У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Леванчука А.О.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, про
визнання договорів недійсними, поділ
майна подружжя та визнання права
власності на частку майна, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 червня
2013 року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 14 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, про визнання договорів
недійсними, поділ майна подружжя та
визнання права власності на частку
майна.

Позивач посилався на те, що з 12 травня
1988 року по 27 грудня 2010 року він
перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому
шлюбі.

11 червня 2001 року сторонами була
придбана квартира АДРЕСА_1, яка
зареєстрована за відповідачем.

14 листопада 2012 року ОСОБА_4 без згоди
позивача як співвласника майна,
набутого під час шлюбу, відчужила
спірну квартиру шляхом укладення
договору дарування з ОСОБА_5 Позивач
вважав, що вказаний договір порушує
його права як співвласника майна, а
тому такий договір підлягає визнанню
недійсним, а спірна квартира поділу.

Також позивач зазначав, що під час
шлюбу сторонами придбано автомобіль
«Міцубісі Грандіс», державний номерний
знак НОМЕР_1, який пізніше був
відчужений відповідачем ОСОБА_6 шляхом
укладання біржової угоди.

Крім того, в період шлюбу ОСОБА_4 шляхом
приватизації була набута земельна
ділянка площею 0,1500 га, що знаходиться
за адресою: с. Дударків, Бориспільський
район, Київська область.

Позивач просив визнати право власності
1/2 частини земельної ділянки за ним,
посилаючись на те, що остання була
набута відповідачем понад норми,
встановленої для приватизації
земельної ділянки.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 11 червня 2013 року позов
задоволено частково. Визнано недійсним
договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 14 листопада 2012 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 У порядку поділу
майна визнано за ОСОБА_3 право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 та за ОСОБА_4 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1. У задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
14 жовтня 2013 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 11 червня 2013
року змінено, зменшено частку ОСОБА_3 у
праві власності на квартиру АДРЕСА_1 з
2/3 частини до 63/100 частини та,
відповідно, збільшено розмір частки
ОСОБА_4 у праві власності на квартиру
АДРЕСА_1 з 1/3 до 37/100 частини. В іншій
частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_9, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та рішення
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
зазначеним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі з 12
травня 1988 року по 27 грудня 2010 року.

Під час шлюбу сторони придбали
квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 11 червня
2001 року, укладеним між ОСОБА_11 та
ОСОБА_4, який посвідчено державним
нотаріусом Двадцять другої Київської
нотаріальної контори та зареєстровано
в реєстрі за № 2-4651.

14 листопада 2012 року ОСОБА_4 подарувала
ОСОБА_5 (дочка сторін) квартиру АДРЕСА_1,
що підтверджується договором
дарування, посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу та
зареєстрованого в реєстрі за № 2792.

При укладенні договору дарування
нотаріально засвідчена згода
ОСОБА_3 як співвласника майна, набутого
під час шлюбу, отримана не була.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що при укладенні спірного
договору дарування квартири не було
отримано згоду ОСОБА_3 як співвласника
майна на відчуження квартири, яка є
спільною сумісною власністю подружжя,
а тому дійшов висновку про визнання
вказаного договору недійним.

Визначаючи частки кожного з подружжя у
праві спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира була
придбана за спільні кошти подружжя та
кошти, які були отримані ОСОБА_3 від
продажу власної квартири, а тому дійшов
висновку про те, що частка ОСОБА_3 у
праві власності на квартиру становить
2/3 частини, відповідно частка ОСОБА_4 - 1/3
частини.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та зменшуючи частку ОСОБА_3 у праві
власності на спірну квартиру з 2/3
частини до 63/100 частини та, відповідно,
збільшуючи розмір частки ОСОБА_4 у
праві власності на квартиру з 1/3 до 37/100
частини, апеляційний суд виходив з
того, що вартість спірної квартири
становить 91 578 грн (100 %), сума особистих
коштів, внесених позивачем на
придбання спірної квартири, - 23 115 грн 65
коп. (26 %), отже, спільною сумісною
власністю подружжя є 74 %, а відтак,
частка позивача складає 63/100 частини
квартири.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
суперечать нормам процесуального
права.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України
якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному частиною третьою цієї
статті, суд вирішує питання про склад
осіб, які братимуть участь у справі.

Відповідно до ст. 33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача. Якщо таке
клопотання не заявлено, суд має
відмовити у позові по суті.

Із матеріалів справи вбачається, що
власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_12 на
підставі договору купівлі-продажу від
18 грудня 2012 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
порушення ст. ст. 33, 35, 36 ЦПК України не
вирішив питання про склад осіб, що
беруть участь у справі, та про
притягнення до участі у справі ОСОБА_12,
оскільки судовими рішеннями
зачіпаються його права.

На порушення вимог ст. 303 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув і
апеляційний суд та ухвалив рішення про
права та обов'язки ОСОБА_12, який не брав
участі у справі.

Крім того, на порушення вимог ст. ст.
212-214 ЦПК України суди належним чином не
встановили фактичні обставини справи
та дійшли передчасного висновку про те,
що позивач вносив особисті кошти на
придбання спірної квартири, оскільки
не підтверджений відповідними
правовими висновками та ґрунтується на
припущеннях, що забороняється вимогою
ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Оскільки місцевим та апеляційним
судами рішення ухвалені з порушенням
процесуальних норм права, що призвело
до неправильного вирішення справи,
відповідно до частин 2, 3 ст. 338 ЦПК
України вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 11 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 14 жовтня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: Л.М.
Мазур

А.О. Леванчук

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська