Справа № 2/325/35/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2014 року
смт. Приазовське

Приазовський районний суд
Запорізької області у складі:

головуючого судді
Діоба Г.О.,

при секретарі
Цукановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
житловим будинком та вселення,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, зазначаючи, що житловий
будинок АДРЕСА_1 належить на підставі
договору дарування від 30.10.2013 року
відповідачу ОСОБА_3 Зазначений будинок
їй подарувала відповідач ОСОБА_2, яка є
її матір'ю. Він з відповідачкою ОСОБА_2
перебуває у шлюбі, зареєстрованому
04.05.1990 року у відділі державної
реєстрації актів цивільного стану
Приазовського районного управління
юстиції Запорізької області. Після
реєстрації шлюбу вони з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, яка доводиться йому падчеркою,
оселилися в житловому будинку АДРЕСА_1.
З 05.12.1995 року його було зареєстровано за
місцем проживання за вищевказаною
адресою. З того часу і до 15.12.2013 року він
постійно проживав у вказаному будинку.
В цей будинок він вселився в 1986 році і
на законних підставах користувався ним
як член сім'ї власника. Протягом всього
часу він здійснював капітальний та
поточний ремонт будинку, будував
господарські споруди, оплачував
комунальні послуги. Після того, як його
дружина - ОСОБА_2 подарувала житловий
будинок ОСОБА_3, вони стали примушувати
його виселитися з будинку. 15.12.2013 року,
поки його не було вдома, відповідачі
закрили вхідні двері в будинок з
внутрішньої сторони і перешкоджають
йому зайти до будинку. В теперішній час
він змушений тимчасово проживати у
сусідів. Крім того, що відповідачі
перешкоджають йому в користуванні
житловим будинком, в будинку
залишились його особисті речі, якими
він також не має можливості
користуватись. Він є інвалідом ІІІ
групи, іншого житла не має. Як колишня
власниця - відповідач ОСОБА_2, а також
відповідач ОСОБА_3 є членами його сім'ї.
До будинку він вселився зі згоди
власника і безперервно протягом 18
років мешкав в ньому, оплачував
комунальні послуги та утримував
будинок. Просить суд усунути перешкоди
в користуванні ним житловим будинком
АДРЕСА_1 Запорізької області шляхом
зобов'язання відповідачів надати йому
доступ в житловий будинок, вселити
його в цей будинок та стягнути з
відповідачів на його користь судові
витрати.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1, його представник ОСОБА_4
підтримали заявлені вимоги за
обставинами викладеними в позові,
вважають їх обґрунтованими і
підлягаючими задоволенню.

В судовому засіданні представник
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_5
позовні вимоги не визнав, вважає
необхідним відмовити в їх задоволенні
з тих підстав, що законним власником
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування є відповідач ОСОБА_3, позивач
з нею в родинних стосунках не перебуває
та вони не є членами однієї сім'ї.
ОСОБА_3 як власник має право захищати
своє майно, розпоряджатись ним та не
зобов'язана надавати житлове
приміщення позивачу для проживання.

Вислухавши осіб, які брали участь
у справі, допитавши свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Відповідно до положень ст. 10, ст. 60
ЦПК України кожна сторона повинна і
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні згідно з
положеннями ст. 11 ЦПК України в межах
заявлених позовних вимог судом
встановлено, що на момент виникнення
спірних правовідносин власником
будинку АДРЕСА_1 Приазовського району
Запорізької області на підставі
договору дарування від 30.10.2013р. є
відповідач ОСОБА_3, що підтверджується
витягом з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності індексний номер 11854370
від 30.10.2013р. та власне самим нотаріально
посвідченим договором дарування
житлового будинку від 30.10.2013р.

Відповідно до положень ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Дарувальником вказаного житлового
будинку була, як попередній власник,
відповідачка ОСОБА_2, яка є дружиною
позивача, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від
26.11.2013р.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в
зареєстрованому шлюбі з 04 травня 1990
року.

Позивач ОСОБА_1 з 05 грудня 1995 року
зареєстрований і постійно проживав до
15 грудня 2013 року в будинку АДРЕСА_1
Запорізької області. З 15 грудня 2013 року
проживання відповідача у вказаному
будинку було припинено в зв'язку з
перешкоджанням в цьому з боку
відповідачів.

Відповідно до довідки Приазовської
селищної ради № 2798 від 20.12.2013р. до
складу сім'ї позивача входять дружина
ОСОБА_2 (відповідач у справі) та син
ОСОБА_10

Позивачем не доведено і суду не надано
будь-яких доказів на підтвердження
тієї обставини, що він є членом сім'ї
відповідача ОСОБА_3

Більш того, позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні особисто повідомив, що до
грудня 2013 року в будинку АДРЕСА_1 він
проживав з дружиною ОСОБА_2 Відповідач
ОСОБА_3, яка є дочкою його дружини, в
цьому будинку не проживає, оскільки
після одруження близько 10 останніх
років вона постійно живе по АДРЕСА_2.
Ніякого спільного господарства він з
ОСОБА_3 не веде і вони спільним побутом
не пов'язані. Ці обставини в судовому
засіданні підтвердили і допитані
свідки.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до положень ст. ст. 19, 20 ЦК
України особа має право на самозахист
свого цивільного права та права іншої
особи від порушень і протиправних
посягань. Способи самозахисту можуть
обиратися самою особою чи
встановлюватися договором або актами
цивільного законодавства. Право на
захист особа здійснює на свій розсуд.
Нездійснення особою права на захист не
є підставою для припинення цивільного
права, що порушене, крім випадків,
встановлених законом.

Об'єктом власності особи може
бути, зокрема, житло - житловий будинок
(ст. ст. 379, 380 ЦК України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України
з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових
норм свідчить про те, що право члена
сім'ї власника будинку користуватися
цим житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно.

Із зазначеного слід дійти
висновку, що виникнення права членів
сім'ї власника будинку на користування
цим будинком та обсяг цих прав залежить
від виникнення у власника будинку
права власності на цей будинок, а
відтак - припинення права власності
особи на будинок припиняє право членів
її сім'ї на користування цим будинком.
Отже, права членів сім'ї власника
будинку на об'єкт власності є похідними
від прав самого власника.

Передбачаючи право власника
житлового будинку на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку на відміну від
договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810,
814 ЦК України.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України
передбачає збереження такого права
користування житлом лише для членів
сім'ї, які припинили сімейні відносини
з власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Таким чином, з припиненням права
власності особи на жиле приміщення
члени його сім'ї також втрачають право
користування цим приміщенням.

Отже, у зв'язку з відсутністю у
позивача договірних відносин з
власником будинку ОСОБА_3 та
припиненням права власності ОСОБА_2 на
будинок АДРЕСА_1 позивач ОСОБА_1
втратив право користування цим
будинком, оскільки його права похідні
від прав відповідача ОСОБА_2 як
колишнього власника цього будинку,
членом сім'ї якої він є.

З урахуванням вищевикладеного
суд дійшов висновку про те, що із
зазначених в позовній заяві підстав
заявлені вимоги не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Відмовити в задоволені позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житловим
будинком та вселення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Запорізької області
через Приазовський районний суд шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом 10 днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя

Г.О. Діоба