АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/4187/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/476/14
Головуючий у 1-й інстанції Волювач О. В.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Полтавської
області в складі:

головуючого - судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М.,Чічіля В.А.,

розглянувши цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
сільського комунального підприємства
«Сяйво» про визнання права власності
на ? частину квартири та стягнення
коштів

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 24 грудня
2013 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вказаним позовом, зміст якого в
ході розгляду справи змінювала та
доповнювала. Свої позовні вимоги
обґрунтовувала тим, що вони з
відповідачем з 28 вересня 1996 року по 21
лютого 2011 року перебували в
зареєстрованому шлюбі. За період
подружнього життя вони придбали
квартиру АДРЕСА_1 шляхом підписання
відповідачем ОСОБА_2 кредитного
договору № 446 з Фондом сприяння
молодіжному житловому будівництву.
Вважає, що кредит на придбання квартири
видавався молодій сім'ї, яка існувала у
них з відповідачем, і ці кошти є
спільною сумісною власністю подружжя.
Оскільки вона виплатила свою частину
кредиту, просила за нею визнати право
власності на ? частину спірної
квартири. Крім того, просила стягнути з
відповідача кошти, сплачені нею після
розлучення за частину його кредиту.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 24 грудня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, сільського комунального
підприємства «Сяйво» про визнання
права власності на ? частину квартири
та стягнення коштів задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Решту позовних вимог залишено без
задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 24 грудня
2013 року скасувати в частині відмови в
задоволенні її позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_2 коштів в сумі 10549,04
грн., сплачених в рахунок погашення
частини кредиту. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги зазначала,
що суд не визначився з характером
спірних правовідносин, не надав
належної оцінки наявним у справі
доказам, не врахував, що при поділі
спільної сумісної власності подружжя
зобов'язання між подружжям не
розподіляється, а враховується. Суд не
встановив, яку безпосередньо суму
грошових коштів на погашення кредитних
зобов'язань сплачено позивачем в
період шлюбу, після розірвання шлюбу,
не з'ясовано, яка частина грошових
коштів, сплачених за кредитним
договором підлягала врахуванню при
розподілі спільного майна подружжя.
Таким чином, вважає, що судом не
вирішено питання виконання боргових
зобов'язань перед кредитором, в той час
як залишок заборгованості за кредитом
є важливим чинником, який впливає на
спосіб поділу майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ч. 1 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір по суті заявлених
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира була
набута відповідачем ОСОБА_2 у власність
за час шлюбу шляхом отримання ним
кредиту від імені та в інтересах сім'ї,
дане нерухоме майно є спільною
сумісною власністю подружжя. За таких
обставин суд першої інстанції визнав
за ОСОБА_1 право власності на ? частину
вказаної квартири.

З вказаним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія
суддів, оскільки він ґрунтується на
матеріалах справи та не суперечить
нормам матеріального та
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що сторони з 28 червня 1996 року
по 21 лютого 2011 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується витягом з рішення
Лубенського міськрайонного суду
Полтавської області (а.с.12)

За час шлюбу 14.08.2003 року ОСОБА_2 від
імені сім'ї уклав кредитну угоду №446 з
Полтавським регіональним відділенням
Державного фонду сприяння молодіжному
житловому будівництву з метою
будівництва (реконструкції) житла
загальною площею 49,85 кв.м згідно з
проектом АДРЕСА_1 (а.с.31). Кредит був
наданий в сумі 23429 грн. Згодом між
фондом та позичальником було укладено
додаткову угоду про збільшення суми
кредиту до 34515 грн. (а. с. 38).

Згідно свідоцтва про право власності
від 09 січня 2007 року, виданого
виконавчим комітетом Засульської
сільської ради, ОСОБА_2 належить
квартира АДРЕСА_1, що також випливає з
договору іпотеки. (а.с.39).

Дані обставини підтверджуються
матеріалами справи та сторонами не
оспорюються.

У відповідності до вимог ст. 60
Сімейного кодексу України, майно
набуте подружжям під час шлюбу
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку.

Виходячи із вищевикладеного колегія
суддів вважає вірним висновок суду
першої інстанції в частині визнання
спірної квартири АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, що набуто сторонами за час
шлюбу.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення з відповідача
залишку кредиту, погашеного нею
особисто.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1, звертаючись з вказаними
позовними вимогами посилалась на те, що
в результаті придбання подружжям
домоволодіння в кредит боргові
зобов'язання перед позикодавцем несуть
як чоловік так і дружина, а не тільки,
той, хто уклав кредитний договір. Тому
на підставі, ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України,
ст. ст. 328, 355, 356 ЦК України просила
стягнути з ОСОБА_2 на її користь кошти в
сумі 10 549 грн. 04 коп. сплачених нею в
рахунок погашення його частини
кредиту.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, судовим розглядом встановлено, що
дійсно за час шлюбу подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 погашало кредит відповідно
кредитної угоди № 446 від 14.08.2003 року та
додаткової угоди від 16.12.2003 року,
додаткового договору від 23.06.2010 року
спільним коштом шляхом сплати
щоквартальних платежів. Після
розірвання шлюбу щоквартальну виплату
кредитних коштів продовжив відповідач
ОСОБА_2, що не оспорюється сторонами по
справі і підтверджується карткою
позичальника по обліку повернення
кредиту, актом №118 про виконання
зобов'язань за кредитною угодою (а. с.
27-28, 57).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1
самостійно, власним коштом, що не
заперечує відповідач, здійснила сплату
кредитних коштів: 17 жовтня 2013 року в
сумі 10031,10 грн., 21 жовтня 2013 року в сумі
5000 грн. та під час перебування справи за
її позовом на розгляді в суді 13
листопада 2013 року в сумі 10549,04 грн., що
підтверджується відповідними
квитанціями (а.с.13, 14, 105). Всього
позивачка ОСОБА_1 самостійно виплатила
25580,14 грн.

З врахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює та дійшов вірного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про стягнення з відповідача
залишку кредиту, погашеного нею
особисто, оскільки правовідносини, що
склалися між сторонами в цій частині не
є поділом спільного сумісного майна
подружжя, і в даному випадку обраний
позивачкою спосіб захисту її прав не
співпадає з правами, які вона
намагається захистити.

На підставі вищезазначеного колегія
суддів, приходить до висновку, що
рішення суду ухвалене у відповідності
з вимогами закону та не має підстав для
скасування рішення суду, і доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 314,
315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 24 грудня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий суддя :
О.Ю.
Кузнєцова

Судді:

Л.М. Хіль

В.А. Чічіль