Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді Одерій
С. М., при секретарі Сердюк Ю.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним,
визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, який згодом
уточнив, просив визнати недійсним, як
такий, що є фіктивним, договір
купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 27
серпня 2013 року продала ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1. Посилався на те, що починаючи з
1999 року фактично знаходився у шлюбних
відносинах з відповідачкою ОСОБА_2,
вони разом мешкали однією сім'єю в м.
Москва, а з 2003 року вони стали
проживати в м.Маріуполі у сина
відповідачки. 24.12.2007 року ОСОБА_2
отримала свідоцтво про право власності
на вищевказану квартиру та 28.03.2008 року
зареєструвала його в Маріупольському
бюро технічної інвентаризації за
реєстраційним номером 22688487. 13.09.2008 року
позивач та відповідачка ОСОБА_2
офіційно зареєстрували шлюб. Після
реєстрації шлюбу, вони почали
проводити ремонт та побудували
прибудову до квартири. 03.02.2011 року
позивач зареєструвався за адресою:
АДРЕСА_1. 25.10.2012 року ОСОБА_2
спровокувала конфлікт, в ході якого
позивач був побитий нею та її сином
ОСОБА_4, в результаті чого він
знаходився на лікуванні з 26.10.2012 року до
09.11.2012 року з діагнозом - травма лівої
половини грудної клітини. Після
виписки з лікарні він неодноразово
намагався вселитися до вказаної
квартири, однак відповідачка ОСОБА_2
змінила замки та перешкоджає його
вселенню. В січні 2013 року рішенням
Іллічівського районного суду
м.Маріуполя шлюб укладений між
позивачем та відповідачкою ОСОБА_2
розірвано. В березні 2013 року ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом про
визнання позивача втратившим право
користування житловим приміщенням,
рішенням Іллічівського районного суду
м.Маріуполя від 31.03.2013 року в
задоволенні вказаного позову
відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду
Донецької області від 03.07.2013 року
вказане рішення залишено без змін. На
теперішній час в провадженні
Іллічівського районного суду
м.Маріуполя знаходиться позов позивача
про усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом вселення у вказану
квартиру, однак в ході розгляду справи
ОСОБА_2 надала документ, а саме копію
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 27.08.2013 року, укладений між
нею та ОСОБА_3, засвідчений приватним
нотаріусом ОСОБА_5 (реєстраційний номер
2860). Позивач вважає, що фактично
договір купівлі-продажу між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 укладений без наміру досягнення
правових наслідків, а з метою зняття
позивача з реєстрації новим власником
житла та з метою позбавлення
можливості визнати за позивачем права
власності на частину вказаної
квартири, тому просить визнати цей
договір недійсним.

Крім того, уточнюючи свій позов,
позивач вказав, що вважає договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
27.08.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 недійсним, оскільки при
відчуженні вказаної квартири
відповідачка ОСОБА_2 приховала
наявність самовільної реконструкції
квартири шляхом її збільшення за
рахунок будівництва при будівлі.

Позивач та його представник в судовому
засіданні підтримали уточнений позов
та просили задовольнити його у повному
обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 та
представник відповідача ОСОБА_3
заперечували проти задоволення позову,
в судовому засіданні пояснили, що 27
серпня 2013 року ОСОБА_3 купив у ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1, договір
купівлі-продажу був нотаріально
посвідчений та на момент проведення
угоди арешт або заборона на відчуження
даної квартири були відсутні, таким
чином ОСОБА_3 є добросовісним набувачем
вказаної квартири. Твердження
позивача про той факт, що при
оформленні договору купівлі-продажу
нотаріус не з'ясувала факт наявності
самовільно зведеної прибудови до даної
квартири не має значення, оскільки
прибудова є самовільно зведеною та
предметом договору купівлі-продажу не
була. Якихось змін та перебудов у самій
квартирі не має.

Суд, вислухавши позивача, його
представника, представників
відповідачів, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

За змістом ст. ст. 4, 11 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК), звертаючись до суду, позивач на
власний розсуд обирає один з
визначених ст. 16 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК) чи встановлений
іншим законом або договором спосіб
захисту цивільного права. Обравши
способом захисту визнання правочину
недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК
зобов'язаний довести правову та
фактичну підстави недійсності
правочину.

Позивач правовою підставою визнання
оспорюваного договору недійсним
визначив положення ст. 234 ЦК, що
встановлює правові наслідки
фіктивного правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 ЦК, якими передбачено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 626 ЦК договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

За договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК).

Статтею 657 ЦК визначено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває у
податковій заставі.

Судом встановлено, що між
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27.08.2013
року був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Того
ж дня договір зареєстрований в
Державному реєстрі правочинів.
Вказаний договір був нотаріально
посвідчений. Якихось перешкод для
укладення даного договору між
сторонами встановлено не було.
Посилання позивача на той факт, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу мала місце самовільно
зведена прибудова до даної квартири, не
може бути підставою для відмови у
скоєнні нотаріальної дії по відчуженню
квартири, оскільки дана прибудова не є
предметом договору купівлі-продажу, у
той час як у самій квартирі, стосовно
якої був укладений договір,
самовільних перебудов та змін не було.

Зміст договору свідчить про досягнення
сторонами згоди з усіх істотних умов
договору купівлі-продажу, передбачених
ст. 655-658 ЦК України. Волевиявлення
сторін співпадало й було спрямоване
саме на укладення договору
купівлі-продажу квартири. Також у п.8
вказаного договору вказано, що сторони
підтвердили, що договір не носить
характеру мнимої та удаваної угоди, а
також не є зловмисною угодою.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Пленум Верховного Суду України у п. 24
постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснив, що для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину, але у разі якщо на
виконання правочину було передано
майно, такий правочин не може бути
кваліфікований як фіктивний.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 27.08.2013 року
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
продавець, тобто ОСОБА_6, продала, а
покупець, тобто ОСОБА_3, купив квартиру
АДРЕСА_1. З вказаного договору
вбачається, що відбувалася передача
майна, а саме квартири, таким чином
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Твердження позивача про те, що фактично
договір купівлі-продажу АДРЕСА_1 від
27.08.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
укладений без наміру досягнення
правових наслідків, а з метою зняття
позивача з реєстрації новим власником
житла та з метою позбавлення
можливості визнати за позивачем права
власності на частину вказаної
квартири, суд вважає безпідставним.

Також, з оспорюваного договору
вбачається, що позивач не є його
стороною, а отже підстави для
застосування до спірних відносин
правил ст. 234 ЦК відсутні. В той же час,
за змістом ст. 4 ЦПК суд не має права
обирати спосіб захисту на власний
розсуд, оскільки це є виключним правом
позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 212-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 16, 203, 215, 234, 626, 638, 655, 657 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»,суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
недійсним, визнання права власності -
відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя потягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
С. М. Одерій