Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Коротких О.Г.
Справа № 1214/7926/12
Провадження № 22ц/782/501/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого -Коротких О.Г.

суддів: Орлова І.В., Масенко Д.Є.,

при секретарі: Соловей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську апеляційну
скаргу ПАТ АКБ „Індустріалбанк" на
рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 13.01.2014року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ АКБ „Індустріалбанк", третя особа:
ОСОБА_3 про визнання кредитного
договору недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ АКБ
„Індустріалбанк", третя особа: ОСОБА_3
про визнання кредитного договору
недійсним, посилаючись на наступні
обставини.

У жовтні 2012року ОСОБА_2 дізнався про те,
що нібито ним у м. Лисичанськ,
Луганської області з відповідачем ПАТ
АКБ „Індустріалбанк" було укладено
кредитний договір №KRCK/0411/154/07 від
02.04.2007року і отримано кредитні кошти в
сумі 10000грн. на споживчі цілі під 9%
річних. Він ніяких договорів щодо
отримання кредиту з відповідачем не
укладав, грошей від останнього не
отримував. У жовтні 2012року від
знайомого ОСОБА_3 йому стало відомо, що
ОСОБА_3 скористався його документами та
на його ім'я отримав кредит, який ОСОБА_3
планував самостійно своєчасно
виплатити, але з об'єктивних причин
кредит ОСОБА_3 не повернув. За заявою
банку у відношенні ОСОБА_3 було
порушено кримінальну справу за ч.2
ст..190, ч.ч.2,3 ст.358 КК України (шахрайство
та підробка документів). У подальшому
за зазначеними статтями КК України
ОСОБА_3 було засуджено. У кримінальній
справі ОСОБА_2 давав свідчення як
свідок про те, що він будь-які документи
на отримання кредиту не підписував та
грошей від банку не отримував, про що
зазначено у вироку Лисичанського
міського суду Луганської області від
23.08.2012року щодо засудженого ОСОБА_3
Вважає, що зазначеним вироком
встановлено, що він не отримував від
відповідача кредитних коштів та
договір з останнім на отримання
кредиту не підписував. На підставі
зазначеного, посилаючись на ст..230 ЦПК
України, а також на положення ч.1 ст..202,
ч.3 ст. 203ЦК України, просив визнати
недійсним кредитний договір №
КРСК/0411/154,07 від 02.04.2007року укладений від
імені ОСОБА_2 з ПАТ АКБ
«Індустріалбанк». 18.12.2013року позивач
заявив клопотання про поновлення
строку позовної давності за заявленим
позовом.

Рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області від 13.01.2014року
задоволено позовні вимоги ОСОБА_2: суд
поновив строк на оскарження, визнав
кредитний договір №KRCK/0411/154/07 від
02.04.2007року недійсним на підставі ст.230
ЦК України.

Не погоджуючись із зазначеним рішення
відповідач ПАТ АКБ «Індустріалбанк»
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на незаконність рішення та
порушення судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які приймали участь у розгляді справи,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає скаргу такою, що підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, але
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічного з'ясування
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що
02.04.2007року між ОСОБА_2 і ПАТ АКБ
„Індустріалбанк" укладено кредитний
договір №KRCK/0411/154/07 на суму 10 000грн. на
споживчі цілі зі сплатою 9% річних за
користування кредитними коштами
строком до 25.03.2010року.

Вироком Лисичанського міського суду
Луганської області від 23.08.2012року
встановлено, що 02.04.2007року, на підставі
фіктивної довідки на ім'я ОСОБА_2 з ПП
"ТД»Стадис» м. Лисичанська у відділенні
№1 Луганської філії АКБ
«Індустріалбанк» м.Лисичанська було
укладено кредитний договір від
02.04.2007року, за яким ОСОБА_3 незаконно
отримав кредит у сумі 10000грн., чим
завдав відділенню №1 Лисичанського
філіалу АКБ «Індустріалбанк»
м.Лисичанська шкоду на зазначену суму.
Позивач ОСОБА_2 у якості свідка по
кримінальній справі пояснив, що
грошові кошти в сумі 10000грн.у
відділенні банку 02.04.2007року він не
отримував і ніякі документи для
оформлення кредиту не підписував.
Зазначені пояснення ОСОБА_2 прийняті
судом на підтвердження вини підсудного
ОСОБА_3, який повністю визнав свою
провину у скоєнні злочинів та
погодився з поясненнями потерпілих та
свідків.

Позов ОСОБА_2 неодноразово був
предметом судового розгляду.

Так, рішенням Лисичанського міського
суду Луганської області від 11.01.2013року
ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 14.02.2013року рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України від 25.09.2013року постановлені
рішення були скасовані і справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив з вимог
ч.1ст.230 ЦК України, згідно з якою, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша ст.229 цього кодексу),
такий право чини визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню право
чину, або якщо вона замовчує їх
існування. Суд зазначив в своєму
рішенні, що в судовому засіданні
знайшов підтвердження той факт, що
кредитний договір укладений внаслідок
обману.

Судова колегія не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції і вважає, що доводи
апеляційної скарги є обґрунтованими.

Вироком Лисичанського міського суду
Луганської області від 23.08.2012року
ОСОБА_3 визнаний винним у вчиненні
злочинів, передбачених ст.ст.ч.2ст.190,
ч.2ст.358, ч.3ст.358 КК України/а.с9/.

Згідно з ч.4ст.61 ЦПК України вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, обв"язковий для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок з питань, чи мали місце
дії та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.1ст.60 кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Доводи апелянта, стосовно того, що
ОСОБА_3 не є стороною кредитного
договору, а тому його дії по відношенню
до ОСОБА_2, а саме: введення останнього в
оману, не можуть бути підставою для
визнання договору недійсним, судова
колегія вважає обґрунтованими,
оскільки вони відповідають вимогам
ч.1ст.230 ЦК України, яка передбачає, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
/ч.1 ст209цього кодексу/, такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман,
зобов»язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв»язку з
вчиненням правочину.

ОСОБА_2, звертаючись до суду, в своєму
позові зазначив, що він оспорюваний
договір не підписував, волевиявлення
на вчинення такого договору не виявляв,
грошей за договором не отримував, що
суперечить вимогам ч.3ст.203 ЦК України, а
тому це є підставою для визнання
кредитного договору недійсним.
Зазначені позивачем вимоги з цих
підстав знайшли своє підтвердження в
суді першої інстанції. Вони
встановлені вироком Лисичанського
міського суду Луганської області від
23.08.2012року відносно ОСОБА_3 і
відповідають вимогам ч.2,3,4 ст.203 ЦК
України, де зазначено, що особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п»ятою та шостою ст.203цього кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, таки правочин
може бути визнаний судом недійсним
/оспорюваний правочин/. Суд першої
інстанції послався на ці норми
матеріального права, але зробив
висновки, невідповідні обставинам
справи, визнавши договір недійсним з
інших підстав.

Суд першої інстанції також зазначив, що
поновляє ОСОБА_2 строк на оскарження,
хоча він просив поновити строк для
звернення до суду з зазначеним позовом.
З таким клопотанням позивач звернувся
18.12.2013року/а.с.114/, тобто після заяви
13.11.2013р. відповідача/а.с.101/ про
застосування строку позовної давності
до заявлених вимог. Задовольняючи
клопотання, суд першої інстанції
взагалі не мотивував свого висновку,
чому саме ОСОБА_2 не пропущено строк
позовної давності.

Судова колегія вважає, що доводи
апеляційної скарги в цій частині є
обґрунтованими, оскільки в судовому
засіданні встановлено і ці обставини
не заперечуються позивачем, що банк
неодноразово направляв ОСОБА_2
повідомлення про заборгованість за
кредитним договором, а саме: 16.07.2008р. за
№818 і 16.04.2009р. за №565, які згідно
повідомлень про вручення поштових
відправлень особисто отримані ОСОБА_2
31.07.2008р. і 22.04.2009р., про що він надав свої
пояснення в суді першої інстанції.
ОСОБА_2 звернувся з цим позовом
08.11.2012року.

Отже, відповідно до ч.4ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

В п.11 Постанови пленуму ВС України від
18.12.2009року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення, не
визначення або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, а також у
разі звернення до суду органів та осіб,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб або
державні та суспільні інтереси, то суд
повинен встановити, чи були порушення,
невизначені або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це. Встановивши, що строк для звернення
з позовом пропущено без поважних
причин, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо при
застосування позовної давності
заявлено стороноюу спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Крім цього, визнаючи кредитний договір
недійсним, суд першої інстанції не
застосував наслідки недійсності
правочину відповідно до вимог
ст.ст.216,230 ЦК України, що є обов»язковим
відповідно до п.7 Постанови пленуму ВС
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними» від 06.11.2009р., чим
також порушив норми матеріального
права.

Таким чином, порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків обставинам справи є
підставою для скасування рішення
відповідно до вимог ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст..ст.209, 303, 304, 307, 309,316 ЦПК
України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ПАТ АКБ
„Індустріалбанк" задовольнити
частково, рішення Лисичанського
міського суду Луганської області від
13.01.2014року скасувати, ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог за
пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає чинності негайно та
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: