Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з даним
позовом мотивуючи тим, що він є
власником квартири АДРЕСА_1, разом з ним
в квартирі зареєстровані його дружина
та її дочка від попереднього
шлюбу-відповідачка по справі, з моменту
реєстрації по даний час відповідач у
вказаній квартирі не проживає, не
цікавиться нею та не бере участі в її
оплаті, тобто, припинила виконувати
обов'язки члена сім'ї, передбачені ст.64
ЖК України, за тимчасово відсутніми
членами сім'ї наймача житлове
приміщення зберігається протягом
шести місяців, проте відповідач
постійно працює і проживає в м.Києві, де
має свою сім'ю, на підставі ст.ст. 71,72 ЖК
України позивач просив суд визнати
відповідачку такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, але надав письмову
заяву /а.с.25-26/, в якій на обґрунтування
своїх вимог послався на ст.405 ч.3 ЦК
України.

Відповідач позов не визнала, пояснила,
що вона дійсно працювала в м. Києві, але
приїздила весь час до матері, в лютому
2011 року вона вийшла заміж і проживає з
чоловіком та дитиною в м. Києві, але не
дивлячись на це, вона часто відвідує
матір, періодично проживає з дитиною у
спірній квартирі, також за всі
комунальні послуги сплачує її мати, а
вона надає їй посильну матеріальну
допомогу, крім того, свого власного
житла вона не має, на спірну квартиру не
претендує, їй потрібна тільки
реєстрація, що ніяким чином не порушує
права позивача.

Заслухавши пояснення сторін, покази
свідка, оглянувши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що за позивачем
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу квартири, який
посвідчено приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3 16.04.2009 року,
зареєстровано в реєстрі за № 1508, що
стверджується копією цього договору
/а.с.4/ та

копією витягу з реєстру про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від
18.05.2009 року /а.с.5/.

В судовому засіданні встановлено, що в
цій квартирі зареєстровані з 21.05.2009
року позивач та його дружина ОСОБА_4, а з
07.07.2009 року зареєстрована відповідач
ОСОБА_2, що слідує з довідки ОСББ
«Червона Зірка» від 14.06.2013 року /а.с.8/.

З матеріалів справи також вбачається,
що шлюб між позивачем та ОСОБА_4
укладено 12.09.2007 року, що стверджується
копією свідоцтва про шлюб /а.с.7/.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач посилався в обґрунтування
своїх вимог на те, що відповідачка з
моменту реєстрації по даний час у
вказаній вище квартирі не проживає, не
цікавиться нею та не бере участі в її
оплаті, тобто, припинила виконувати
обов'язки члена сім'ї, передбачені ст.64
ЖК України, за тимчасово відсутніми
членами сім'ї наймача житлове
приміщення зберігається протягом
шести місяців, проте відповідач
постійно працює і проживає в м.Києві, де
має свою сім'ю, на підставі ст.ст. 71,72 ЖК
України позивач просив суд визнати
відповідачку такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням.

За ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача,
які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім'ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Але вказані правові норми не можуть
бути застосовані до спірних
правовідносин, оскільки вони регулюють
відносини, які витікають із договору
найму житлового приміщення.

А як вказано вище, спірне житлове
приміщення є об'єктом права приватної
власності, позивач не є наймачем даної
квартири, а відповідач не є членом сім'ї
наймача.

Позивач надав до суду письмову заяву, в
якій в обґрунтування своїх вимог
послався на ч.3 ст.405 ЦК України, яка
взагалі в цій статті відсутня,
вказавши на ті ж підстави позову, а
саме: що відповідач припинила
виконувати обов'язки члена сім'ї,
передбачені ст.64 ЖК України, за
тимчасово відсутніми членами сім'ї
наймача житлове приміщення
зберігається протягом шести місяців, а
оскільки відповідач постійно працює і
проживає в м. Києві більше 3-х років, то
її не можна вважати тимчасово
відсутньою, що є підставою для визнання
її такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

А згідно приписів ч.2 цієї статті, член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Але на такі обставини позивач не
посилався в обгрунтування своїх
позовних вимог.

Позивачем не надано суду доказів
стосовно того, що відповідач має інше
постійне місце проживання, також не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні його посилання на те, що він
надавав згоду на реєстрацію
відповідачки у спірній квартирі тільки
на один рік, оскільки згідно відомостей
адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС
УДМС України в м. Києві ОСОБА_2
постійно зареєстрована АДРЕСА_1 /а.с.13/.

Судом приймаються до уваги і ті
обставини, що вказану вище квартиру
було придбано в період перебування
позивача та матері відповідачки в
зареєстрованому шлюбі на підставі
договору купівлі-продажу, на що
вказувалося вище в рішенні.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини / навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо/ самостійного заробітку /доходу/.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Отже, дана стаття встановлює
презумпцію права спільної сумісної
власності подружжя щодо майна,
набутого за час шлюбу.

А тому спірна квартира, доки не
встановлено інше, згідно наведених
правових норм вважається об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя: позивача та ОСОБА_4- матері
відповідачки, яка не ставить питання
щодо визнання ОСОБА_2 такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням.

За ст.369 ЦПК України співвласники майна,
що є у спільній сумісній власності,
володіють і користуються ним спільно,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

При вирішенні спору суд виходить з
того, що згідно принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, викладеному в ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Оскільки підставою позову є фактичні
обставини, то саме позивач має їх
зазначити і довести в судовому
засіданні, тобто, вказати, з яких
підстав, передбачених діючим
законодавством, він вважає
відповідачку такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,
та надати суду належні докази згідно
вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Судом на виконання приписів ч.4 ст.10 ЦПК
України було роз'яснено особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджено про наслідки
вчинення або невчинення відповідних
процесуальних дій, було навіть
відкладено розгляд справи та надано
позивачу можливість уточнити підстави
свого позову.

А тому з врахуванням всього наведеного
вище суд відмовляє в задоволенні
позову за його безпідставністю.

Керуючись ст. ст..369, 405 ЦК України, ст.
ст.64,71 ЖК України, ст.60 СК України,
ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя А. М. Дмитренко