Справа № 584/1145/13-ц
Провадження № 2/584/12/14
23.01.2014 року Путивльский районний суд
Сумської області у складі:
оловуючого судді - Данік Я.І.
з участю секретаря - Сопової В.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Путивль
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Путивльська
районна державна нотаріальна контора,
про визнання договору купівлі-продажу
21 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з зазначеним позовом,
уточнивши свої вимоги в судовому
засіданні, обґрунтовувала їх тим, що
ОСОБА_2, яка є її онукою, запропонувала
їй передати у власність квартиру,
взамін обіцяла її доглядати та
забезпечити її старість, на що
позивачка погодилась і 18 листопада 2010
року між ними було укладено угоду, яка
була оформлена як договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
однак, ніяких коштів за цим договором
вона від онуки не отримувала і
отримувати не збиралась, оскільки
вважала, що право власності на вказану
квартиру перейде до її онуки після її
смерті, тобто була впевнена, що то є
договір довічного утримання. Після
укладення договору вона одна
зареєстрована і продовжує проживати у
цій квартирі, несе витрати по її
утриманню. Онука відразу після
укладення договору, як і до його
укладення, приїздила до неї майже
кожного дня і надавала допомогу. Після
розірвання шлюбу між ОСОБА_3 - матір'ю
ОСОБА_2, та ОСОБА_4 - батьком
відповідачки та сином позивачки, у 2012
році, її стосунки з онукою різко
погіршились і остання стала вимагати,
щоб вона звільнила квартиру.
У зв'язку з тим, що вона помилялася щодо
правової природи зазначеного
правочину та його наслідків, змісту
прав і обов'язків сторін, вона просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18
листопада 2010 року, посвідчений
державним нотаріусом Путивльської
районної державної нотаріальної
контори та зареєстрований у реєстрі за
№2129.
Заслухавши пояснення позивачки та її
представника, які підтримали позовні
вимоги, відповідачки та її
представника, які позов не визнали і
наполягали на тому, що позивачка
розуміла, що укладає договір
купівлі-продажу, і гроші за вказаним
договором отримала, показання свідків,
дослідивши докази, наявні у матеріалах
справи, суд вважає, що позов підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що у 2006 році ОСОБА_1
після смерті свого чоловіка - ОСОБА_5,
отримала у спадок квартиру АДРЕСА_1.
18 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та її
онукою - ОСОБА_2, укладено договір
купівлі-продажу квартири, посвідчений
державним нотаріусом - Пустовойтовим
І.В. Згідно з цим договором ОСОБА_1
продала належну їй на праві власності
грн. ОСОБА_2 (а.с.19-20).
Після укладення вказаного договору
ОСОБА_1 залишилась проживати у спірній
квартирі, несе витрати по її утриманню,
іншого житла не має.
У вказаній квартирі зареєстрована лише
ОСОБА_1, ОСОБА_2 зареєстрована та
проживає за іншою адресою (а.с.16).
Як вбачається з показань свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зі слів позивачки їм
відомо, що вона мала намір
«переоформити» квартиру на свою онуку -
ОСОБА_2, натомість остання буде її
доглядати та забезпечить її старість.
Після розірвання шлюбу між батьками
відповідачки, остання перестала
надавати допомогу та догляд позивачці
і стала вимагати, щоб та звільнила
Відповідно до ч 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
Ст.655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно у власність другій
стороні (покупцеві), а покупець приймає
або зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Зважаючи на те, що позивачка після
укладення оспорюваного договору
продовжує проживати у вказаній
квартирі, несе витрати по її утриманню,
іншого житла не має, зареєстрована за
місцем проживання, відповідачка не
вимагала передачі їй цього житла, до
погіршення стосунків з позивачкою
надавала їй допомогу та забезпечувала
доглядом, суд дійшов висновку, що на
момент укладення договору позивачка не
мала наміру передавати відповідачці
квартиру, яка належала їй на праві
власності, і помилково вважала, що
взамін набувач повинна довічно
забезпечувати її утриманням та
доглядом, якого вона потребує
внаслідок похилого віку та стану
здоров'я, тобто її волевиявлення було
спрямоване не на оплатне відчуження
належного їй нерухомого майна, а на
укладення договору довічного
утримання. Таким чином, її дії не могли
об'єктивно відображати її внутрішню
волю як суб'єкта цивільних
правовідносин досягти бажаного
юридичного результату, оскільки форма
зовнішнього волевиявлення виявилась
неадекватною її внутрішній волі
внаслідок юридично значущої помилки у
сприйнятті нею очікуваного юридичного
результату вчиненого правочину.
Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.
Обставини, щодо яких помилялася
сторона правочину, мають існувати саме
на момент його вчинення. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину надійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін. Помилка щодо мотивів правочину
не має істотного значення, крім
випадків, установлених законом.
Не можна вважати підтвердженням
волевиявлення позивачки про намір
продати належне їй нерухоме майно той
факт, що позивачка та відповідачка і її
мати неодноразово консультувались
щодо виду договору у нотаріуса, що
останній підтвердив у судовому
засіданні, будучи допитаним у якості
свідка. Крім того, жоден із свідків не
підтвердив того, що ініціатором
укладення договору була саме
позивачка, натомість свідок ОСОБА_7
показала, що зі слів позивачки їй
відомо, що відповідачка разом зі свою
матір'ю запропонували укласти угоду
позивачці, вказуючи на її похилий вік
Та обставина, що позивачка і після
укладення договору залишилась
проживати у спірній квартирі, несе
витрати по її утриманню, зареєстрована
за вказаною адресою одна, в той час як
відповідачка не зареєструвалась у цій
квартирі, тривалий час не претендувала
на передачу майна та не несе витрат по
його утриманню, свідчить про
відсутність волевиявлення сторін саме
на оплатне відчуження нерухомого
Таким чином, при відчуженні на користь
відповідачки нерухомого майна ОСОБА_1
внаслідок похилого віку та стану
здоров'я неправильно сприйняла правову
природу цього правочину, зміст прав і
обов'язків сторін, оскільки бажала
завдяки переданому майну влаштувати
свою старість, отримати догляд і
допомогу, тобто помилялась щодо
обставин, які мають істотне значення -
правових наслідків договору.
Зважаючи на викладене, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
Відповідно до ст.ст.85, 88 ЦПК України
підлягають розподілу між сторонами
судові витрати.
Керуючись ст.ст.203, 229, 655 ЦК України,
ст.ст.10, 60, 88, 208, 212, 213, 223 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири квартири
АДРЕСА_1, укладений 18 листопада 2010 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Пустовойтовим
І.В., зареєстровано в реєстрі за №2129.
Стягнути з ОСОБА_2 (НОМЕР_1,
ідентифікаційний №НОМЕР_2) на користь
ОСОБА_1 114 грн. 70 коп. повернення
сплаченого судового збору.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_9, 262 грн. 94
коп. витрат, пов'язаних з явкою до суду.
Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Путивльський районний суд
Сумської області протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які не
були присутні під час проголошення
рішення, мають право подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя /підпис/

Копія вірна:

Суддя

Путивльського районного суду
Я.І. Данік

Оригінал судового рішення знаходиться
у матеріалах справи.

Станом на ___ січня 2014 року рішення не
набрало законної сили.

Секретар К.В. Ковальова