Справа № 455/1007/13-ц
Головуючий у 1 інстанції: Бонецький
Провадження № 22-ц/783/1442/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шашкіна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 27 грудня 2013
року,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням суду відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
-орган опіки та піклування
Франківської районної адміністрації
Львівської міської ради про
позбавлення батьківських прав.

Рішення оскаржила ОСОБА_2. В
апеляційній скарзі посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
при неповно з'ясованих обставинах
справи. Вказує, що ухваленим рішенням
порушено права малолітньої дитини,
оскільки в матеріалах справи наявний
висновок органу опіки та піклування,
який вважає за доцільне позбавити
ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки
шлюб між сторонами розірвано,мати
виховує дитину сама. Крім того, апелянт
зазначає, що відповідач не приходить на
зустрічі з дитиною у призначені години,
які встановлені йому органом опіки та
піклування. Просить рішення скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити повністю та
позбавити ОСОБА_3 батьківських прав на
дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивача та
представника органу опіки та
піклування Франківської РА ЛМР на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення відповідача,
перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити з таких підстав.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, докази подаються сторонами
та іншими особами, які беруть участь
у справі.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким
вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
з 04.08.2007 року перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу в них народився син -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Франківського районного
суду м.Львова від 08.04.2011 року шлюб між
сторонами розірвано. (а.с.3)

Рішенням Франківського районного
суду м.Львова від 06.04.2011 року стягнуто з
ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 на утримання
сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти в
розмірі 500 гривень починаючи з 02.11.2010
року (а.с.4)

Як вбачається з Витягу з протоколу
№16 засідання комісії з питань захисту
прав дитини Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 16.08.2012 року ОСОБА_3 для зустрічей та
участі у вихованні та спілкуванні з
малолітнім ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1
призначено дні та години, а саме: перша
та третя суботи місяця з 10 до 13 години,
та друга та четверта неділі місяця з 10
до 13 години.

Відповідно до Актів про обстеження
умов проживання від 06.10.2012 року, 17.11.2012
року,25.11.2012 року ОСОБА_3 на зустріч з
малолітнім сином ОСОБА_4 не прийшов.

Відповідно до Висновку органу
опіки та піклування Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради від 22.02.2013 року вважається
за доцільне позбавити батьківських
прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позбавленні
ОСОБА_3 батьківських прав районний суд
виходив з того, що позбавлення
відповідача батьківських прав є
крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків та
таке не буде відповідати захисту
інтересів дитини й стимулюванню батька
щодо належного виконання ним своїх
обов'язків.

Відповідно до ст.141 СК України, мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою, при
цьому, розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 150 СК України, яка закріплює
обов'язки батьків щодо виховання та
розвитку дитини, передбачено, що батьки
зобов'язані виховувати дитину в дусі
поваги до прав та свобод інших людей, а
також зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Відповідно до положень ст. 157 СК
України, той з батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею.

Згідно ст. 164 СК України мати, батько
можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Відповідно до п.п. 15, 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3 від
30 березня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав», позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно утримують та ін.), що надані
батькам до досягнення дитино
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей. Особи можуть бути позбавлені
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України. Ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Враховуючи наведене, колегія суддів
погоджується із висновком районного
суду про те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом і
не буде відповідати його меті - захисту
інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги, матеріали
справи, зміст оскаржуваного судового
рішення, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування районним
судом норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішень.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року №
789-ХІІ, держави-учасниці поважають
право дитини, яка розлучається з одним
чи обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

Як вбачається з оскаржуваного
рішення, судом першої інстанції було
дано належну та вичерпну оцінку
доводам позовної заяви щодо того, що
відповідач не виконує без поважних
причин своїх обов'язків по вихованню
сина та ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків, а відтак
доводи апеляційної скарги стосовно
того, що судом першої інстанції не було
дано належної оцінки цим доводам, не
відповідають фактичним обставинам
справи, а тому не можуть прийматися до
уваги.

Як встановлено судом відповідач ОСОБА_3
вчасно сплачує аліменти на отримання
сина, що вбачається з довідки ВДВС
Старосамбірського РУЮ (а.с.20) та
позитивно характеризується за місцем
проживання, що підтверджується наявною
в матеріалах справи характеристикою
від 17.09.2013 року (а.с.19).

Як пояснив ОСОБА_3 він бажає
зустрічатись з сином, брати участь в
його вихованні, однак перешкодою у
зустрічах з сином слугувала та
обставина, що він сам проживає у
м.Старий Самбір Львівської області,а
його син фактично не проживає за місцем
реєстрації у м.Львові, а проживає у
будинку батьків позивачки, що
знаходиться у с. Лапаївка
Пустомитівського району Львівської
області. Наведені обставини
стверджуються довідкою Дошкільного
навчального закладу «Світлячок», що
знаходиться у с.Лапаївка.

Крім того, із заперечень ОСОБА_3
вбачається, що про рішення комісії з
питань захисту прав дитини
Франківської РА ЛМР про встановлення
йому днів та годин побачень з дитиною
йому стало відомо лише з позовної заяви
про позбавлення батьківських прав, що
не спростовано матеріалами справи. З
пояснень позивачки вбачається, що
підставою її звернення до суду з
вказаним позовом слугувало те, що
відповідач відмовляв їй у підписанні
дозволу для виїзду сина за кордон,
однак, з наявної в матеріалах справи
заяви ОСОБА_3 від 27.06.2013 року вбачається,
що він надав згоду на тимчасові поїздки
за кордон в супроводі його матері
ОСОБА_2 на період з 28.06.2013 року по 31.08.2014
року. (а.с.34)

Крім того, стаття 12 Конвенції про права
дитини зобов'язує держав-учасниць (якою
є Україна) забезпечити дитині, здатній
формулювати власні погляди, право
вільно висловлювати ці погляди з усіх
питань, що її стосуються, і цим поглядам
має приділятися належна увага згідно з
віком дитини та зрілістю.

Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при
розгляді судом спорів щодо участі
одного з батьків у вихованні дитини,
місця проживання дитини, позбавлення
та поновлення батьківських прав,
побачення з дитиною матері, батька, які
позбавлені батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду, управління батьками
майном дитини, скасування усиновлення
та визнання його недійсним
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із
висновком органу опіки та піклування,
якщо він є недостатньо обґрунтованим,
суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19
СК України). Інших підстав для
позбавлення відповідача батьківських
прав, які передбачені ч. 1 ст. 164 СК
України, позивачкою в обгрунтування
заявлених позовних вимог не наведено
та належними і допустимими доказами не
обгрунтовано.

Судом надано належну оцінку висновку
органу опіки і піклування, в результаті
чого суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про те, що згаданий
висновок не містить тих обставин, які б
давали підстави для застосування до
відповідача такого крайнього заходу
впливу, як позбавлення його
батьківських прав. Поданий колегії
суддів акт від 09.04.2014 року про те, що
ОСОБА_3 у період з 27.12.2013 року по 09.03.2014
року не відвідував Дошкільного
навчального закладу «Світлячок» у
с.Лапаївка правильних висновків суду
не спростовує.

Проаналізувавши подані докази,
матеріали справи суд прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом та за даних конкретних
обставин справи не буде відповідати
його меті - захисту інтересів дитини та
є передчасним.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам
закону і зібраним по справі доказам,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому підстав
для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст.303,307,308,313,314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Старосамбірського районного
суду Львівської області від 27 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення, може
бути оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: