у рішенні суд не зазначив, що він
керувався нормами матеріального
права, що стосуються строків позовної
давності та пропуску таких.

Апеляційна скарга на ухвалу про
відмову у прийнятті заяви ОСОБА_4 про
збільшення позовних вимог до
задоволення не підлягає з наступних
міркувань.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України позивач
має право протягом усього часу
розгляду справи (до винесення судом
рішення) збільшити або зменшити розмір
позовних вимог, відмовитися від позову.
Змінити предмет або підставу позову
позивач вправі до початку розгляду
судом справи по суті (до проголошення
позовної заяви). Зміна підстав і
предмету позову не допускається. Із
заяви позивача про збільшення позовних
вимог вбачається, що нею змінено і
підставу і предмет позову, змінено
склад сторін у справі, що слід вважати
новими позовними вимогами, які не
можуть розглядатися у цій справі.
Відмовляючи у прийнятті вказаної
заяви позивача, суд фактично повернув
її позивачеві, залишивши без розгляду,
що стверджується записом ОСОБА_4 про її
отримання (а.с.104). Це не позбавляє
можливості ОСОБА_4 звернутися із
зазначеним позовом у загальному
порядку.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, п.1 ч.2 ст.307, ст.ст.
308,312, 313, п.п.1,4 ч.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4
відхилити.

Рішення та ухвалу Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 19 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: