Справа № 366/2603/13-ц Головуючий у І
інстанції Гончарук О.П.Провадження №
22-ц/780/820/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 38
УХВАЛА

Іменем України

23 січня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Мережко М.В., Данілова
О.М.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Іванківського районного суду
Київської області від 21 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі,
гідності, ділової репутації,
спростування недостовірної інформації
та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд
з позовом до відповідачів про захист
честі, гідності, ділової репутації,
спростування недостовірної
інформації та відшкодування
моральної шкоди.

Позовні вимоги позивача мотивовані
тим, що 23.08.2013 року йому стало відомо про
опублікування та розповсюдження серед
жителів смт. Іванків інформаційного
вісника «Наша Іванківщина» № НОМЕР_1 за
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. У цьому номері наявна
стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2»,
автором якої є відповідач. Позивачі
зазначають, що в цій статті поширена
інформація, яка стосується
безпосередньо кожного з них, як
депутатів Іванківської селищної ради 6
скликання: вони голосували по питаннях,
які стосуються ТЕС, зокрема, голосували
«За» зміну цільового призначення
земельних ділянок, які належать
забудовнику - ТОВ «Біогазенерго».

У статті ж, серед іншого, зазначено
таке: « знайшлися вчорашні сусіди, які
захотіли прислужитись і отримати свою
пайку, крихти зі столу розкрадачів,
ворогів України, які нищать і землю
нашу, і нас самих. Як можна пояснити дії
депутатів Іванківської селищної ради,
які кажуть «Ми не знаємо, які наслідки
принесе діяльність ТЕС, але будемо
голосувати «За ТЕС». Таке може сказати
людина або неадекватна або поліцай. І
таких депутатів 14 чоловік. Половина
всієї селищної ради» При цьому в
попередній колонці статті надається
визначення терміну «поліцай»: « Але
знаходились і такі, які заради
меркантильних, споживацьких міркувань
шукали вигоди від завойовників. Мова
йде про поліцаїв».

Позивач вважає поширену
інформацію недостовірною і такою, що
порушила його особисті немайнові права
- право на повагу до його честі та
гідності, недоторканість його ділової
репутації, внаслідок чого він зазнав
моральної шкоди.

Зокрема, він розцінює зазначене
вище, як констатацію того, що:

він протиправно отримує матеріальну
винагороду від осіб, які в незаконний
спосіб привласнили чуже для них майно,
знищують чуже майно, тобто вчинив
злочини проти власності, передбачені
Розділом 6 КК України, він є
державним зрадником, оскільки вчинив
діяння на шкоду суверенітету України -
перейшов на бік ворога та надає
допомогу «завойовникам» (злочин,
передбачений ст. 111КК України), у
нього наявний тяжкий психічний розлад,
оскільки він є «неадекватним».

Оскільки ч.3 ст. 277 ЦК України,
встановлена презумпція
добропорядності особи, позивач
стверджує, що відносно нього відсутні
будь-які вироки, що вступили в законну
силу, не встановлено наявності тяжкого
психічного розладу.

Тобто поширена відповідачами
інформація є недостовірною та такою, що
порушила його честь, гідність та ділову
репутацію, завдала шкоду його
особистим немайновим благам.

Позивач вважає, що відповідачі
висловили свою думку у брутальній,
принизливій формі, зазвавши його
«злочинцем, поліцаям та неадекватним».
Це принижує його честь і гідність. Він
зазнав душевних страждань, які
вимушують його постійно внутрішньо
хвилюватись щодо наведеної
відповідачами інформації, погіршились
його здібності внаслідок страждань га
хвилювання, тривалий час він вимушений
виправдовуватись перед громадою села,
що він не є злочинець, не поліцай та не
психічно хворий. Завдану моральну
шкоду він оцінює у розмірі 10000 грн.

Посилаючись на ст. 23, 270, 275, 277 ЦК
України, позивач просив визнати
вказану нформацію недостовірною і
такою, що порушує (принижує) його честь,
гідність та ділову репутацію, а також
зобов'язати відповідачів спростувати
зазначену інформацію у інформаційному
віснику «Наша Іванківщина» та газеті
«Трибуна праці», що є офіційним органом
Іванківської РДА та районної ради.

Рішенням Іванківського
районного суду Київської області від
21 листопада 2013 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про захист честі, гідності, ділової
репутації, спростування недостовірної
інформації та відшкодування моральної
шкоди відмовлено.

Не погодившись з висновками
наведеними в рішенні суду, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги вважає, що
вона не обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Судом першої інстанції було
встановлено наступне.

Позивач дійсно є депутатом
Іванківської селищної ради
6 скликання, що підтверджується
відповідним посвідченням.

01.08.2013 року на 50 сесії 6 скликання
Іванківської селищної ради слухалось
питання затвердження проектів
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок, цільове призначення яких
змінюється ТОВ «Біогазенерго» для
розміщення, будівництва, експлуатації
та обслуговування будівель і споруд
об'єктів передачі електричної та
теплової енергії в смт. Іванків. Згідно
з витягом з протоколу: «За»
проголосувало 14 чоловік, «проте» -,
«утрималися» - 3, проте рішення не було
прийняте.

У ІНФОРМАЦІЯ_1 року вийшов
друкований інформаційний вісник «Наша
Іванківщина» в якому було
опубліковано статтю ОСОБА_2
(відповідача по справі) під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_2».

Вісник вийшов накладом 2000
примірників, відповідальним за випуск
був ОСОБА_3 (Відповідач по справі), про
що зазначено у кінці вісника, серед
іншого у цій статті дійсно є цитати,
зазначені у позові позивача: «І
знайшлися вчорашні сусіди, які
захотіли прислужитись і отримати свою
пайку, крихти зі столу розкрадачів,
ворогів України, які нищать і землю
нашу, і нас самих. Як можна пояснити дії
депутатів Іванківської селищної ради,
які кажуть «Ми не знаємо, які наслідки
принесе діяльність ТЕС, але будемо
голосувати «За ТЕС». Таке може сказати
людина або неадекватна або поліцай. І
таких депутатів 14 чоловік. Половина
всієї селищної ради!» «Але знаходились
і такі, які заради меркантильних,
споживацьких міркувань шукали вигоди
від завайовників. Мова йде про
поліцаїв».

Апелянт-позивач заявив вимоги
про визнання частини виразів цієї
статті такою, що є недостовірною, і
принижує його честь, гідність та ділову
репутацію, та зобов'язати відповідача -
ОСОБА_2, як її автора, спростувати цю
недостовірну інформацію і сплатити
йому кошти за завдану моральну шкоду.

Вирішуючи питання про
суб'єктний склад осіб, що можуть бути
відповідачами у даній справі суд
першої інстанції обґрунтовано взяв до
уваги висновки наведені у п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.02.2009 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
відповідно до яких відповідачами по
справі про захист честі, гідності чи
ділової репутації є фізична особа або
юридична особа, яка поширила
недостовірну інформацію, а також автор
цієї інформації. Що позов пред'явлено
про спростування інформації,
опублікованої в засобах масової
інформації, то належними відповідачами
є автор і редакція відповідного засобу
масової інформації чи інша установа, що
виконує її функції, оскільки згідно зі
статтею 21 Закону про пресу редакція або
інша установа, яка виконує її функції,
здійснює підготовку та випуск у світ
друкованого засобу масової інформації.
У разі, коли редакція друкованого
засобу масової інформації не має
статусу юридичної особи, належним
відповідачем є юридична особа,
структурним підрозділом якої є
редакція. Якщо редакція не є
структурним підрозділом юридичної
особи, то належним відповідачем
виступає засновник друкованого засобу
масової інформації. В інформаційному
віснику, де була опублікована
оспорювана стаття, відповідальним за
випуск зазначено саме - ОСОБА_3, автором
статті є відповідач. До
відповідального за випуск
інформаційного вісника позивач
пред'явив позовні вимоги, заявивши
клопотання про залучення його до
участі у справі у якості відповідача
(співвідповідача), і подавши до суду
уточнену позовну заяву в якій просив
стягнути з відповідачів моральну шкоду
солідарно, і таке його клопотання було
задоволено.

Даючи оцінку положенням
оспорюваної статті, про необхідність
спростування яких вказує апелянт, суд
першої інстанції виходив із того, що
згідно ст. 34 Конституції України
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Відповідно до п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №1 від
27.02.2009 «Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно ч. 2 ст. 30 Закону України
"Про інформацію" оціночними судженнями,
за винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Статтею 277 ЦК України,
передбачено, що не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

З огляду на зазначене, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що не
підлягають задоволенню позовні вимоги
заявлені до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в частині
визнання недостовірними і такими, що
принижують честь, гідність та ділову
репутацію позивача-апелянта вислови,
викладені у статті останнього, а саме,
що депутати: «прислужуються і
отримують свою пайку, крихти зі столу
розкрадачів, ворогів України, які
нищать і землю нашу, і нас самих» та що
вони є «поліцаями і неадекватними
людьми».

Суд першої інстанції та колегія
суддів погоджується з доводами
відповідачів про те, що зазначені
спірні висловлювання є оціночними
судженнями, про що свідчать
застосовані мовні засоби. Вони
відображають думку автора (відповідача
по справі), а тому не підлягають
доведенню їх правдивості та
спростуванню. Вони не містять жодних
фактів: оцінюючи викладене у статті,
позивач-апелянт сам прийшов до
висновку про його звинувачення цими
епітетами у вчиненні кримінально
караних діянь: злочину, передбаченого
ст. 111 КК України («перейшов на бік
ворога та надає допомогу
«завойовникам»» та у протиправному
отриманні матеріальної винагороди від
осіб, які в незаконний спосіб
привласнили чуже для нього майно,
знищують чуже майно (злочини проти
власності). Проте, жодного такого факту
у статті не зазначено. Ніхто його не
звинувачує у вчиненні злочинів, тому і
кримінальні провадження не
відкривались відповідно до норм КПК
України, саме через відсутність
посилання на такі факти.

У статті йдеться не про питання,
пов'язані з приватним життям депутатів,
а про те, що мало пряму причетність до
їх публічних функцій. Зокрема, у статті
робиться невеличкий екскурс в історію,
і зазначається, що «наші предки козаки,
обираючи гетьмана, на голову йому клали
грязюку, аби не забував, звідки вийшов і
куди може повернутися будь-коли». Тут

же зазначається, що «головний ворог
Іванківської громади на ТЕС, а ми самі,
наша квола реакція...». Як перехід до
наступного оціночного судження автор
статті зазначає, що «в житті кожної
людини є чимало різних випробувань.
Кожне випробовування є перевіркою
стану, світогляду, ступеня розвитку
людини». Далі описує події Вітчизняної
війни: «Кожен відбув ті часи по своєму,
більшість народу воювала із
загарбником, але знаходились і такі,
які заради меркантильних, споживацьких
міркувань шукали вигоди від
завойовників. Мова йде про поліцаїв».
Як свою оцінку автор подає у світлі тих
подій події теперішні, що розгорнулись
навколо будівництва ТЕС поблизу смт.
Іванків. Він вважає, що «з Іванківською
громадою почали війну». Оцінюючи дії 14
депутатів щодо голосування по питаннях
ТЕС він і зазначає, що «знайшлись
вчорашні сусіди, які захотіли
прислужитись і отримати свою пайку,
крихти зі столу розкрадачів, ворогів
України, які нищать і землю нашу, і нас
самих».

Саме слова депутатів, які
кажуть «Ми не знаємо, які наслідки
принесе діяльність ТЕС, але будемо
голосувати за ТЕС», автор розцінює як
слова людини неадекватної, або поліцая.

Колегія суддів вважає, що це
право на свободу вираження поглядів,
переконань, яке, до речі, депутати
виразили своїм голосуванням (тобто їх
думка також має право на існування - це
і є плюралізм думок). Відповідно свою
оцінку його діям дав автор статті,
таким є його оціночне судження, і воно
має право на існування.

Апеляційна інстанція приймає до
уваги той факт, що у вказаній частині
позовних вимог щодо спростування
висловів і словосполучень спірної
статті, позивач-апелянт не позбавлені
можливості скористатися наданим їм
законом правом на відповідь:
повідомити громаді через той же
інформаційний вісник обґрунтування
своєї позиції в питанні, що хвилює та
зачіпає більшість жителів Іванківщини.

Позивач-апелянт є депутатом
Іванківської селищної ради 6 скликання,
тобто виконує депутатські функції,
обираних депутатами на місцевих
виборах. Відповідно, за своїм статусом,
вони є публічними особами.

У зв'язку із цим, колегія суддів
бере до уваги висновки викладені в
пункті 21 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи",
відповідно до яких при поширенні
недостовірної інформації стосовно
приватного життя публічних осіб
вирішення справ про захист їх гідності,
честі чи ділової репутації має свої
особливості. Суди повинні враховувати
положення Декларації про свободу
політичних дебатів у засобах масової
інформації, схваленої 12 лютого 2004 року
на засіданні Комітету Міністрів Ради
Європи, а також рекомендації, що
містяться у Резолюції 1165 (1998)
Парламентської Асамблеї Ради Європи
про право на недоторканість приватного
життя.

Зокрема, у названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і
(або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації
вказується, що оскільки політичні
діячі та посадові особи, які обіймають
публічні посади або здійснюють
публічну владу на місцевому,
регіональному, національному чи
міжнародному рівнях, вирішили
апелювати до довіри громадськості та
погодилися "виставити" себе на публічне
політичне обговорювання, то вони
підлягають ретельному громадському
контролю і потенційно можуть зазнати
гострої та сильної громадської критики
у засобах масової інформації з приводу
того, як вони виконували або виконують
свої функції. При цьому зазначені діячі
та особи не повинні мати більшого
захисту своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої
критики щодо політичного діяча чи
іншої публічної особи є значно ширшою,
ніж окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

На вказані особливості
неодноразово звертав увагу і
Європейський суд з прав людини. Так, у
своєму рішенні від 29 березня 2005 року у
справі "УКРАЇНСЬКА ПРЕС-ГРУПА" ПРОТИ
УКРАЇНИ" Європейський суд з прав людини
вказав, що оспорювані публікації
містили критику двох політиків, яка
була викладена жорсткою, полемічною,
саркастичною мовою. Немає сумніву, що
для позивачів вони були образливими і
навіть шокуючими. Проте, обираючи свою
професію, вони залишили себе
відкритими для суворої критики і
пильного нагляду; це той тягар, який
політики мають прийняти в
демократичному суспільстві.

Політики, як і місцеві депутати,
мають право на захист своєї репутації -
навіть тоді, коли вони не перебувають у
статусі приватної особи, - але умови
такого захисту потрібно розглядати в
порівнянні з користю від відвертого
обговорення політичних та суспільних
проблем (п.59 рішення у справі «Обершлік
проти Австрії» (1991).

Зважаючи на це, колегія суддів
прийшла до висновку, що позивач, як
публічна особа, що виконує політичні
функції, є більш відкритим для критики,
а тому має бути більш терпимим до неї.

Намагаючись спростувати
висновку суду, апелянт посилається на
те, що суд першої інстанції надав
необ»єктивну оцінку поясненням свідка
ОСОБА_6

Натомість, оцінюючи в
сукупності всі досліджені у справі
докази, колегія суддів не бере до уваги
показання допитаного в судовому
засіданні в якості свідка ОСОБА_6
оскільки вказані ним обставини носять
оціночний характер наведених у статті
висловів, а тому не можуть бути
покладені в основу рішення у справі.

За відсутності підстав для
задоволення позовних вимог позивача в
частині захисту честі, гідності,
ділової репутації та спростування
спірної інформації, суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого та
правомірного висновку, що не
підлягають задоволенню і вимоги
стосовно стягнення з відповідачів
завданої моральної шкоди.

Нових доказів або обставин, які
б могли спростувати висновки суду та
призвести до скасування рішення суду,
апелянт не надав.

Підстав, передбачених вимогами
ст. 309 ЦПК України для скасування
рішення суду, колегія суддів, не
встановила.

Апеляційна скарга не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Іванківського
районного суду Київської області від
21 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді