Справа № 143/1331/13-ц Провадження №
22-ц/772/992/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Скрицький Л. П.Категорія:
37Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2014 р. м. Вінниця колегія
суддів судової палати з цивільних
справ апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючої судді: Марчук В.С.

Суддів: Матківської М.В., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Погребищенського
районного суду Вінницької області від
11 лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи
без самостійних вимог: Головне
управління юстиції у Вінницькій
області; Головне управління юстиції м.
Києва; ОСОБА_4, про визнання недійсними
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину, припинення права власності
на спадкове майно та визнання права
власності на 1/3 частку майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

5 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
Погребищенський районний суд
Вінницької області з даним позовом.

Свої вимоги позивачка обгрунтовує
тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся -
ОСОБА_5, яка 19.01.1998 року склала заповіт,
відповідно до якого все своє майно вона
заповіла своїй дочці - ОСОБА_6, яка
одночасно є матір`ю позивачки. Заповіт
посвідчено Безсмертною А.Ю., секретарем
виконавчого комітету Бабинецької
сільської Ради народних депутатів
Погребищенського району Вінницької
області, зареєстровано в реєстрі за № 4.
ОСОБА_2 вважає, що заповіт від
19.01.1998 року, складений ОСОБА_5 на ім'я
ОСОБА_6, а також свідоцтво від 14.04.2003
року про прийняття спадщини за
заповітом ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_5, є
недійсними, з наступних підстав.

Оскільки заповіт від 19.01.1998 року був
посвідчений під час дії Цивільного
кодексу Української PCP, то необхідно
керуватись цим Кодексом та
нормативно-правовими актами, що діяли
на той час.

Згідно Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5, всі
нотаріальні дії, які вчиняються
посадовими особами виконавчих
комітетів, реєструються в реєстрах для
реєстрації нотаріальних дій (абз. 1 п. 19).

Відповідно до п. 38 Наказу Міністерства
юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року,
заповіти, посвідчені посадовими
особами виконавчих комітетів,
записуються до алфавітної книги обліку
заповітів. Заповіт ОСОБА_5 від 19.01.1998
року не зареєстрований у книзі
реєстрації нотаріальних дій, тому він і
недійсний.

Крім того, підпис у заповіті від 19.01.1998
року від імені ОСОБА_9 -
сфальсифікований. Відповідно до копії
свідоцтва про спадщину за заповітом
від 14.04.2003 року, її мати - ОСОБА_6
прийняла спадщину після померлої
ОСОБА_5 Але мати не мала наміру
отримувати спадщину після померлої
ОСОБА_5 та фактично не вступала у право
володіння спадковим майном.

До Погребищенської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_3 на підставі
довіреності, виданої ОСОБА_6 Тим самим,
позивачка вважає, що ОСОБА_3 проти згоди
спадкоємця, обманним шляхом звернувся
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, з метою отримання
частки спадкового майна в подальшому.

На думку позивачки, жодних дій, які б
свідчили про намір ОСОБА_6 особисто
прийняти спадщину за заповітом після
померлої ОСОБА_5, ОСОБА_6 не вчиняла, що
відповідно до ч.2 ст. 553 ЦК УРСР є
відмовою від спадщини. У такому разі,
позивачка та третя особа - ОСОБА_4 є
спадкоємцями п`ятої черги за законом
після померлої бабусі ОСОБА_5

ОСОБА_4 відмовляється від частини
спадщини після смерті бабусі на
користь позивачки.

ІНФОРМАЦІЯ_2 мама позивачки - ОСОБА_6
померла. Після її смерті позивачка,
відповідач та третя особа ОСОБА_4
прийняли спадщину в рівних долях.

У своєму позові ОСОБА_2 просила суд
визнати недійсними заповіт від 19.01.1998
року , складений ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_6
та свідоцтво від 14.04.2003 року про
спадщину за заповітом, видане на ім`я
ОСОБА_6 після померлої ОСОБА_5;
припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3
частину спадкового майна, зазначеного
у свідоцтвах про право на спадщину за
законом від 21.10.2008 року, зареєстрованих
в реєстрі за №3-1528, №3-1530 та №3-1532, яке
було оформлене на ім`я відповідача
після смерті ОСОБА_6; визнати за ОСОБА_2
право власності на 1/3 частину
спадкового майна, зазначеного у
вказаних свідоцтвах.

Рішенням Погребищенського районного
суду Вінницької області від 11 лютого 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено за недоведеністю позовних
вимог.

Позивачка ОСОБА_2, не погодившись із
зазначеним рішенням, оскаржила його в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Вінницької області, вважаючи, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
за неповно з`ясованих обставин, які
мають суттєве значення для вирішення
справи; часткового задоволення
клопотань на проведення судових
експертиз та заяви про витребування
доказів; з порушенням норм
матеріального та процесуального права
і навмисним перекручуванням доказів,
які мають суттєве значення для справи.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове по суті
позовних вимог.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин на які сторони посилаються, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Отже, при розгляді справи встановлено,
що 19 січня 1998 року ОСОБА_5 заповіла
своїй доньці ОСОБА_6 все своє майно.
Заповіт посвідчено секретарем
виконкому Бабинецької сільської ради
народних депутатів Погребищенського
району Вінницької області та
зареєстрований у реєстрі за №4 (а/с8).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а/с7).

Відповідно до доручення даного ОСОБА_6
ОСОБА_3 4.12.2002 року, яке міститься у
спадковій справі №147/2003
Погребищенської державної
нотаріальної контори (ар.6,5), ОСОБА_3
14.04.2003 року звернувся до
Погребищенської нотаріальної контори
від імені ОСОБА_6 із заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину.

На підставі даної заяви, 14.04.2003 року
державним нотаріусом Погребищенської
державної нотаріальної контори на ім`я
ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право
на спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_5 (а/с14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 - мама
позивачки та третьої особи - ОСОБА_4 і
дружина відповідача.

Після смерті ОСОБА_6 сторони по справі,
які є спадкоємцями її майна - ОСОБА_2,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали у спадщину за
законом по 1/3 частці всього належного
померлій майна, що видно зі свідоцтв
про право на спадщину за законом на
а/с17-19.

Виходячи з зазначених обставин та того,
що позивачка не довела обставин, на які
вона посилалася у позові щодо
недійсності заповіту і свідоцтва про
спадщину за заповітом від 14.04.2003 року,
виданого на ім`я ОСОБА_6 після померлої
ОСОБА_5, суд відмовив у позові.

Даний висновок суду правильний,
виходячи з наступного.

Відповідно до норми ч.1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до норми ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60
ЦПК України кожна сторона зобов`язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх
позовних вимог і заперечень.

Заявляючи до суду даний позов,
позивачка мала довести обставини, на
які вона посилається у цьому позові.

Як правильно зазначила ОСОБА_2 у
позовній заяві, оскільки ОСОБА_5
померла ІНФОРМАЦІЯ_1, то необхідно
керуватися діючим на той час цивільним
законодавством, вирішуючи заявлений
спір.

Отже, станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 діяв ЦК
УРСР 1963 року. Відповідно до норми ст.525
ЦК УРСР, спадщина після смерті ОСОБА_5
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1. На той час було
лише дві черги спадкоємців за законом,
про що свідчать норми ст. ст. 529, 530 ЦК
УРСР, до яких онуки не відносяться.

Якби спадщина після смерті ОСОБА_5 не
була прийнята ОСОБА_6, то її діти, а
онуки спадкодавця на той час не мали
права на спадщину, а така спадщина мала
перейти до держави згідно ст. 555 ЦК УРСР.

Зазначені норми цивільного права
говорять про те, що право позивачки на
спадщину після смерті ОСОБА_5 ніяким
чином не порушене, бо його у неї не було.

Разом з тим, посилання позивачки на те,
що заповіт не був зареєстрованим і тому
він є не дійсним, безпідставне,
оскільки, як видно з самого заповіту,
який є у вже зазначеній спадковій
справі № 147/2003 на ар.5, зареєстрований за
№4.

Дійсно відповідно до п.19 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої Наказом МЮ України №22/5
від 25.08.1994 року, всі нотаріальні дії, які
вчиняються відповідними посадовими
особами виконавчого комітету
відповідної сільської ради,
реєструються у реєстрах для реєстрації
нотаріальних дій. Цей номер
позначається у посвідченому документі,
а потім реєструється у реєстрі.

Як видно, у заповіті такий номер
зазначений - №4 (а/с 8).

Відповідно до абз.5 п.19 Інструкції,
запис нотаріальної дії в реєстрі
проводиться посадовою особою
виконавчого комітету і тільки після
того, як посвідчувальний напис чи
документ, що посвідчується або
засвідчується, підписаний.

Отже, виходячи з даної норми права,
відсутність реєстрації заповіту в
реєстрі не впливає на волевиявлення
заповідача, а отже і на дійсність
такого заповіту.

Щодо тверджень позивачки про
фальсифікацію підпису у заповіті, то ці
обставини теж нічим не доведені і є
голослівними. Більше того, відповідно
до п.33 розділу 3 глави 1 зазначеної
Інструкції, посадова особа виконавчого
комітету посвідчує заповіти
дієздатних громадян, складені
відповідно до вимог ст.ст.541,543 ЦК УРСР і
особисто подані ними посадовій особі
виконавчого комітету.

ОСОБА_2 нічим не спростувала обставин,
що ОСОБА_5, вчиняючи заповіт на користь
своєї доньки ОСОБА_6, була дієздатною та
особисто подала його посадовій особі
виконавчого комітету.

Відносно доводів апелянта, що спадщина
ОСОБА_6 прийнята з порушенням
шестимісячного строку, це не
відповідає дійсності, тому що, як видно
із заяви у спадковій справі №147/2003
померлої ОСОБА_5, яка написана ОСОБА_3 за
дорученням ОСОБА_6 від 4 грудня 2002 року,
на час подання даної заяви до
нотаріуса, ОСОБА_6 фактично прийняла
спадщину відповідно до норми ст.549 ЦК
УРСР, оскільки володіла майновим та
земельним сертифікатами покійної
ОСОБА_5

Саме зазначене доручення, яким ОСОБА_6
уповноважила ОСОБА_3 вести її справу по
оформленню спадкових прав на майно, що
залишилося після смерті її матері
ОСОБА_5, спростовує твердження
позивачки про те, що ОСОБА_6 не вчинила
дій, що свідчать про прийняття даної
спадщини.

Отже, поряд з тим, що спадщина, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_5 ніяким
чином не впливає на інтереси, права чи
свободи позивачки, яка є і апелянтом по
справі, відсутні підстави вважати, що
заповіт, складений ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_6, недійсний.

На думку колегії суддів, зазначені
обставини є також підставою для
відмови у визнанні недійсним свідоцтва
про спадщину за заповітом від 14.04.2003
року, виданого на ім`я ОСОБА_6 після
померлої ОСОБА_5

Як вказала позивачка у своїй позовній
заяві, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла (а/с15)
і вони втрьох: позивачка, відповідач та
третя особа - ОСОБА_4, прийняли спадщину
по закону після смерті ОСОБА_6 по 1/3
частці кожен.

Відповідач ОСОБА_3 отримав спадкове
майно, на яке претендує позивачка, саме
після смерті ОСОБА_6, про що свідчать
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21.10.2008 року, зареєстровані
державним нотаріусом Вірник І.Є. за
№1532, №3-1530, №3-1528 у спадковій справі
№1186/2005 (а/с 16-18), а не після смерті
ОСОБА_5, тому підстави для припинення
права власності ОСОБА_3 на майно,
отримане ним у спадок після смерті
ОСОБА_6, як і для визнання права на це
майно за позивачкою, відсутні з огляду
на вищевикладені обставини.

Таким чином, рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і доводи
апеляційної скарги його не
спростовують, тому апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

При цьому колегія суддів вважає
неумісним зазначення в рішенні суду
норми ч.4 ст. 267 ЦК України так, як суд
відмовив у позові тому, що позивачка не
довела у судовому своїх позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 307, 308, 313-315 ,317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Погребищенського районного
суду Вінницької області від 11 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту
її проголошення і з цього ж моменту
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук