Справа № 466/3895/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1006/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю
прокурора Лящука Т.І., представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 16 вересня
2013 року у справі за позовом заступника
прокурора м. Львова в інтересах держави
в особі Львівської міської ради до
ОСОБА_2, з участю третіх осіб -
Управління комунальної власності
департаменту економічної політики,
ОСОБА_4, про витребування майна з чужого
незаконного володіння, -

в с т а н
о в и л а:

23.05.2013 року заступник прокурора м.
Львова в інтересах держави в особі
Львівської міської ради звернувся до
суду з позовом, в якому на підставі ст.
388 ЦК України просив витребувати з
чужого незаконного володіння - ОСОБА_2
будівлю, що знаходиться в АДРЕСА_1,
інвентаризаційна вартість 175 639,00
гривень та передати її Львівській
міській раді. Позов мотивував тим, що
будинок за адресою АДРЕСА_1
зареєстрований на праві комунальної
власності за територіальною громадою
м. Львова. Право власності
територіальної громади м. Львова в
особі Львівської міської ради на
вказаний будинок зареєстровано на
підставі ухвали Львівської міської
ради № 1404 від 27.12.2001 року. Від жовтня 1998
року - часу утворення Управління
комунальної власності і по даний час
договори купівлі-продажу нерухомого
майна вказаного об'єкта нерухомості не
укладалися. Проте встановлено, що
ухвалою Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 29.08.2012 року
визнано право власності на нежитлові
приміщення на АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_4,
який, зареєструвавши право власності
на цю будівлю, продав її гр. ОСОБА_2 В
ході проведеної прокуратурою м. Львова
перевірки встановлено, що спірна
будівля по АДРЕСА_1 в порядку,
визначеному законодавством про
приватизацію комунального майна (норми
«Програми приватизації майна
комунальної власності м. Львова на
2012-2014», Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)» не
відчужувалась та, відповідно, кошти від
реалізації такого майна до міського
бюджету не надходили, що свідчить про
те, що майно вибуло з комунальної
власності територіальної громади
міста Львова без відповідної правової
підстави.

Оскаржуваним заочним рішенням позов
задоволено.

Витребувано з чужого незаконного
володіння ОСОБА_2 будівлю, що
знаходиться в АДРЕСА_1 та передано її
Львівській міській раді.

Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в
користь держави в розмірі 229 (двісті
двадцять дев'ять) грн. 40 (сорок) коп.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав до
суду першої інстанції заяву про
перегляд заочного рішення.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 листопада 2013 року у
задоволенні заяви ОСОБА_3 про
скасування заочного рішення -
відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржила ОСОБА_2,
яка зазначає, що вона не була належним
чином повідомлена про дату та час
розгляду справи, що позбавило її
можливості реалізувати свої
процесуальні права та обов'язки,
зокрема дати пояснення та докази з
приводу добросовісності набуття нею
права власності на житловий будинок, а
не на нежитлову будівлю. Вважає, що
судом першої інстанції не було
досліджено доказів приналежності
будинку по АДРЕСА_1 до житлового фонду,
тоді як будівля, що знаходиться у
комунальній власності була нежитловою.
Стверджує, що поза увагою суду
залишений факт невідповідності площ
житлового будинку по АДРЕСА_1 (156,2 кв.м.
згідно з Витягом про державну
реєстрацію прав від 21.12.2012 р.) площі
будівлі, яка, на твердження позивача,
знаходиться за аналогічною адресою (167,0
кв.м. згідно з Витягом з реєстру прав на
нерухоме майно від 28.10.2004 р.). Просить
скасувати заочне рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 16 вересня 2013 року та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
прокурора Лящука Т.І., представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали
справи, межі та доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Обґрунтовуючи підставність позову,
посилаючись на приписи ст. ст. ст. 388, 1212
ч.ч. 1, 2,1213 ч. 1 ЦК України, прокурор
вважав, що спірне нежиле приміщення
вибуло із володіння територіальної
громади Львівської міської ради поза
її волею, тому воно не могло бути
предметом договорів купівлі-продажу,
що в свою чергу є підставою для його
витребування від добросовісного
набувача - ОСОБА_2

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання в розумінні ст.
388 ЦК України можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
в особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

В судовому засіданні встановлені
наступні юридично значимі факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності № 5231205 від 28.10.2004 року
цегляний будинок за адресою: АДРЕСА_1
зареєстрований на праві комунальної
власності за територіальною громадою
м. Львова. З технічного паспорта,
складеного ЛОДКБТІ та ЕО 04.07.2002 року за
інвентарним номером 1022, загальна площа
будинку під літерою «А-1» складає 167,0
кв.м. Право власності територіальної
громади м. Львова в особі Львівської
міської ради на вказаний будинок
зареєстровано на підставі ухвали
Львівської міської ради № 1404 від 27.12.2001
року (а.с. 18 - 26).

Із жовтня 1998року - часу утворення
Управління комунальної власності по
даний час договори купівлі-продажу
об'єктів нерухомого майна - будинку за
адресою: АДРЕСА_1 не укладалися.

21.12.2007 року між управлінням комунальної
власності та ТзОВ «Галицька видавнича
спілка» укладено договір оренди на
вказані нежитлові приміщення терміном
до 20.12.2010 року.

Управлінням комунальної власності на
адресу орендаря та балансоутримувача -
ЛКП «Збоїща-408» 10.01.2011 скеровано лист -
повідомлення про припинення
договірних відносин № 2302 вих-36 та
передачу приміщення.

ЛКП «Збоїща-408» листами від 23.02.2011 року
№ 2508/1-77 та від 26.02.2011 № 2508/-83 повідомило
Управління про комісійне обстеження
згаданого об'єкта у зв'язку з
невикористанням.

03.03.2011 року працівниками Управління та
ЛКП «Збоїща-408», спільно з
представником Шевченківської районної
адміністрації м. Львова проведено
обстеження вказаного будинку та
складено відповідний акт № 141.

Враховуючи акт приймання-передачі від
03.05.2012 року, скерований
балансоутримувачем ЛКП «Збоїща» на
адресу Управління комунальної
власності та лист Шевченківської
районної адміністрації м. Львова від
03.10.2012 № 4-3601280, департамент економічної
політики Львівської міської ради 08.11.2012
року звернувся на адресу
Шевченківської районної адміністрації
з проханням надати, згідно рішення
виконавчого комітету від 30.12.2011 № 2096,
довідку встановленої форми про те, що
приміщення на АДРЕСА_1 - вільні.

Однак, цього зроблено не було, оскільки
встановлено, що ухвалою Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області 29.08.2012 року визнано право
власності на нежитлові приміщення на
АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_4 5 квітня 2013 року
вказана ухвала оскаржена в
апеляційному порядку Дрогобицьким
міжрайонним прокурором.

19.10.2012 року реєстратором ОКП ЛОР «БТІ та
ЕО» Вдовяк Н.Б. прийнято рішення про
реєстрацію прав на вказану будівлю в
цілому на підставі звернення фізичної
особи ОСОБА_4 від 30.08.2012 року із
долученням ухвали Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 29.08.2012 року (а.с. 11-13).

Згідно договору купівлі-продажу
житлового будинку від 19.12.2012 року гр.
ОСОБА_4 продав вказане приміщення, що
знаходиться в м. Львові, по АДРЕСА_1, гр.
ОСОБА_2 Реєстратором Трубою О.М.
проведена реєстрація права власності
за ОСОБА_2 на вказаний будинок на
підставі цього договору
купівлі-продажу (а.с. 6-8).

Із змісту ухвали Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області вбачається, що при її
постановленні питання про припинення
права комунальної власності на
відповідний об'єкт нерухомості судом
не вирішувалось, представники
законного власника приміщень -
Львівської міської ради до участі у
справі з залучені не були, у зв'язку з
чим вищевказана ухвала оскаржена в
апеляційному порядку Дрогобицьким
міжрайонним прокурором (а.с. 11).

В судовому засіданні районного суду
встановлено, що будівля по АДРЕСА_1 в
порядку, визначеному законодавством
про приватизацію комунального майна
(норми «Програми приватизації майна
комунальної власності м. Львова на
2012-2014 року», Закону України «Про
приватизацію невеликих державних
підприємств (малу приватизацію)» не
відчужувалась та, відповідно, кошти від
реалізації такого майна до міського
бюджету не надходили. Тому, майно -
приміщення по АДРЕСА_1 вибуло з
комунальної власності територіальної
громади міста Львова без відповідної
правової підстави - за відсутності
ухвали Львівської міської ради про
продаж чи інше відчуження такого
об'єкта.

Вартість приміщення згідно
оцінювального акту ОКП ЛО»БТІ та ЕО»
становить 175 639,00 грн. (а.с. 35).

Виходячи з положень ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього і
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених частиною
другою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ст. 388 ЦК України якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати, про
що набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у разі, якщо майно: 1) було
загублене власником або особою, якій
він передав майно у володіння; 2) було
викрадене у власника або особи, якій
він передав майно у володіння; 3) вибуло
з володіння власника або особи, якій
він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події. При цьому, п. 2 ч. 3 даної статті
поширює приписи даної глави на вимоги
щодо витребування майна власником із
чужого незаконного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі.

Як зазначив районний суд, визнання
недійсним договору купівлі-продажу не
призведе до відновлення порушених прав
позивача та повернення об'єкта
нерухомості у його власність. Отже,
права позивача в даному випадку
підлягають захисту саме шляхом
задоволення віндикаційного позову.
Згадана правова позиція відображена
Верховним судом України у п. 10
Постанови Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Задовольняючи позовні вимоги
заступника прокурора м. Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради про витребування спірної
будівлі з чужого незаконного
володіння, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що
приміщення будинку АДРЕСА_1, вибуло із
володіння позивача - Львівської МР не з
його волі, а тому його порушене право
підлягає захисту шляхом витребування
майна із чужого незаконного володіння.

Також слід зазначити, що ухвалою
Апеляційного суду Львівської області
від 29 травня 2013 року апеляційні скарги
Львівської міської ради та
Дрогобицької міжрайонної прокуратури
в інтересах держави в особі Львівської
міської ради задоволено частково.
Ухвалу Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 29 серпня 2012
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою для скасування зазначеної
ухвали міськрайонного суду стало те, що
судом першої інстанції не було
з'ясовано правовий статус даного
будинку (в матеріалах на час розгляду
справи відсутні правовстановлюючі
документи на цей будинок), а відтак не
було з'ясовано питання чи визнанням
мирової угоди зачіпаються інтереси
інших осіб. Крім того, з долученого до
матеріалів справи дублікату витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно вбачається, що будинок АДРЕСА_1 у
м. Львові належить на праві власності
територіальній громаді м. Львова в
особі Львівської міської ради, яка не
була залучена до участі у розгляді
справи (а.с. 114).

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, які додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Посилання ОСОБА_2 на те, що судом першої
інстанції не було досліджено доказів
приналежності будинку по АДРЕСА_1 до
житлового фонду, тоді як будівля, що
знаходиться у комунальній власності
була нежитловою, спростовуються як
доводами прокурора, Львівської МР,
третьої особи, так і матеріалами
справи. Зокрема: ухвала 15-ої сесії 3-го
скликання Львівської міської ради № 1404
від 27.12.2001 року, на підставі якої
зареєстровано право власності на
нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 у м.
Львові; поверховий план на цей будинок
від 26.12.1973 року; довідка ЛОДКБТІ та ЕО за
лютий 2005 року про приналежність,
технічний стан житлового будинку та
площу земельної ділянки; зведений акт
оцінки вартості будівель і споруд, -
свідчать про те, що даний будинок є
житловим (а.с. 18-26, 35).

Зазначена апелянтом різниця у площі
будівлі (156,2 кв.м. та 167,0 кв.м.) є
несуттєвою, залежить від збереження
всіх його приміщень та конструктивних
елементів, а тому не впливає на
законність оскаржуваного рішення.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 16 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.