АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 215/885/13-ц 22-ц/774/832/К/14
Справа № 215/885/13-ц
Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/832/К/14
інстанції - Лиходєдов А.В.
Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі в порядку
ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у
справі матеріалами, за відсутності
осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про дату
судового засідання, та без фіксування
судового процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
цивільну справу за апеляційною скаргою
Моторного (транспортного) страхового
бюро України на рішення Тернівського
районного суду м. Кривого Рогу від 10
січня 2014 року по справі за позовом
Моторного (транспортного) страхового
бюро України до ОСОБА_3 про стягнення
сплаченого страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У лютому 2013 року Моторне (транспортне)
страхове бюро України звернулось до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
сплаченого страхового відшкодування. В
обґрунтування позовних вимог позивач
зазначив, що 02 листопада 2009 року по вул.
Волгоградській в м. Кривому Розі
сталася дорожньо-транспортна пригода
за участю автомобілів «СПВ Рута»
номерний знак НОМЕР_1, під керуванням
ОСОБА_3 та «М-2140» номерний знак НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_4, в результаті
чого було пошкоджено автомобіль «М-2140»,
що належить останньому. Постановою
Тернівського районного суду м. Кривого
Рогу від 02 грудня 2009 року винним у
скоєнні дорожньо-транспортної пригоди
визнано ОСОБА_3 та притягнуто його до
адміністративної відповідальності у
вигляді штрафу в сумі 340 грн. Оскільки
ОСОБА_3 не застрахував свою
цивільно-правову відповідальність
Моторне (транспортне) страхове бюро
України сплатило ОСОБА_4 5727 грн.
страхового відшкодування та до нього
перейшло право вимоги до ОСОБА_3 на
відшкодування суми страхової виплати.
Тому позивач просив суд стягнути з
відповідача на свою користь 5727 грн.
сплаченого страхового відшкодування,
229 грн. 40 коп. сплаченого судового збору,
а також 1500 грн. витрат на правову
допомогу.

Рішенням Тернівського районного суду
м. Кривого Рогу від 10 січня 2014 року
Моторному (транспортному) страховому
бюро України відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема, на його думку, суд
неправомірно відмовив у задоволенні
позовних вимог, не звернув увагу на те,
що відповідачем не надано доказів на
підтвердження знаходження його у
трудових відносинах з ОСОБА_5, якому
належить транспортний засіб, яким
керував відповідач та не врахував, що в
постанові про притягнення відповідача
до адміністративної відповідальності
зазначено, що він не працює.

Крім того, при ухваленні рішення судом
не прийнято до уваги норми ч. 1 ст. 1191, ст.
1187, ст. 1188 ЦК України та пункт 3
Постанови Пленуму Верховного суду
України № 6 від 27.03.1992 року (зі змінами)
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», за змістом яких
передбачено право звернення за
відшкодуванням заподіяної шкоди саме
до винної особи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах заявлених позовних
вимог та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 листопада 2009
року сталася дорожньо-транспортна
пригода за участю автомобілів «СПВ
Рута» номерний знак НОМЕР_1, належним
ОСОБА_5, під керуванням водія ОСОБА_3, що
допустив порушення правил дорожнього
руху, працюючи водієм маршрутного
таксі за трудовим договором, та «М - 2140»
номерний знак НОМЕР_2, належним ОСОБА_4
та під його керуванням, в результаті
чого було пошкоджено автомобіль,
належний останньому.

12 лютого 2010 року платіжним дорученням
позивач сплатив ОСОБА_4 5727 грн.
страхового відшкодування, у зв'язку з
чим до нього перейшло право регресної
вимоги до особи, що за законодавством
несе відповідальність за завдану
ОСОБА_4 шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що позивач дійсно має
право регресної вимоги на
відшкодування проведеної ним
страхової виплати, але в даному випадку
не з відповідача ОСОБА_3 - водія
автомобіля «СПВ Рута», а з власника
вказаного автомобіля ОСОБА_5, з яким
водій перебував у трудових
правовідносинах.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

На думку колегії суддів оскаржуване
рішення вимогам вищезазначеної статті
не відповідає з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК
України).

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України
встановлено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Пунктом 38.2.1 ст. 38 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року
Моторне (транспортне) страхове бюро
України після сплати страхового
відшкодування має право подати
регресний позов до власника, водія
транспортного засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, який не
застрахував свою цивільно-правову
відповідальність, крім осіб,
зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього
Закону.

Згідно роз'яснень наданих у п. 6
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» від 01 березня 2013 року,
особою, яка зобов'язана відшкодувати
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, є фізична або юридична
особа, що на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди, позички
тощо) володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2. Правил
дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 ЦК.

На особу, яка перебувала в трудових
відносинах на підставі трудового
договору (контракту) і завдала шкоди
життю чи здоров'ю у зв'язку з
використанням транспортного засобу, що
належить роботодавцю,
відповідальність за завдання шкоди
може бути покладена лише за умови, якщо
буде доведено, що вона заволоділа
транспортним засобом неправомірно
(частини третя і четверта статті 1187 ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

В порушення вимог вищезазначеної
статті ОСОБА_3 не надано будь-яких
доказів (трудового договору, копії
трудової книжки, путьового листа тощо),
які б свідчили про те, що на момент
скоєння дорожньо-транспортної пригоди
він перебував у трудових відносинах з
власником транспортного засобу ОСОБА_5

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Вина відповідача ОСОБА_3 у вчиненні
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КУпАП підтверджена
постановою Тернівського районного
суду м. Кривого Рогу від 02 грудня 2010
року.

З огляду на вищезазначене, колегія
суддів приходить до висновку про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
стягнення суми страхового
відшкодування саме з відповідача
ОСОБА_3

Пунктом 2 частини 3 ст.79 ЦПК України
передбачено, що до витрат, пов'язаних
із розглядом судової справи , належать
витрати на правову допомогу.

Частина 1 ст.88 ЦПК України передбачає,
що стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Відповідно до статті 1 Закону України
«Про граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу у цивільних
та адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40%
встановленої законом мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі
за годину участі особи , яка надавала
правову допомогу, у судовому засіданні,
під час вчинення окремих процесуальних
дій поза судовим засіданням та під час
ознайомлення з матеріалами справи в
суді, що визначається у відповідному
судовому рішенні.

Як убачається з матеріалів справи між
позивачем Моторним (транспортним)
страховим бюро України та ФОП ОСОБА_7
укладено контракт про надання правової
допомоги від 08 листопада 2012 року (а.с.
47-53), згідно якої останній взяв на себе
зобов'язання щодо надання правової
допомоги та позивачем надано
довіреність ОСОБА_7 представляти його
інтереси (а.с. 55).

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7 у судових засіданнях участі не
приймав і оскільки доказів про
кількість годин витрачених на вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням суду не надано, колегія
суддів вважає, що належним розміром
витрат на правову допомогу, який
підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь
позивача є 512 грн. 40 коп. (1281 грн. * 40 %).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду
скасуванню, з ухваленням відповідно до
п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, нового
рішення про задоволення позовних
вимог Моторного (транспортного)
страхового бюро України та стягнення з
ОСОБА_3 сплаченого страхового
відшкодування в сумі 5727 грн. 61 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3
підлягає стягненню на користь
Моторного (транспортного) страхового
бюро України сплачений останнім
судовий збір у судах першої та
апеляційної інстанції в сумі 351 грн. 20
коп. та понесені витрати на правову
допомогу в сумі 512 грн. 40 коп.

У стягненні решти витрат на правову
допомогу в сумі 987 грн. 60 коп. слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313,
314-316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Моторного
(транспортного) страхового бюро
України задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м.
Кривого Рогу від 10 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Моторного
(транспортного) страхового бюро
України до ОСОБА_3 про стягнення
сплаченого страхового відшкодування
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Моторного
(транспортного) страхового бюро
України виплачене страхове
відшкодування в сумі 5727 (п'ять тисяч
сімсот двадцять сім гривень) грн. 61 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Моторного
(транспортного) страхового бюро
України судовий збір за розгляд справи
у судах першої та апеляційної
інстанції в сумі 351 грн. 20 коп. та
витрати на правову допомогу в сумі 512
грн. 40 коп.

У стягненні решти витрат на правову
допомогу в сумі 987 грн. 60 коп. відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: