У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І., Остапчука
Д.О.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поліс», третя особа:
директор Товариства з обмеженою
відповідальністю «Поліс» Апостолов
Олег Ульянович, про зміну формулювання
причини і дати звільнення, стягнення
вихідної допомоги, заробітної плати за
час вимушеного прогулу та компенсації
за невикористану відпустку, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 14 червня 2013 року та рішення
Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня
2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Поліс»
(далі по тексту - ТОВ «Поліс»), третя
особа: директор ТОВ «Поліс» Апостолов
О.У., про зміну формулювання причини і
дати звільнення, стягнення вихідної
допомоги, заробітної плати за час
вимушеного прогулу та компенсації за
невикористану відпустку.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим,
що з 02 серпня 2010 року вона працювала на
посаді головного бухгалтера.

22 грудня 2011 року вона звернулась до ТОВ
«Поліс», щоб отримати трудову книжку та
власні речі, проте цього ж дня було
здійснено рейдерське захоплення
підприємства невідомими особами, в
результаті чого генерального
директора ТОВ «Поліс» Курцева Д.В. було
виштовхано із кабінету, викрадено
печатку компанії та інші бухгалтерські
і фінансові документи.

Відповідно до наказу № 33-к від 02 квітня
2012 року її було звільнено з посади
головного бухгалтера, у зв'язку з
виявленням невідповідності працівника
займаній посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації,
прогули ( п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України), про що
вона дізналась при отриманні трудової
книжки цінним листом від 08 травня 2012
року.

Проте, зазначає позивачка, що згідно
наказу № 128-к від 20 грудня 2011 року її
було звільнено з підприємства з 21
грудня 2011 року за угодою сторін на
підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за день
до здійснення рейдерського захоплення
відповідача, тому тоді трудову книжку
їй надано не було, розрахунку не
здійснено.

Позивачка вважає, що неправильне
формулювання причин звільнення у її
трудовій книжці та невидача трудової
книжки у встановлений строк стало
перешкодою для працевлаштування на
іншу роботу, тому звернулась до суду з
вказаними позовом та просила змінити
формулювання причин і дати звільнення,
стягнути з відповідача заробітну плату
за час вимушеного прогулу за період з
21 грудня 2011 року по 08 травня 2012 року в
розмірі 9 041,20 грн, компенсацію за
невикористану відпустку за період з 02
серпня 2010 року по 21 грудня 2011 року в
розмірі 2 053,73 грн та вихідну допомогу у
розмірі середньомісячного заробітку.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 14 червня 2013 року позов
задоволено частково. Стягнуто з ТОВ
«Поліс» на користь ОСОБА_6 компенсацію
за невикористану відпустку в розмірі
578,56 грн. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
01 жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції змінено. Виключено із
мотивувальної частини рішення
посилання на пропуск ОСОБА_6 місячного
строку звернення до суду,
передбаченого ст. 235 КЗпП України, в
якості підстави відмови в задоволенні
позову, в частині вимог про
зобов'язання змінити формулювання
причин і дати звільнення. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені судові рішення
першої та апеляційної інстанцій,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені в скарзі доводи, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, в
частині стягнення компенсації за
невикористану відпустку, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що за
період роботи з 02 серпня 2010 року по 02
квітня 2012 року тривалість
відпустки ОСОБА_6 становить 40 днів, а
відповідачем була проведена оплата
тільки за 20 днів відпустки.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, в частині зобов'язання змінити
формулювання причин і дати звільнення,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивачкою пропущений місячний
строк звернення до суду, передбачений
частинами 1, 2 ст. 235 КЗпП України.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, в частині стягнення заробітної
плати за час вимушеного прогулу, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
дані вимоги є похідними від вимог про
зобов'язання змінити формулювання і
дату звільнення в задоволенні яких
відмовлено, так як пропущено строк
позовної давності.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, в частині стягнення вихідної
допомоги при звільненні, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачкою пропущений встановлений
законом строк звернення до суду.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції, в частині вимог про
зобов'язання змінити формулювання
причин і дати звільнення, виходив із
того, що з рішення місцевого суду
необхідно виключити посилання на
пропуск ОСОБА_6 місячного строку
звернення до суду, передбаченого ст. 235
КЗпП України, як підставу відмови у
задоволенні позову в цій частині,
оскільки судом першої інстанції було
встановлено відсутність порушень прав
ОСОБА_6, а тому право, яке не є порушеним,
захисту в судовому порядку не підлягає
без обмеження у строках.

Однак, такі висновки зроблено судами
без належного з`ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_6 02 серпня 2010
року була прийнята на роботу до ТОВ
«Поліс» на посаду головного
бухгалтера.

Наказом № 33-к від 02 квітня 2012 року
ОСОБА_6 було звільнено з посади
головного бухгалтера, у зв'язку з
виявленням невідповідності працівника
займаній посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації,
прогули ( п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
вважала вище вказаний наказ
незаконним, посилаючись на те, що її
було звільнено з ТОВ «Поліс» за наказом
№ 128-к від 20 грудня 2011 року за угодою
сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) на
підставі поданої нею заяви на ім`я
директора ТОВ «Поліс» Курцева Д.В. від
07 грудня 2011 року. Позивачкою було
надано до суду її заяву від 07 грудня
2011 року про звільнення за угодою сторін
та наказ № 128-к від 20 грудня 2011 року про
звільнення.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, в частині
зобов'язання змінити формулювання
причин і дати звільнення, суди
попередніх інстанцій, не надали
належної правової оцінки наданих
позивачкою доказам, та не врахували те,
що вже після звільнення ОСОБА_6 згідно
наказу № 128-к від 20 грудня 2011 року,
вона на роботу не виходила, тому при
наявності її заяви про звільнення від 07
грудня 2011 року, яка була погоджена з
керівником підприємства - директором
Курцевим Д.В. та наявності наказу № 128-к
від 20 грудня 2011 року про
звільнення ОСОБА_6 за угодою сторін на
підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України,
суди дійшли помилкового висновку про
законність її звільнення лише 02 квітня
2012 року на підставі п. п. 2, 4 ст. 40 КЗпП
України.

У зв'язку з тим, що судом не правильно
вирішено спір, в частині позовних вимог
про зобов'язання змінити формулювання
причин і дати звільнення, тому підлягає
скасуванню і рішення суду, в частині
позовних вимог про стягнення вихідної
допомоги при звільненні, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, у
разі затримки видачі трудової книжки з
вини власника або уповноваженого ним
органу працівникові, а також стягнення
компенсації за невикористану
відпустку.

При цьому, суду необхідно звернути
увагу на положення ст. 233 КЗпП України,
якою визначено строки звернення до
суду за вирішенням трудових спорів, а
також те, що наслідки спливу позовної
давності застосовуються лише в тому
разі, коли порушене право підлягає
захисту, в іншому випадку в позові
необхідно відмовляти, у зв'язку з
необґрунтованістю.

Враховуючи вищезазначене, в порушення
норм процесуального закону, вирішуючи
даний спір, суди дійшли помилкового
висновку щодо часткового задоволення
позовних вимог, у зв'язку з чим ухвалені
у справі рішення підлягають скасуванню
з направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції з підстав,
передбачених ч.2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 14 червня 2013 року та рішення
Апеляційного суду м. Києва від 01 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції
.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
Д.О. Остапчук