Справа № 577/928/14-ц
Провадження № 2/577/314/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2014 року Конотопський
міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка
В.О.,

при секретарі Мирошниченко
Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Конотопа
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в
якому просить, на підставі ст.107 ЖК
України, визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування будинком
АДРЕСА_1

На обгрунтування вимог зазначає, що
вказаний будинок належить йому на
праві власності. Крім дружини, доньки
та сина у будинку також зареєстрований
відповідач (колишній співмешканець
доньки), який у серпні 2013 року, забравши
особисті речі, добровільно переїхав
проживати до матері по АДРЕСА_2 де і
мешкає по теперішній час. Отже, ОСОБА_2
добровільно розпорядився своїм правом
на спірне житло і вибув на інше
постійне місце проживання, що, на
переконання позивача, є підставою для
визнання втратившим право
користування.

Представник позивача за ордером та
угодою ОСОБА_3 підтримав вимоги,
фактично пославшись на обставини,
викладені його довірителем.

Відповідач ОСОБА_2 вимоги не визнав і
пояснив, що дійсно з грудня 2013 року
проживає у матері по АДРЕСА_2 оскільки
відносини з родиною позивача
погіршились. Проте, добровільно
знятися з реєстрації не бажає, тому як
між ним та позивачем маються
неурегульовані цивільно-правові
відносини.

Представник відповідача за ордером та
угодою ОСОБА_4 підтримав правову
позицію свого довірителя фактично
пославшись на обгрунтування, викладені
останнім.

Суд, вислухавши учасників процесу,
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підтвердили
факт непроживання відповідача у
спірному будинку з листопада-грудня 2013
року, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню.

Під час судового розгляду встановлено,
що будинок АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_1 (а.с.7). На вказаній
жилплощі, крім позивача та членів його
родини, також зареєстрований
відповідач ОСОБА_2 - колишній
співмешканець доньки власника (а.с.3,4),
який у грудні 2013 року переїхав
проживати до своєї матері на АДРЕСА_2 де
мешкає по теперішній час, проти чого не
заперечує і останній.

Отже, на переконання позивача, ОСОБА_2
слід визнати втратившим право
користування спірним житлом
відповідно до припису ст. 107 ЖК України.

Проте, погодитися з вимогами не можно з
огляду на наступне.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України (далі - ЖК), які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Член сім»ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім»ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Зібрані у справі докази свідчать, що
позивач є власником спірного житлового
приміщення, будь-яких домовленостей
між ним та відповідачем з приводу
використання спірного будинку не було.
При таких обставинах члени сім'ї
власника житла, у тому числі й колишні,
які проживають разом з ним, мають право
користуватися цим житлом відповідно до
закону, а саме положень глави 32 ЦК
України. Отже, до спірних правовідносин
не можуть бути застосовані норми ЖК
України, зокрема ст. 107, яка регулює
правовідносини щодо збереження жилого
приміщення за наймачем і членами його
сім'ї в будинках державного і
громадського житлового фонду, порядок
визнання таких осіб, втратившими право
користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 10, 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону. Тому в разі посилання позивача
не на ту норму закону суд уточнює
підстави позову й застосовує норму
закону, яка їм відповідає, незалежно
від згоди на це позивача.

Таким чином при вирішенні спору, суд
вправі застосувати норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Проте, підстав для застосування ст. 405
ЦК України, тобто не проживання
відповідача без поважних причин понад
один рік, встановлено небуло, що і
обумовлює відмову у задоволенні
позову.

Керуючись: ст.ст. 107, 150, 156 ЖК України,
ст.ст. 383, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 88,
212-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И
В :

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Сумської області
через Конотопський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення.

Суддя
Кравченко В.
О.