Справа № 459/5349/13
Головуючий у 1 інстанції: Жураковський
Провадження № 22-ц/783/1735/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді Курій
Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за
секретаря Данилик І.І.,

з участю представника відповідача -
Вандзьо О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про стягнення моральної шкоди,
спричиненої внаслідок професійного
захворювання,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 грудня 2013
року вищезазначений позов задоволено
частково.

Суд стягнув з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
на користь ОСОБА_3 12 000 тис. грн.
заподіяної моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог суд
першої інстанції відмовив.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, судом не повно з'ясовано
фактичні обставини справи та не надано
належної оцінки наявним у матеріалах
справи доказам.

Апелянт зазначає, що позивач взагалі не
звертався у ВВДФСС НВ у м. Червонограді
з заявою про заподіяння йому моральної
шкоди та не подавав висновку медичних
органів, що було передбачено ст. 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України».

Апелянт стверджує, що суд не дав
належної правової оцінки тому, що з 2007
року статті Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України», які передбачали,
що за заявою потерпілого та за
відповідним висновком медичних
органів Фонд повинен відшкодовувати
особам, що втратили працездатність на
виробництві моральну шкоду, були
виключенні (втратили чинність).

Апелянт також зазначає, що суд не надав
правової оцінки Прикінцевим
положенням Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України» про те, що
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
моральної шкоди застрахованим особам
та членам їх сімей незалежно від часу
настання страхового випадку
припиняються з 01 січня 2008 року.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення учасника судового
розгляду, дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційну скаргу необхідно
відхилити з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до вимог цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що
позивач з 25 травня 1983 року до 26 березня
2005 року працював в підземних умовах
шахти вугільного басейну, що
підтверджується копією трудової
книжки (а.с. 7-8).

Актом розслідування професійного
захворювання від 21 квітня 2005 року
встановлено, що стаж роботи ОСОБА_3 в
умовах впливу шкідливих факторів
становить 21 рік 8 місяців (а.с. 9-10).

Відповідно до довідки обласної МСЕК №3,
серії ЛВА-1 №136610 від 26.05.2005 року,
позивачу ОСОБА_3 вперше встановлено ІІІ
групу інвалідності та 55 % втрати
професійної працездатності у зв'язку
із професійним захворюванням (а.с. 11-12).

З долучених до справи копій виписок з
історій хвороб вбачається, що позивач
неодноразово звертався за отриманням
медичної допомоги до медичних закладів
(а.с. 17-26).

Ураховуючи надані позивачем докази
обґрунтованості позову, а також наявні
у справі інші медичні документи та
копії висновків МСЕК, копії акту
розслідування професійного
захворювання від 21.04.2005 року, судом
правильно встановлено наявність права
у позивача на відшкодування моральної
шкоди.

Відповідно до статей 1,3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом 5 ст.4 Основ
законодавства України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування" є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
"Про охорону праці", державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань.

Згідно з ч.1 ст.9 цього ж Закону
передбачено, що відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності".У відповідності до п.п.
"є" п.1 ч.1 ст.21 та ч.3 ст.28 цього ж Закону,
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому виплачує Фонд соціального
страхування. Відшкодування
здійснюється у вигляді одноразової
страхової виплати незалежно від інших
видів страхових виплат. Сума страхової
виплати визначається в судовому
порядку. Це спростовує мотиви
апеляційної скарги відповідача про
відсутність підстав для задоволення
позову з мотивів відсутності даних про
звернення позивача безпосередньо до
відповідача з заявою про виплату
моральної шкоди з долученням висновку
МСЕК про встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Згідно з роз'ясненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31.03.1995 року «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди» із змінами,
внесеними Постановою від 25.05.2001 року №5,
«моральна шкода може полягати,
зокрема:… у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я,… у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків».

Рішенням Конституційного Суду від 27
січня 2004 року регламентовано, що
громадяни, яким встановлена стійка
втрата професійної працездатності
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1
цього ж рішення, ушкодження здоров'я,
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності
спричинюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
зазнає значно більшої моральної шкоди,
ніж заподіяна працівникові, який не
втратив професійної працездатності.

Таким чином, з урахуванням
конституційної значимості здоров'я як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, виходячи із
вищезазначених обставин справи, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що заявлена вимога є
обґрунтованою та її необхідно частково
задовольнити.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті й
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Мотиви апеляційної скарги відповідача
є безпідставними, оскільки судом дано
належну оцінку доказам про ступінь
спричинених позивачу моральних
страждань. Суд виважено підійшов до
визначення розміру відшкодування,
навів у рішенні достатньо мотивів, в
тому числі врахував роз'яснення
Пленуму Верховного Суду України дані в
постанові №4 від 31.03.1995 року «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної /немайнової/ шкоди», а саме -
врахував обсяг та характер страждань,
яких зазнав позивач, характер
немайнових втрат їх тривалість і
неможливість відновлення, а також
обсяг додаткових зусиль для
організації свого життя. Таким чином,
суд дійшов правильного висновку,
визначивши суму відшкодування в
розмірі 12 000 гривень. Мотиви
апеляційної скарги відповідача про
невідповідність висновків суду в цій
частині не обґрунтовані, а відтак,
апеляційну скаргу необхідно відхилити.

На підставі ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
визнаючи, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
ставлять під сумнів його законність.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:

Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.