Справа № 210/2661/13-ц
Провадження №2/210/177/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" січня 2014 р.

Дзержинський районний суд міста
Кривого Рогу Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Чайкіної О.В.,

при секретарі

Ромашевському В.Є.,

за участі позивача:
ОСОБА_1,

представників сторін:

позивача:

ОСОБА_2,

відповідача:

Майстренко О.С.

третьої особи ППО ВППНВФ ПАТ "АМКР"
Гапон С.Г.

третьої особи Єфімчук І.П.
не з'явилася

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг",
треті особи: Первинна профспілкова
організація Всеукраїнської профспілки
працівників науки, виробництва та
фінансів ПАТ "АрселорМіттал Кривий
Ріг", директор департаменту з персоналу
ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" Єфімчук
І.П. про визнання розпорядження
незаконним і скасасування
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до
Дзержинського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області з вищевказаним позовом, який у
подальшому уточнив, обґрунтовуючи
позовні вимоги тим, що він працював на
посаді контролера технічного стану
автомототранспортних засобів цеху
пасажирського транспорту у ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі -
ПАТ «АМКР», Відповідач) до 09 квітня 2013
року. Наказом № 305/N від 09.04.2013 року його
звільнено з роботи за п. 7 ст. 40 КЗпП
України. Вважає своє звільнення
незаконним та необґрунтованим з огляду
на те, що звільнення проведено без
законних підстав, його безпідставно
запідозрили у нетверезому стані,
оскільки згідно з висновком щодо
результатів сп'яніння № 790 від 09.03.2013
року він був оглянутий лікарем
наркологом, і виявлено, що ознак
сп'яніння він не має; профспілковий
комітет відмовив у наданні згоди на
його звільнення, а своє звільнення
Позивач пов'язує з незадоволенням
керівництва його діяльністю як голови
цехового комітету профспілкової
організації. У зв'язку з тим, що вважає
звільнення незаконним, звернувся до
суду з позовом про визнання
розпорядження про відсторонення його
від роботи незаконним та скасування
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди.

У судовому засіданні Позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_2, кожен окремо,
підтримали заявлені позовні вимоги, на
обґрунтування яких послалися на
обставини викладені в позовній заяві.
Зазначали, що звільнення ОСОБА_1
викликано його громадськими
обов'язками як члена виборного органу
профспілкової організації та як голови
цехового комітету ЦПА первинної
профспілкової організації
Всеукраїнської профспілки працівників
науки, виробництва ПАТ «АМКР», до
складу якої Позивач належить з 15
листопада 2011 року, тобто з суб'єктивних
причин. Також вказували, що при
звільненні Позивача не враховано, що
виборний профспілковий орган, в
порядку ст. 43 КЗпП України не надав
згоди на звільнення ОСОБА_1, а в
порушення ст. 252 КЗпП України взагалі не
отримано згоди вищого виборного органу
профспілки (об'єднання профспілок).
Посилаючись на зазначені обставини,
просять суд визнати розпорядження № 210
від 11 березня 2013 року «Про
відсторонення від роботи ОСОБА_1»
незаконним та скасувати його, поновити
ОСОБА_1 на роботі, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
моральну шкоду, а також вирішити
питання про покладання обов'язку по
відшкодуванню шкоди на винну особу -
Єфімчук І.П..

Представник відповідача Майстренко
О.С., який діє на підставі довіреності,
заперечував проти задоволення
позовних вимог та пояснив, що ОСОБА_1
дійсно працював в ПАТ «АМКР», однак у
зв'язку з появою ОСОБА_1 на підприємстві
Відповідача у нетверезому стані його
було звільнено за п. 7 ст. 40 КЗпП України.
Так, 09 березня 2013року Позивача
запідозрено у появі на роботі в
нетверезому стані, відсторонено від
роботи, від проходження освідування на
стан сп'яніння в медичному пункті ПАТ
«АМКР» ОСОБА_1 відмовився, про що
документально зафіксовано. Висновок
лікаря-нарколога, на який посилається
Позивач не може бути належним та
допустимим доказом тверезості
Позивача, оскільки останній складено
більш ніж через 8 годин після виявлення
ознак сп'яніння, що не дає можливості
вважати його достовірним.
Профспілковий комітет не дав згоди на
звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі
ст. 40 п. 7 КЗпП України, однак з
урахуванням положень КЗпП України
підприємство може не брати до уваги
відмову профспілкового органу з
мотивів її необґрунтованості. Вважає,
що позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню на вищевказаних підставах,
так як звільнення працівника було
виконано за вимогами діючого
законодавства, поросить суд відмовити
у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник третьої особи Гапон С.Г.
позовні вимоги підтримав, просив їх
задовольнити. Зазначав, що виборний
профспілковий орган, в порядку ст. 43
КЗпП України не надав згоди на
звільнення ОСОБА_1, відповідно до ст. 252
КЗпП України не отримано згоди вищого
виборного органу профспілки
(об'єднання профспілок). Вказував, що
звільнення ОСОБА_1 пов'язано з його
громадською діяльністю як члена
виборного органу профспілкової
організації та як голови цехового
комітету ЦПА первинної профспілкової
організації Всеукраїнської профспілки
працівників науки, виробництва ПАТ
«АМКР».

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, представника
відповідача, третьої особи, свідків,
повно та всебічно з'ясувавши всі
обставини справи, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до наступних
висновків.

Судом встановлено, ОСОБА_1 працював в
ПАТ «АМКР» з 21.05.1999р.
слюсарем-ремонтником 4 розряду, 01.09.2000р.
Позивачеві присвоєно 5 розряд
слюсаря-ремонтника ЦПМ, а з 04.12.2000р. -
переведений контролером технічного
стану автомототранспортних засобів
цеху пасажирського автотранспорту в
ПАТ «АМКР» (а.с. 7, зворот).

Наказом № 305/N від 09.04.2013року ОСОБА_1
звільнено з підприємства з посади
контролера технічного стану
автомототранспортних засобів ЦПА за
появу на роботі в нетверезому стані за
п. 7 ст. 40 КЗпП України. Дата звільнення -
останній день роботи ОСОБА_1 (а.с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі розпорядження № 210 від 11.03.2013
року «Про відсторонення від роботи»
контролера технічного стану
автомототранспортних засобів
допоміжного персоналу автоколони № 10
ОСОБА_1, виявленого на робочому місці в
стані алкогольного сп'яніння,
відсторонено від роботи 09.03.2013року. З
даним розпорядженням Позивач
ознайомлений, не згоден (а.с. 26).

Відповідно до ст. 46 КЗпП України
відсторонення працівників від роботи
власником або уповноваженим ним
органом допускається у разі: появи на
роботі в нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння;
відмови або ухилення від обов'язкових
медичних оглядів, навчання,
інструктажу і перевірки знань з
охорони праці та протипожежної
охорони; в інших випадках, передбачених
законодавством.

При цьому, зі змісту норм КЗпП України,
при відстороненні працівника від
роботи трудові відносини не
припиняються, також не припиняється і
дія трудового договору, але працівник
тимчасово до роботи не допускається.

Слід зазначити, що ст. 46 КЗпП надає
право власникові відстороняти
працівників від роботи за наявності
передбачених законодавством підстав.
Зокрема, у разі появи на роботі в
нетверезому стані працівник повинен
бути відсторонений від роботи. Такий
висновок випливає із частини другої ст.
13 Закону "Про охорону праці", що
покладає на власника обов'язок
здійснювати контроль за виконанням
робіт відповідно до вимог охорони
праці.

За загальним правилом, факт появи в
нетверезому стані, який дає підстави
для відсторонення працівника від
роботи, може бути встановлений не
тільки актом медичного обстеження, але
й іншими доказами, у тому числі і
показаннями свідків, які також можуть
стати фактичною підставою для
відсторонення працівника. Аналогічним
чином за власником варто визнати і
право відсторонення від роботи осіб,
які перебувають у стані токсичного
сп'яніння.

Оскільки, ОСОБА_1 був запідозрений у
появі на роботі в нетверезому стані,
при цьому, як встановлено в судовому
засіданні із пояснень сторін, третьої
особи, свідків, доповідних записок,
актів, від проходження медичного
огляду на стан сп'яніння Позивач
відмовився, суд вважає, що
відсторонення ОСОБА_1 від роботи 09
березня 2013 року узгоджується з
положеннями ст. 46 КЗпП України.

Отже, підстав для скасування даного
розпорядження суд не вбачає.

Вирішуючи спір в частині поновлення на
роботі, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
встановлено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, які він вільно
обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного
здійснення громадянами право на працю,
гарантує рівні можливості у виборі
професії та роду трудової діяльності,
реалізовує програми професійно -
технічного навчання, підготовки і
перепідготовки кадрів відповідно до
суспільних потреб. Кожен має право на
належні, безпечні і здорові умови
праці, на заробітну плату, не нижчу ніж
визначено законом.

Згідно з п. 7 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку появи на роботі в
нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння.

Відповідно до ст. 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених п. 7 ст. 40 КЗпП
України, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. У випадках,
передбачених законодавством про працю,
виборний орган первинної
профспілкової організації, членом якої
є працівник, розглядає у
п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване
письмове подання власника або
уповноваженого ним органу про
розірвання трудового договору з
працівником. Подання власника або
уповноваженого ним органу має
розглядатись у присутності працівника,
на якого воно внесено.

В пункті 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
зазначено, що у справах про поновлення
на роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1
ст.41 КЗпП, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Судом встановлено, що 18.03.2013р.
адміністрація підприємства
Відповідача звернулась до ППО ВПП НВФ
ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» із
поданням №05-799 про розірвання
трудового договору з ОСОБА_1 за п. 7 ст. 40
КЗпП України (а.с. 22).

З листа ППО ВПП НВФ ПАТ «АрселорМіттал
Кривий Ріг» за № 41 від 04.04.2013р.
вбачається, що профспілковий орган не
дав згоди на звільнення Позивача,
обґрунтувавши свою відмову висновком
ПНД № 790 від 09.03.2013року про відсутність
ознак стану сп'яніння у ОСОБА_1,
пояснення представників профкому
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 23).

Відповідно до витягу з протоколу № 4
від 01.04.2013року на засіданні профкому
були присутні 8 членів профкому з 11,
проти звільнення проголосували 8
членів, за - жодного, утримались -
жодного (а.с. 24, 25).

Тобто, звільнення відбулось без згоди
профкому, про що свідчать матеріали
справи.

Як вже зазначалось, стаття 43 КЗпП
України передбачає, що розірвання
трудового договору з підстав,
передбачених пунктом 7 статті 40 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. Відповідно до
ч. 6 ст. 43 КЗпП України якщо працівник
одночасно є членом кількох первинних
профспілкових організацій, які діють
на підприємстві, в установі,
організації, згоду на його звільнення
дає виборний орган тієї первинної
профспілкової організації, до якої
звернувся власник або уповноважений
ним орган.

При цьому, рішення виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника) (ч. 7 ст. 43
КЗпП України).

З урахуванням викладеного,
підприємство Відповідача, вважаючи
відмову виборного органу первинної
профспілкової організації у наданні
згоди на звільнення ОСОБА_1
необґрунтованою, скористалось правом,
передбаченим ч. 7 ст. 43 КЗпП України та
звільнило ОСОБА_1 без згоди виборного
органу профспілкової організації,
членом якої є Позивач.

Що стосується посилання Позивача на
недотримання положень ст.. 252 КЗпП
України, слід зазначити наступне.

Стаття 252 ч. 3 КЗпП України передбачає,
що звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там, де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок).

Оскільки ЦПК України, як і КЗпП України
не містить дій суду у випадку
встановлення обставин щодо
неотримання згоди вищого виборного
органу професійної спілки при
звільненні члена виборного органу за п.
7 ст. 40 КЗпП України, суд, керуючись
загальними положеннями ЦПК України, а
саме ч. 8 ст. 8 ЦПК України, застосовує у
даному випадку аналогію закону, та
керується законом, що регулює подібні
правовідносини.

За таких обставин, з урахуванням ч. 8 ст.
8 ЦПК України, ст. 43 КЗпП України, на
виконання вимог ч. 9 ст. 43 КЗпП України
під час розгляду справи у суді, судом,
шляхом роз'яснення прав та обов'язків
сторін, здійснені заходи, направлені на
отримання згоди вищого виборного
органу професійної спілки, членом якої
є ОСОБА_1 (а.с. 116, 117, 141).

Після відкриття провадження у справі, а
саме 21.08.2013р. Відповідач, ПАТ «АМКР», на
виконання вимог ч. 3 ст. 252 КЗпП України,
направив Криворізькій міській
організації Всеукраїнської профспілки
працівників науки, виробництва та
фінансів подання за № 05-3694 про надання
згоди на звільнення ОСОБА_1 за п. 7 ст. 40
ЗЗП України (а.с. 117).

З протоколу № 3 засідання міського
комітету ВПП НВФ м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 08.11.2013р.
вбачається, що вищий виборний орган
професійної спілки, членом якої є
ОСОБА_1 своєї згоди на звільнення
Позивача не надав, з мотивів
відсутності ознак сп'яніння ОСОБА_1 (а.с.
141).

Разом з тим, суд зазначає, що навіть при
виявленні в суді факту звільнення
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації,
суд не вправі поновити працівника на
роботі, якщо лише немає інших порушень,
які дають підстави на поновлення
працівника на роботі. Норма ст. 235 КЗпП
України надає суду право поновити
працівника на роботі тільки у разі
звільненні його без законної підстави.
Порушення порядку звільнення саме по
собі в ст. 235 КЗпП України не визнається
підставою для звільнення. Отже, згода
виборного органу первинної
профспілкової організації є лише
елементом підстави для звільнення. Час
одержання згоди виборного органу
первинної профспілкової організації -
попередньо (до звільнення) чи потім
(після звільнення) є елементом порядку
звільнення, порушення якого не тягне
поновлення працівника на роботі.

Зі змісту ст. 235 КЗПП України
вбачається, що орган, який розглядає
трудовий спір, зобов'язаний поновити
працівника на попередній роботі, якщо
він звільнений без законної підстави
або незаконно переведений на іншу
роботу.

Відповідно до вимог, викладених у ч.7
ст.43 КЗпП рішення виборного органу
первинної профспілкової організації
про відмову в наданні згоди на
розірвання трудового договору повинно
бути обґрунтованим.

Згідно з частиною 6 ст. 39 Закону України
"Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності" рішення
профспілки про ненадання згоди на
розірвання трудового договору має бути
обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні
немає обгрунтування відмови у згоді на
звільнення, роботодавець має право
звільнити працівника без згоди
виборного органу профспілки.

Під мотивованою відмовою
профспілкового органу слід розуміти
таку думку, яка ґрунтується на
відповідних нормах чинного трудового
законодавства та ділових (професійних)
якостях працівника.

Відмовляючи у наданні згоди, виборний
орган профспілки послався на медичний
огляд ОСОБА_1, наданий ПНД, але при цьому
він не обґрунтував, чому приймає
медичний висновок, який зроблений
понад 8 годин після того, як ОСОБА_1 був
виявлений на роботі в нетверезому
стані.

Будь-якого обґрунтування на
відповідних нормах чинного трудового
законодавства виборним органом не
надано.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»
визначено, що при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 7 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що з цих підстав можуть бути
звільнені з роботи працівники за появу
на роботі у нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння
в будь-який час робочого дня, незалежно
від того, чи були вони відсторонені від
роботи, чи продовжували виконання
трудових обов'язків.

Водночас, нетверезий стан працівника
або наркотичне сп'яніння можуть бути
підтверджені як медичним висновком,
так і іншими видами доказів, яким суд
має дати відповідну оцінку.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України
передбачено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 09 березня
2013 року з'явився на роботу у зміну з 07:00
до 19:00, однак після приходу на роботу,
приблизно о 07год.10хв. був відсторонений
від роботи у зв'язку з підозрою у появі
на роботі в нетверезому стані, про що
складено відповідні доповідні записки
(а.с. 47, 48, 50, 52).

З матеріалів справи вбачається, та
визнано Позивачем, що він відмовився
від проходження медичного огляду в
медичному пункті підприємства
Відвідача (а.с. 51, оборот, а.с. 52 оборот,
а.с. 53).

З актів начальника зміни № 1 від
09.03.2013року вбачається, що ОСОБА_1 було
запропоновано пройти медичне
освідування в медпункті підприємства а
потім в ОКЗ «Криворізький
психоневрологічний диспансер», однак
від освідування ОСОБА_1 в присутності
начальника а/к ЦПА ОСОБА_9 відмовився,
від написання пояснень відмовився, від
підпису акту відмовився (а.с. 53).

З пояснень ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_1
був виявлений на території
підприємства з підозрою на стан
сп'яніння, однак відмовився від
проходження медичного огляду, у зв'язку
з чим був доставлений охороною до
караульного приміщення (а.с. 54).

З показів свідка ОСОБА_9, наданих у
судовому засіданні вбачається, що
ОСОБА_1 09 березня 2013 року прийшов на
роботу, стан його здоров'я здався
свідку невідповідним, ОСОБА_1 на його
прохання пройти медичний огляд на
встановлення стану алкогольного
сп'яніння відмовився, пояснивши, що це
принижує його гідність. ОСОБА_1 хотів
піти, однак ОСОБА_9 його зупинив та
зачинив двері, при цьому викликавши
охорону. ОСОБА_1 зателефонував ОСОБА_6
для отримання порад, як йому діяти в
даній ситуації. ОСОБА_1 запросили
пройти в караульну кімнату №1 для
проведення освідування, однак останній
відмовився у зв'язку з чим
співробітники викликали міліцію. Потім
ОСОБА_1 провели до караульного
приміщення, де він знову відмовився
пройти огляд. В подальшому, ОСОБА_1
вивели за межі підприємства і вони
разом з ОСОБА_6 поїхали до ПНД, однак їм
відмовили у проходженні медичного
огляду. Близько 16 години останні
повернулися на підприємство.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні
повідомила, що ОСОБА_1 був затриманий у
стані алкогольного сп'яніння, його
поведінка була неадекватною. На
останнього був складений акт, у зв'язку
з чим ОСОБА_1 був звільнений.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_11
зазначив, що ОСОБА_1 прийшов на роботу в
стані алкогольного сп'яніння, від
проходження медичного огляду
відмовився, про що було складено
відповідні акти.

Свідок ОСОБА_7 повідомив суду, що 09
березня 2013 року о 07 годині ранку йому
зателефонував ОСОБА_1 при цьому
повідомив, що останнього незаконно
відсторонили від роботи, у зв'язку з
тим, що він прийшов на роботу в стані
алкогольного сп'яніння. Також ОСОБА_1
повідомив, що він відмовився від
освідування і запитав поради. Він
запропонував ОСОБА_1 поїхати до ПНД. В
подальшому, в обідній час ОСОБА_1 знову
зателефонував йому і повідомив, що йому
відмовили у проходженні огляду. При цій
розмові, свідок запропонував пройти
медичний огляд ОСОБА_1 по місцю
реєстрації. Тому ОСОБА_1 поїхав до
другої міської лікарні. Після
проходження освідування завідуючий
відмовився видати ОСОБА_1 довідку про
результати медичного огляду. Потім він,
ОСОБА_7, приїхав до лікарні і жодних
ознак алкогольного сп'яніння у ОСОБА_1
останній не помітив. У зв'язку з тим, що
ОСОБА_1 не отримав довідку, вони пішли
до приймальні і забажали пояснень,
однак співробітники їм повідомили, що
не зможуть видати довідку у зв'язку з
тим, що їм заборонила завідуюча
закладом. У зв'язку з цим, вони, ОСОБА_1,
ОСОБА_7 і ОСОБА_6, очікували завідуючу
для отримання пояснень. Однак не
дочекавшись останньої склали акт. В
подальшому вони поїхали до ПНД,
представившись забажали пояснень з
приводу відмови у проходженні
освідування. Співробітники повідомили
їм, що ОСОБА_1 особисто відмовився від
проходження медичного огляду. Однак
ОСОБА_1 стверджував протилежне. Тому
ОСОБА_1 пройшов медичний огляд і
останні повернулися до підприємства.
Приїхавши на роботу вони зайшли до
диспетчера та пред'явили висновок. При
цьому, ОСОБА_10 відмовилася повідомляти
начальника автоколони про висновок з
ПНД. У зв'язку з цим, вони знову склали
акт, ОСОБА_10 відмовилась його
підписати. До начальника автоколони
вони не змогли додзвонитися. Тому вони,
ОСОБА_7, та ОСОБА_6, порадили ОСОБА_1
залишитись на робочому місці, а самі
поїхали до дому, у зв'язку з тим, що це
був вихідний. Крім того, свідок
зазначив, що звільнення ОСОБА_1
пов'язано з його профспілковою
діяльністю. Свідок, як член
профспілкового органу, голосував проти
звільнення ОСОБА_1

Згідно з показів свідка ОСОБА_6, наданих
у судовому засіданні, ОСОБА_1 на його
погляд, у стані алкогольного сп'яніння
не перебував, ОСОБА_1 відмовився від
проходження медичного огляду на
підприємстві, у зв'язку з недовірою
працівникам медичного пункту
підприємства, однак вирішив самостійно
пройти незалежний медичний огляд. Вони
разом з ОСОБА_1 направились в ПНД, де
ОСОБА_1 відмовили у видачі висновку,
після чого вони поїхали до іншої
лікарні, де ОСОБА_1 теж відмовили надати
висновок про стан сп'яніння. Лише після
15.00 год. 09 березня 2013 року в ОКЗ
«Криворізький психоневрологічний
диспансер» їм вдалось пройти медичний
огляд та отримати відповідний
висновок, згідно якого ОСОБА_1 в стані
алкогольного сп'яніння не перебував. З
цим висновком вони повернулись до ПАТ
«АМКР», однак працівники підприємства
відмовились його приймати.

Відповідно до Висновку щодо
результатів медичного огляду з метою
виявлення стану алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу на
швидкість реакції за № 790, складеного о
16 год. 10 хв. 09.03.2013р. у ОСОБА_1 ознак стану
сп'яніння не виявлено. Дата і точна
година огляду 09.03.2013р. об 15 год.15 хв. (а.с.
19).

Разом з тим, суд не вважає вказаний
висновок належним та допустимим
доказом підтвердження обставин, що
ОСОБА_1 з'явився на підприємство
Відповідача на роботу об 07год.00хв. у
тверезому стані.

Так, оскільки чинним законодавством не
передбачено порядок проходження
медичного огляду з метою виявлення
стану алкогольного сп'яніння для
контролерів технічного
автомототранспортних засобів, суд
виходячи з аналогії закону та права (ч. 8
ст. 8 ЦПК УКраїни), керується "Інструкцію
про виявлення у водіїв транспортних
засобів ознак алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції" затвердженої
Спільним Наказом МВС України та МОЗ
України №400/666 від 09.09.2009р.

Пунктом 3.16 «Інструкції про виявлення у
водіїв транспортних засобів ознак
алкогольного, наркотичного чи іншого
сп'яніння або перебування під впливом
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції», (надалі -
Інструкція) затвердженої Наказом
Міністерства внутрішніх справ України
та Міністерства охорони здоров'я
України 09.09.2009 року за № 400/666, висновок
щодо результатів медичного огляду з
метою виявлення стану алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції, видається на
підставі акта медичного огляду.

Разом з тим, пунктом 2.9 зазначеної
Інструкції передбачено, що з метою
забезпечення достовірності
результатів огляду водіїв
транспортних засобів, які мають бути
оглянуті в закладах охорони здоров'я,
водій транспортного засобу повинен
бути доставлений до найближчого
закладу охорони здоров'я не пізніше ніж
протягом двох годин з моменту
виявлення підстав для його проведення .

Під час розгляду справи Позивачем
визнано, що він відмовився проходити
медичний огляд на стан сп'яніння на
пропозицію працівників
підприємства-відповідача, та після
такої відмови не був доставлений до
найближчого закладу охорони здоров'я
не пізніше ніж протягом двох годин з
моменту виявлення підстав для його
проведення.

Так, підстави для проведення медичного
огляду ОСОБА_1 на стан сп'яніння були
виявлені близько 07год.10хв. (а.с. 47,
зворот, 48, 49, 50, 52, 53, 54), а висновок ПНД №
790 від 09.03.2013року складено о 16год.10хв.,
дата огляду 15год.15хв. (а.с. 19), тобто
після спливу 8 (восьми) годин. Виходячи з
цих обставин, представлений Висновок
ОКЗ «Психоневрологічний диспансер м.
Кривий Ріг» не є достовірним
свідченням тверезості позивача на час
появі на роботі у зміну 09 березня 2013
року об 07годині.

Виходячи з вищенаведеного, суд
оцінюючи висновок ОКЗ
«Психоневрологічний диспансер м.
Кривий Ріг» не приймає його до уваги,
оскільки обстеження було проведено
після спливу більш ніж восьми годин, з
часу виявлення стану сп'яніння на
робочому місці, і даний висновок
протирічить всім іншим доказам наявним
в матеріалах справи: актам, доповідним
запискам, підтвердженими підписами
свідків, показам свідків, наданих у
судовому засіданні.

Суд також не бере до уваги свідчення
свідка ОСОБА_7, оскільки останній не був
присутній в момент виявлення ОСОБА_1 з
ознаками на нетверезий стан, і не може
достовірно свідчити про події, які йому
відомі з телефонної розмови з
Позивачем.

Суд також критично ставиться до
показів свідка ОСОБА_6, оскільки
останні не підтверджені сукупністю
інших належних та допустимих доказів,
та спростовуються письмовими
матеріалами справи (доповідними
записками, актами про порушення) та
свідченнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_9,
ОСОБА_11

Враховуючи викладене, посилання
Позивача на те, що він не перебував у
стані алкогольного сп'яніння 09 березня
2013 року у зміні з 07 год. до 19 год. не
підтверджено у судовому засіданні
належними та допустимими доказами у
справі.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України,
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що
виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин.

Постановою №9 від 06 листопада 1992 року
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» Пленум Верховного Суду
України в ч.1 звернув увагу на
«необхідність неухильного додержання
при розгляді трудових спорів
Конституції України, КЗпП і інших
актів законодавства України.
Діяльність судів по розгляду справ
цієї категорії повинна спрямовуватися
на всемірну охорону конституційного
права кожного на працю, яке включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку особа вільно обирає або на
яку вільно погоджується, а також на
охорону прав і законних інтересів
підприємств, установ, організацій, на
зміцнення трудової та виробничої
дисципліни, на виховання працівників у
дусі свідомого й сумлінного ставлення
до праці».

Згідно ст.ст. 10 ч. 3, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Згідно
ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Позивач, у відповідності до ст.ст. 10, 57-60
ЦПК України не представив судові
переконливих, належних та допустимих
доказів на підтвердження своїх
позовних вимог.

З огляду на вищенаведене, суд вважає, що
в судовому засіданні відповідачем
доведено факт знаходження ОСОБА_1 на
робочому місці у стані алкогольного
сп'яніння та відповідачем додержано
правила і порядок звільнення Позивача.

За таких підстав суд вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_1 про скасування
розпорядження про відсторонення від
роботи, поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
не підлягають задоволенню.

Оскільки суд відмовляє у задоволенні
позовних вимог в частині поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
та моральної шкоди, суд не вирішує
вимоги щодо покладання матеріальної
відповідальності на винну особу згідно
ст.. 237 КЗпП України.

Таким чином, суд вважає необхідним
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

Судовий збір згідно з ст. 88 ЦПК України
необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись
статтею 40, 43, 231-235, 252 Кодексу Законів
про працю України, статтями 3, 5, 13,
14,15,16 Цивільного Кодексу України,
статтями 3, 10, 11, 15, 30, 57-62, 208, 212-215, 218,
Цивільно процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"АрселорМіттал Кривий Ріг", треті особи:
Первинна профспілкова організація
Всеукраїнської профспілки працівників
науки, виробництва та фінансів ПАТ
"АрселорМіттал Кривий Ріг", директор
департаменту з персоналу ПАТ
"АрселорМіттал Кривий Ріг" Єфімчук І.П.
про визнання розпорядження незаконним
і скасасування розпорядження,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди -
відмовити в повному обсязі.

Судові витрати у розмірі 114,70грн.
компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду може бути
оскаржено. Апеляційна скарга на
рішення суду подається до апеляційного
суду Дніпропетровської області
протягом десяти днів з часу його
проголошення через Дзержинський
районний суд м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

У судовому засіданні 14 січня 2014 року
проголошено вступну та резолютивну
частини рішення. Повний текст рішення
складено 20 січня 2014 року.

Суддя: О. В. Чайкіна