Справа № 127/594/14-ц Провадження №
22-ц/772/880/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Король О. П.Категорія: 46
Доповідач: Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого: Луценка В.В.,

суддів: Денишенко Т.О., Зайцева А.Ю.,

при секретарі: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, за участю третьої особи без
самостійних вимог, щодо предмета спору
- служби у справах дітей Вінницької
міської ради, про надання дозволу
виїзду дитини за кордон на постійне
місце проживання, за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 06
лютого 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_3, за участю третьої
особи - служби у справах дітей
Вінницької міської ради про надання
дозволу виїзду дитини за кордон на
постійне місце проживання, зазначивши
в заяві, що вона знаходилась у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Від
шлюбу з відповідачем у них народилась
дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

23.11.2005 року вона розірвала шлюб з
відповідачем. З того часу ОСОБА_3 життям
дитини не цікавиться, своїх
батьківських обов'язків не виконує.

10.12.2013 року вона вийшла заміж за
іноземця ОСОБА_5 громадянина Австралії,
який хоче та має можливість
піклуватися про дочку ОСОБА_4.

В даний час позивач приїхала в Україну
з метою забрати з собою дочку до
Австралії, але відповідач ОСОБА_3 не дає
своєї згоди на виїзд дитини за кордон
на постійне місце проживання.

У зв'язку з відмовою відповідача надати
дозвіл на виїзд на постійне місце
проживання дочки ОСОБА_4 позивач
звернулась до суду, відповідно до
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», який передбачає, що за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 06.02.2014 року
позов задоволено.

Надано дозвіл виїзду за кордон на
постійне місце проживання ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Дозволено ОСОБА_2 виготовлення
проїзних документів для виїзду за
кордон малолітньої ОСОБА_4 без згоди
батька ОСОБА_3.

Дозволено ОСОБА_2 виїзд за кордон з
малолітньою ОСОБА_4 з України без згоди
та супроводу батька ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у
відшкодування витрат зі сплати
судового збору 120 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави
судовий збір в розмірі 123,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення у справі, яким відмовити в
задоволенні позову, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення вимог
процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і
заперечення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку про те, що скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд зокрема
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; яка правова
норма підлягає застосування до цих
правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про надання дозволу виїзду за кордон на
постійне місце проживання малолітньої
ОСОБА_4 та виготовлення проїзних
документів для виїзду за кордон дитини,
суд першої інстанції помилково
застосував при вирішенні спору
положення ч.2 ст.4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» відповідно
до яких оформлення проїзного документа
дитини проводиться на підставі
нотаріально засвідченого клопотання
батьків або законних представників. За
відсутності згоди одного з батьків,
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволений
на підставі рішення суду.

З таким висновком суду першої
інстанції безперечно погодитись не
можна з таких підстав.

Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу
України встановлено, що мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебувають вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною 2 ст.313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
чотирнадцяти років, має право
пересуватися по території України лише
за згодою батьків (усиновлювачів),
опікунів та в їхньому супроводі або в
супроводі осіб, які уповноважені ними.

Матеріалами справи встановлено, що
24.07.2005 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з
ОСОБА_3 від якого у сторін є дочка
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

23.11.2005 року сторони у справі розірвали
шлюб.

10.12.2013 року позивач ОСОБА_2 вийшла заміж
за іноземця ОСОБА_5 (громадянина
Австралії).

В своїй позовній заяві ОСОБА_2
стверджує, що відповідач ОСОБА_3 життям
дитини не цікавиться, своїх
батьківських обов'язків не виконує і
бажає щоб дочка ОСОБА_4 проживала разом
з його батьками похилого віку в селі.

Такі твердження позивача ОСОБА_2 не
відповідають дійсності та
спростовуються доказами, що
знаходяться в матеріалах справи.

Згідно рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці від 03.07.2006 року з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти
на утримання малолітньої ОСОБА_4 у
розмірі ? частини від усіх видів
заробітку, щомісячно.

Крім цього, згідно рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 23.11.2005
року було вирішено стягувати аліменти
на утримання ОСОБА_2 у розмірі ? від усіх
видів заробітку, щомісячно.

На даний час аліменти на користь
позивача ОСОБА_2 відповідачем ОСОБА_3
сплачуються вчасно, без затримок,
заборгованість щодо сплати аліментів
відсутня, що підтверджується довідкою
виданою ПАТ «Укртелеком» №57 від 03.02.2014
року.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 почала
перешкоджати ОСОБА_3 у спілкуванні
батька з дитиною. Тому ОСОБА_3 звернувся
із заявою до комісії з питань захисту
прав дитини при виконавчому комітеті
Вінницької міської ради, яка на своєму
засіданні прийняла рішення за №217 від
08.02.2007 року, яким визначила порядок
прийняття участі батька ОСОБА_3 у
вихованні його малолітньої дочки, а
саме у суботу з 10 до 13 годин та у неділю
з 10 до 13 годин.

Однак, зазначеного вище рішення ОСОБА_2
не виконує та надалі перешкоджає
батьку бачитись та спілкуватись з
дитиною.

Таким чином між сторонами у справі
існує спір щодо виїзду дитини за кордон
за відсутності згоди батька на
постійне місце проживання, а фактично
має місце спір між батьками про
визначення місця проживання
малолітньої дитини.

Вирішуючи спір між сторонами суд
першої інстанції безпідставно не
прийняв до уваги, що згідно зі ст.4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» та постановою Кабінету
Міністрів України від 27.01.1995 року №57
«Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України» виїзд за межі України
громадянина, який не досяг 16-річного
віку, і без згоди та супроводу другого з
батьків може бути дозволено на
підставі рішення суду. Однак, вказана
норма Закону регулює тимчасовий виїзд
дитини за кордон. Тому, у разі посилання
на цей Закон слід указувати дозвіл на
конкретний виїзд (одноразовий), з
визначенням його початку й закінчення.

Своїм рішенням суд першої інстанції
дозволив виїзд за кордон на постійне
місце проживання малолітньої дитини
без згоди відповідача ОСОБА_3, чим в
порушення вимог ст.141, 153, 157 Сімейного
кодексу України фактично позбавив
батька малолітньої дитини можливості
брати участь у її вихованні та
можливості особистого спілкування з
нею.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи наведене, судова колегія
приходить до висновку про те, що
рішення суду першої інстанції в силі
залишатись не може і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
у справі про відмову в задоволенні
заявлених позивачем вимог.

На підставі викладеного, керуючись
ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського
суду,Вінницької області від 6 лютого 2014
року скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за
участю третьої особи служби у справах
дітей Вінницької міської ради про
надання дозволу на виїзд малолітньої
дитини за кордон на постійне місце
проживання, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у
відшкодування витрат зі сплати
судового збору в сумі 121 гривні 80
копійок.

Рішення суду набуває законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______
Луценко В.В.

Судді: _______
Денишенко Т.О.

_______
Зайцев А.Ю.