Провадження № 2/638/6622/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

28 березня 2014 року
Дзержинський районний суд м. Харкова в
складі:

Головуючого - судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Харківського
національного університету імені В.Н.
Каразіна про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки виплати
компенсації за невикористану
відпустку та видачі трудової книжки,
стягнення вихідної допомоги та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Зважаючи на складність у
викладенні повного рішення суду,
пов'язаного з потребою у обґрунтуванні
доводів сторін, на що може бути
витрачений значний час, суд вважає на
необхідне проголосити його вступну та
резолютивну частини.

Керуючись ст.209 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 -
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення складено і віддруковано
суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя

Справа № 638/20479/13-ц

2/638/6622/14

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2014 року
Дзержинський районний суд м. Харкова в
складі:

Головуючого - судді Шишкіна О.В.,

секретаря - Голуб Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Харківського
національного університету імені В.Н.
Каразіна про визнання дій незаконними,
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення компенсації за
невикористану відпустку, середнього
заробітку за час затримки виплати
компенсації за невикористану
відпустку та видачі трудової книжки,
стягнення вихідної допомоги та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
Дзержинського районного суду м.
Харкова з позовною заявою до
відповідача, у якій після уточнення
позовних вимог просить визнати її
звільненою за власним бажанням на
підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з 29
листопада 2013 року у зв'язку із
невиконанням Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору, зобов'язати
відповідача видати наказ про
звільнення 29.11.2013 року за власним
бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП
України у зв'язку із невиконанням
Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору, зобов'язати
відповідача внести запис до її
трудової книжки про звільнення 29.11.2013
року за власним бажанням на підставі ч.3
ст. 38 КЗпП України у зв'язку із
невиконанням Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору, зобов'язати
відповідача видати належно оформлену
трудову книжку. Також позивачкою
ставиться питання щодо стягнення з
відповідача на її користь компенсації
за невиконану відпустку - 79 календарних
днів у розмірі 8742,14 грн. без утримання
податку та обов'язкових зборів,
середнього заробітку за час затримки
виплати компенсації за невикористану
відпустку та видачі трудової книжки у
розмірі 10575,00 грн. без утримання податку
та обов'язкових зборів, вихідної
допомоги у розмірі 9306,00 грн. без
утримання податку та обов'язкових
зборів, моральної шкоду у розмірі 5000
грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги
позивачка посилалася на обставини,
викладені в позовній заяві, вказуючи
про те, що здійснення університетом без
її згоди переміщення до іншого
структурного підрозділу всупереч
умовам трудового договору є таким, що
порушує конституційні права вільного
обрання чи погодження на працю,
передбачене ст. 43 Конституції України.
Відмова ректора у реалізації її права
на звільнення у зв'язку із невиконанням
Харківським національним
університетом ім. В.Н. Каразіна
законодавства про працю та умов
трудового договору порушує право
позивачки на розірвання трудового
договору за власним бажанням, яке
передбачене ч.3 ст. 38 КЗпП України. Не
здійсненням відповідачем 29.11.2013 року у
зв'язку із заявою про звільнення
розрахунку та не виданням належно
оформленої трудової книжки,
університетом не виконані обов'язки,
встановлені ст. 47, 116 КЗпП України.
Порушення університетом трудових прав
позивачки завдало моральних страждань,
відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
працівник має право на відшкодування
моральної шкоди, яку ОСОБА_1 оцінює у 5000
грн.

Представники відповідача Харківського
національного університету імені В.Н.
Каразіна проти задоволення позову
заперечували, вказуючи на те, що
переміщення провідного юрисконсульта
ОСОБА_1 зі складу відділу кадрів НДЧ до
юридичного відділу, здійснене наказом
№0304-2/2003 від 10.10.2013 р., не є дорученням
роботи, яка не передбачена трудовим
договором з нею, і відповідає вимогам
чинного законодавства, а саме частині 2
статті 32 КЗпП України, пункту 31
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів».

Вислухавши осіб, які брали участь у
справі, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Статтями 10, 11, 58, 60, 179 Цивільного
процесуального кодексу України,
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено наступне.

ОСОБА_1 прийнята на посаду
юрисконсульта юридичного відділу
Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна з
31.08.2001 року за наказом №0104-2/573 від 22.08.2001
року, а з 29.07.2002 року за наказом №0104-2/577
від 09.08. 2002 року була переведена на
посаду провідного юрисконсульта цього
ж відділу, де працювала до 01.07.2009 року.

З 01.07.2009 року наказом №0104-2/690 від 25.06.2009
року у зв'язку з необхідністю
підвищення ефективності та
оперативності в управлінні діяльністю
науково-дослідної частини
університету (далі - НДЧ) та відповідно
до службової записки проректора з
наукової роботи Залюбовського І.І. і
заяви позивачки від 25.06.2009 року
провідний юрисконсульт ОСОБА_1 була
переміщена до складу відділу кадрів
(НДЧ).

Наказом №0304-2/2003 від 10.10.2013 року
провідного юрисконсульта ОСОБА_1 з
01.12.2013 року було переміщено зі складу
відділу кадрів НДЧ до юридичного
відділу університету у зв'язку з
реорганізацією юридичної служби,
проведеною відповідно до наказу
№0104-1/227 від 30.08.2013 року. Копію наказу про
реорганізацію позивачка отримала
13.09.2013 року, про що свідчить акт
працівників відділу кадрів, а з наказом
від №0304-2/2003 від 10.10.2013 року про її
переміщення до юридичного відділу з
01.12.2013 року була письмово ознайомлена
25.11.2013 року.

25.11.2013 року позивачка подала заяву
ректору університету про звільнення
29.11.2013 р. за власним бажанням на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку
з порушенням університетом, як вона
вважає, законодавства про працю та умов
трудового договору.

Вказана заява не була задоволена,
оскільки університет був не згодний з
підставами звільнення, зазначеними в
заяві, а саме з наявністю порушення
законодавства про працю та умов
трудового договору, тому наказ про
звільнення 29.11.2013 року за ч. 3 статті 38
КЗпП України не був виданий. ОСОБА_1 з
02.12.2013 року припинила виходити на
роботу.

Листом ректора Харківського
національного університету імені В.Н.
Каразіна №0102-6/080 від 09.12.2013 року ОСОБА_1
була повідомлена про те, що оскільки
наказ №0304-2/2003 від 10.10.2013 року про її
переміщення до складу юридичного
відділу відповідає ч.2 статті 32 КЗпП
України і що факт порушення
законодавства і трудового договору не
встановлено ні судом, ні іншими
органами, до компетенції яких входить
вирішення даних питань, то звільнення з
підстав, зазначених в її заяві, не може
бути здійснено. В листі також
повідомлялось про залишення в силі
наказу про переміщення до юридичного
відділу. Даного листа ОСОБА_1 отримала
10.12.2013 року, що підтверджується її
підписом на копії листа, але на роботу
так і не вийшла.

Листом в.о. ректора Харківського
національного університету імені В.Н.
Каразіна Катрича В.О. №0102-11/036 від 17.01.2014
року ОСОБА_1 вдруге була повідомлена
про чинність наказу про її переміщення
і запропоновано стати до роботи та
почити виконувати свої обов'язки у
складі юридичного відділу, а також
надати письмові пояснення з приводу
невиходу на роботу з 02.12.2013 року.

Дослідивши надані докази, суд вважає,
що переміщення провідного
юрисконсульта ОСОБА_1 зі складу відділу
кадрів НДЧ до юридичного відділу, яке
було здійснено наказом №0304-2/2003 від
10.10.2013 року, не є дорученням роботи, яка
не передбачена трудовим договором з
нею, і відповідає вимогам чинного
законодавства, а тому позовні вимоги в
цієї частині задоволенню не
підлягають.

Зокрема, суд виходить з того, що
частиною 2 статті 32 КЗпП України
встановлено, що не вважається
переведенням на іншу роботу і не
потребує згоди працівника переміщення
його на тому ж підприємстві, в установі,
організації на інше робоче місце, в
інший структурний підрозділ у тій же
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті у межах
спеціальності, кваліфікації чи посади,
обумовленої трудовим договором.

Приписи пункту 31 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. №9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів» роз'яснюють, що не
вважається переведенням, що потребує
згоди працівника, переміщення його на
тому ж підприємстві (в установі,
організації) на інше робоче місце, в
інший структурний підрозділ на
території підприємства в межах тієї ж
місцевості, доручення роботи на іншому
механізмі або агрегаті при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою і з тими ж
істотними умовами праці. Однак
переміщення не може бути безмотивним,
не обумовленим інтересами виробництва.

В даному випадку в результаті
переміщення незмінними залишились
місце роботи - університет та
місцевість, переміщення проведено у
межах спеціальності, кваліфікації і
посади, не змінились розмір заробітної
плати та інші істотні умови праці, а
також коло посадових обов'язків.

Посадова інструкція провідного
юрисконсульта ОСОБА_1, затверджена
ректором 02.12.2013 року та передбачає
виконання обов'язків, пов'язаних з
діяльністю науково-дослідної частини,
що здійснювалось позивачкою згідно з
посадовою інструкцією, затвердженою
проректором з наукової роботи
Залюбовським І.І. 01.07.2009 року, до
переміщення в юридичний відділ. Ніяких
документів щодо зміни істотних умов
праці позивачки університетом не
видавалось.

Згідно з наказом ректора від 30.08.2013 року
№0104-2/227 мотивом реорганізації
юридичного відділу була оптимізація
правового забезпечення діяльності
університету. З цією метою до
юридичного відділу приєднані провідні
юрисконсульти інших структурних
підрозділів: два з контрактного
відділу та один з відділу кадрів НДЧ.
Такі зміни в організації роботи
правової роботи в університеті
обумовлені інтересами виробництва,
оскільки відсутність працівників, які
не входили до складу юридичного
відділу, у зв'язку з хворобою або
відпусткою, негативно відбивалась на
роботі по правовому забезпеченню
діяльності університету.

Безпідставним є посилання позивача на
порушення університетом статті 43
Конституції України. В пункті 12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 1 листопада 1996 р. №9 «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» роз'яснюється,
що не можуть застосовуватись як такі,
що суперечать Конституції, правила
ст.ст. 32, 33, 34 КЗпП України, відомчих
положень чи статутів про дисципліну
тощо, які передбачають можливість
тимчасового переведення працівника
без його згоди на іншу роботу в порядку
дисциплінарного стягнення, у разі
виробничої необхідності або простою, а
також можливість виконання ним роботи,
не передбаченої трудовим договором.

Вказані положення були відображені в
КЗпП України, Законом України від 24
грудня 1999 р. до нього внесені
відповідні зміни. З частини 1 статті 32
КЗпП України «Переведення на іншу
роботу. Зміна істотних умов праці», в
якій зазначались випадки переведення
працівника на іншу роботу без його
згоди, виключено посилання на статтю 34,
яка допускала можливість тимчасового
переведення працівника на іншу роботу
без його згоди на строк до одного
місяця у разі простою. Сама стаття 34
«Тимчасове переведення на іншу роботу
в разі простою» викладена в новій
редакції, яка передбачає можливість
переведення працівника у разі простою
на іншу роботу лише за його згодою.
Змінена стаття 33, яка допускала
тимчасове переведення працівника без
його згоди на іншу роботу у разі
виробничої потреби і визнавала відмову
від цього переведення порушенням
трудової дисципліни. Законом від 24.12.1999
р. ці положення із статті 33 виключені.
Але частина 2 статті 32 КЗпП України, яка
встановлює можливість переміщення
працівника без його згоди, залишилась
без змін.

У зв'язку з цим не відповідає дійсності
твердження позивача про наявність в п.12
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 1 листопада 1996 р. «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» положення про
те, що «не можуть застосовуватись
правила статті 32 КЗпП України
(переміщення працівника до іншого
структурного підрозділу без його
згоди), якщо таке переміщення не
відповідає укладеному трудовому
договору, оскільки таке переміщення
розглядається ч.3 ст.43 Конституції
України примусовою працею людини».

Судом також зазначається, що при
переміщенні позивачки їй не доручалась
робота, не передбачена трудовим
договором. З 01 липня 2009 року вона була
переміщена в посаді провідного
юрисконсульта до складу відділу кадрів
(НДЧ), а з 1 грудня 2013 року в тій самій
посаді з тими ж посадовими обов'язками
переміщена до юридичного відділу, що
підтверджується її посадовою
інструкцією, затвердженою ректором 2
грудня 2013 р., при цьому не тільки
трудова функція, але й всі істотні
умови праці, передбачені ч. 3 статті 32
КЗпП України, були збережені.

В результаті змін в організації
виробництва і праці (реорганізації
юридичної служби) виникло скорочення
штату, що є підставою вивільнення
працівників, посади яких скорочуються,
за п.1 статті 40 КЗпП України. Але дана
стаття університетом не може бути
застосованою до позивачки, оскільки
вона є одинокою матір?ю, яка має дитину
до 14 років, і відповідно до статті 184
КЗпП України не може бути звільненою з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Інші позовні вимоги ОСОБА_1 щодо
стягнення з відповідача на її користь
компенсації за невиконану відпустку - 79
календарних днів у розмірі 8742,14 грн. без
утримання податку та обов'язкових
зборів, середнього заробітку за час
затримки виплати компенсації за
невикористану відпустку та видачі
трудової книжки у розмірі 10575,00 грн. без
утримання податку та обов'язкових
зборів, вихідної допомоги у розмірі
9306,00 грн. без утримання податку та
обов'язкових зборів задоволенню також
не підлягають, оскільки підстав для її
звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України не
вбачається.

Відповідно до позову ОСОБА_1 наполягала
на стягнення з відповідача
Харківського національного
університету імені В.Н. Каразіна
моральної шкоди у розмірі 5000 грн.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України працівник
має право на відшкодування моральної
шкоди.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовуються
особою, яка її завдала, за наявністю її
вини.

Поняття моральної шкоди визначено у ч.2
ст. 23 ЦК України, відповідно до якої
моральна шкода полягає:

· у фізичному болю та стражданнях,
яких фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

· у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів;

· у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна;

· у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року із змінами та доповненнями від
25.05.2001 року, 27.02.2009 року «Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями чи бездіяльністю
інших осіб. Також згідно цієї Постанови
Пленуму обов'язок доказування факту
спричинення моральної шкоди лежить на
позивачі.

На підставі абз. 2 ст. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31.03.1995 року із змінами та доповненнями
від 25.05.2001 року, 27.02.2009 року «Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього і її заподіянні.

Так, позивачкою не надано суду докази
щодо настання для неї негативних
наслідків, пов'язаних із порушенням
нормальних життєвих зв'язків,
пов'язаних з перепонами університету в
припиненні трудових відносин за її
ініціативою, сталося з вини
протилежної сторони.

Стаття 11 ЦПК України закріплює принцип
диспозитивності цивільного процесу, ч.
1 зазначеної статті вказує, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. З положення
цієї статті також випливає, що суд, за
загальним правилом, не повинен
виявляти ініціативи у збиранні
доказів, про докази, їх кількість та
якість повинні піклуватися сторони,
оскільки саме на них законом
покладений обов'язок доказування суду
тих обставин, на які вони посилаються
як на підставу своїх вимог та
заперечень, а суд, знову таки, тільки
сприяє сторонам у витребуванню таких
доказів.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 214 ЦПК України з
матеріалів справи вбачається, що
доводи позивача не на чому не
ґрунтуються.

Таким чином, з врахуванням наведених
обставин суд відмовляє в задоволення
вимог позивача ОСОБА_1 у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 79, 88, 147, 209, 212 - 215, 218 ЦПК
України, ч. 2 статті 32 КЗПП України, п. 31
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 1 листопада
1996 р. № 9 «Про застосування Конституції
України при здійсненні правосуддя»,
суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 -
відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення складено і віддруковано
суддею в нарадчій кімнаті.

Головуючий: суддя