У Х В А Л А

Іменем України

14 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П.
(доповідача),

суддів: Ігнатюка Б.Ю. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Гаврилко В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 жовтня 2013 р. за позовом
публічного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Універсальна» до
ОСОБА_2 про стягнення страхового
відшкодування у порядку регресу, -

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Універсальна»
(надалі - Страховик) звернулося у суд із
позовом до ОСОБА_2 у червні 2013 р.

Страховик просив стягнути з
відповідача на свою користь 5466.27 грн.
виплаченого страхового відшкодування
і судові витрати.

На обґрунтування зазначав, що 03.09.2009 р.
близько 15.00 год. на вул. Джамбула в м.
Ужгороді сталася ДТП із участю
автомобіля марки ГАЗ-24, реєстраційний
номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_2 та
автомобіля марки Geely, реєстраційний
номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3

Скоєння ДТП спричинив ОСОБА_2, який
постановою Ужгородського
міськрайонного суду від 02.11.09 р.
визнаний винним за ст. 124 КУпАП.

Згідно з договором добровільного
страхування транспортного засобу №
050301 від 25.12.08 р. автомобіль Geely був
застрахований у страховій компанії
«АИС-Поліс», яка 01.02. і 03.02.2011 р.
виплатила ОСОБА_3 страхове
відшкодування у сумі 5466.27 грн.

Оскільки цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_2 була
застрахована Страховиком, то 12.01.2012 р.
указана сума страхового відшкодування
була в порядку регресу перерахована
страховій компанії «Український
страховий стандарт» (правонаступник
АСТ «АИС-Поліс»).

Відповідач у порушення підпунктів «в»
і «ґ» п.38.1.1 ст. 38 Закону «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» самовільно
залишив місце пригоди та не повідомив
Страховика про настання страхового
випадку, а тому Страховик має право
регресної вимоги до відповідача.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 21.10.13 р. позов
задоволено повністю (а.с.57-58).

Ухвалою цього ж суду від 27.11.13 р. заяву
ОСОБА_2 про перегляд указаного рішення
залишено без задоволення (а.с.71).

Апелянт просить скасувати заочне
рішення, а справу призначити до
судового розгляду. Доводить про
порушення судом норм процесуального
права (ст.ст. 127, 74, 227 ЦПК України).

Письмових заперечень або пояснень
позивач не подав, у судове засідання не
з'явився, просить розглянути справу за
його відсутності.

У судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав
апеляцію.

Суд першої інстанції виходив із
законності та доведеності позовної
вимоги.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення - залишенню без змін, з таких
мотивів.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (постанова № 4 від 01.03.2013 р. «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки») при вирішенні
спорів про право зворотної вимоги
страховика суди повинні розрізняти
поняття «регрес» та «суброгація».
Наприклад, у випадку суброгації
відбувається лише заміна осіб у вже
наявному зобов'язанні (заміна
активного суб'єкта) зі збереженням
самого зобов'язання. У такому разі
страхувальник передає свої права
страховикові на підставі договору і
сприяє реалізації останнім прийнятих
суброгаційних прав. У випадку регресу
одне зобов'язання замінює собою інше,
але переходу прав від одного кредитора
до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється
загальними нормами цивільного права
(зокрема, ст. 1191 ЦК), а також ст. 38 Закону
№ 1961-IV «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», а для суброгації відповідно
до ст. 993 ЦК і ст. 27 Закону України «Про
страхування» встановлено особливий
правовий режим.

Як видно з матеріалів справи, спірні
правовідносини мають ознаки регресу.

Згідно з положеннями ст. 1191 ч.1 ЦК особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Відповідно до підпункту 38.1.1. («в» і «ґ»)
пункту 38.1. ст. 38 Закону «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» страховик після
виплати страхового відшкодування має
право подати регресний позов до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він після
дорожньо-транспортної пригоди
самовільно залишив місце пригоди та не
повідомив страховика у строки і за
умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту
33.1 статті 33 цього Закону.

Так, у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
може бути підставою для здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати), водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у випадках,
передбачених статтею 41 цього Закону, -
МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.

Установлено, що між Страховиком і
ОСОБА_2 був укладений договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (поліс № ВС/4000266) зі строком дії
на території України з 28.12.08 р. до 27.12.09 р.
(а.с.6).

03.09.09 р. близько 15.00 год. на вул. Джамбула
в м. Ужгороді Закарпатської області
ОСОБА_2, керуючи автомобілем ГАЗ-24,
реєстраційний номер НОМЕР_1, під час
руху заднім ходом не дотримався
безпечної дистанції, унаслідок чого
допустив зіткнення із позаду стоячим
транспортним засобом марки Geely,
реєстраційний номер НОМЕР_2, після чого
покинув місце ДТП.

Постановою судді Ужгородського
міськрайонного суду від 02.11.09 р. ОСОБА_2
визнано винним у скоєнні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КпАП України, з
накладенням адміністративного
стягнення у виді штрафу на суму 340 грн.
(а.с.5).

Згідно з договором добровільного
страхування транспортного засобу №
050301 від 25.12.08 р. автомобіль Geely, який
належить ОСОБА_3, був застрахований у
страховій компанії «АИС-Поліс» (а.с.7-15).

03.09.09 р. ОСОБА_3 письмово повідомив
останню про настання страхового
випадку (а.с.22-23) і заявив про виплату
страхового відшкодування (а.с.16).

За звітом суб'єкта оціночної
діяльності ОСОБА_4 вартість майнової
шкоди, спричиненої ОСОБА_3, склала 5820.39
грн. (а.с.27-32).

Згідно з висновком «АИС-Поліс» сума
страхового відшкодування склала 5466.27
грн., які 01.02.11 р. і 03.02.11 р. були
перераховані для проведення
відновлювальних робіт щодо автомобіля
ОСОБА_3 (а.с.33-39).

У жовтні 2011 р. приватне акціонерне
товариство «Страхова компанія
«Український страховий стандарт»
(правонаступник АСТ «АИС-Поліс»)
пред'явило Страховику претензію про
повернення виплаченого ОСОБА_3
страхового відшкодування у сумі 5466.27
грн., яка була отримана ними за
платіжним дорученням № 33407 від 12.01.12 р.
(а.с.40-43).

13.06.12 р. Страховик звернувся до ОСОБА_2 з
вимогою про сплату боргу (а.с.44), яка
залишена без відповіді.

У судовому засіданні ОСОБА_2 не надав
жодних доказів виконання або
невиконання з поважних причин вимог
підпункту 38.1.1. пункту 38.1. ст. 38 Закону
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» у частині строків,
передбачених підпунктом 33.1.2. пункту 33.1.
ст. 33 цього Закону.

Доводи апелянта, які зводяться лише до
розгляду справу за його відсутності, не
заслуговують на увагу, позаяк це не
призвело до помилкового вирішення
справи.

У контексті наведеного колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
законне та обґрунтоване рішення.
Неправильного застосування норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

2. Заочне рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 21 жовтня 2013 р.
залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: