Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької
В.С., Коротуна В.М.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Відкритого
акціонерного товариства «Домобудівний
комбінат № 1 ім. М.В. Співака» до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, управління земельних
ресурсів у Бориспільському районі
Київської області, відділу державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень Бориспільського
міськрайонного управління юстиції у
Київській області, Бориспільської
районної державної адміністрації
Київської області про визнання
державного акта на право власності на
землю недійсним, визнання договору
купівлі-продажу недійсним, скасування
державної реєстрації земельної
ділянки та зобов'язання повернути
земельну ділянку, за касаційною
скаргою Відкритого акціонерного
товариства «Домобудівний комбінат № 1
ім. М.В. Співака» на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 09 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 10 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Відкрите акціонерне
товариство «Домобудівний комбінат № 1
ім. М.В. Співака» (далі - ВАТ
«Домобудівний комбінат № 1 ім.
М.В. Співака») звернулося до суду з
указаним позовом, у якому просило:
визнати недійсними державні акти на
право власності на землю серії
ЯМ № 006287 та серії ЯД № 943505 з
моменту їх державної реєстрації;
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки №
1180, укладений 20 серпня 2012 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3; скасувати державну
реєстрацію земельних ділянок з
кадастровими номерами :04:002:1170,
:04:002:1135, :04:002:1274, :04:002:1273;
скасувати державну реєстрацію права
власності на зазначені земельні
ділянки та зобов'язати відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень
Бориспільського міськрайонного
управління юстиції у Київській області
вилучити з Державного реєстру записи
про державну реєстрацію права
власності на вказані земельні ділянки;
зобов'язати ОСОБА_5 звільнити та
повернути належному користувачу
земельну ділянку загальною площею 0,9142
га, що розташована в урочищі «Млиново»
на території Гнідинської сільської
ради Бориспільського району Київської
області; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити
та повернути належному користувачу
земельну ділянку площею 0,9142 га, що
розташована в урочищі «Млиново» на
території Гнідинської сільської ради
Бориспільського району Київської
області; зобов'язати ОСОБА_4 звільнити
та повернути належному користувачу
земельну ділянку загальною площею 0,1006
га, що розташована в урочищі «Млиново»
на території Гнідинської сільської
ради Бориспільського району Київської
області. Свої вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 15 квітня 1991 року
виконавчим комітетом Бориспільської
ради депутатів трудящих під розширення
бази відпочинку «Либідь», що належить
позивачу та розташована в урочищі
«Млиново» на території Гнідинської
сільської ради, додатково було
відведено у безстрокове користування
земельну ділянку площею 6,3 га, про що
видано державний акта на право
власності на землю. Крім того, 11 лютого
2010 року між позивачем та
Бориспільською районною державною
адміністрацією було укладено договір
оренди земельної ділянки площею 1,9039 га
також під розширення бази відпочинку.
За час користування вказаними
земельними ділянками їх вилучення,
викуп з користування позивача в
порядку, передбаченому Земельним
кодексом України, не відбувався.
Бориспільська районна державна
адміністрація надала у власність
ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1006 га
та ОСОБА_3 - земельну ділянку площею 0,9142
га, про що були видані спірні державні
акти на право власності на землю серії
ЯМ № 006287 та № 943505. У подальшому
ОСОБА_3 відчужено зазначену земельну
ділянку ОСОБА_5, який здійснив поділ
земельної ділянки на дві частини:
площами 0,4070 га та 0,5072 га, які
накладаються на земельні ділянки
позивача. На думку позивача,
Бориспільською районною державною
адміністрацією був порушений порядок
виділення земельних ділянок, які, між
іншим, були надані без розроблення
проектів землеустрою.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 09 липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 10 грудня 2013 року, указаний
позов залишено без задоволення.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову ВАТ
«Домобудівний комбінат № 1 ім.
М.В. Співака», суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що державний акт на право власності на
землю є правовстановлюючим документом,
який видається на підставі рішення
відповідного органу місцевого
самоврядування, тому вимога про
скасування державного акта на право
приватної власності на землю є
похідною й залежить від доведеності
законності рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
видано оспорюваний державний акт, а
такої вимоги позивачем не заявлено.

Крім того, суди дійшли висновку про те,
що позивачем не доведено згідно зі ст.
125 ЗК України набуття ним у
встановленому законом порядку права
користування та оренди спірних
земельних ділянок.

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають; суди не встановили
фактичні обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, при
цьому порушили норми як
процесуального, так і матеріального
права.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ВАТ «Домобудівний
комбінат № 1 ім. М.В. Співака» є
власником будівель бази відпочинку
«Либідь», які розташовані на території
Гнідинської сільської ради
Бориспільського району, право
власності на які підтверджується
свідоцтвом про право власності на
нерухоме майно від 18 травня 2005 року №
729, виданим на підставі рішення
виконавчого комітету Гнідинської
сільської ради Бориспільського району
Київської області від 29 березня 2005 року
№ 34.

15 квітня 1991 року виконавчим комітетом
Бориспільської районної ради
депутатів трудящих видано державний
акт серії Б № 086352, зареєстрований в
Книзі записів державних прав за № 403, на
право користування землею
Домобудівному комбінату № 1
«Головкиївміськбуд», правонаступником
якого є позивач.

Згідно з вказаним актом позивачу
надано в безстрокове безоплатне
користування земельну ділянку площею
6,3 га, розташовану в урочищі «Млиново»
на території Гнідинської сільської
ради Бориспільського району Київської
області, для розширення території бази
відпочинку «Либідь», яка належить
позивачу.

11 лютого 2010 року на підставі
розпорядження Бориспільської районної
державної адміністрації від 03 грудня
2009 року № 3646 між позивачем та
Бориспільською районною державною
адміністрацією укладено договір
оренди земельної ділянки площею 1,9039 га,
що розташована на території
Гнідинської сільської ради
Бориспільського району Київської
області, посвідчений нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим № 836.

Вказана вище земельна ділянка виділена
позивачу під розширення зазначеної
бази відпочинку.

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
21 вересня 2011 року
задоволено вимоги ВАТ «Домобудівний
комбінат № 1 ім. М.В.
Співака» та зобов'язано управління
Держкомзему в Бориспільському районі
Київської області зареєструвати
вищевказаний договір оренди землі від
11 лютого 2010 року.

Відповідно до листа управління
Держкомзему в Бориспільському районі
Київської області від 06 серпня 2012 року
№ 3874 згідно з «Геодезичною
інформаційною системою» земельна
ділянка площею 1,9039 га
накладається на іншу земельну ділянку,
тому провести реєстрацію договору
оренди неможливо.

Розпорядженням Бориспільської
районної державної адміністрації
Київської області від 06 жовтня 2011 року
№ 3038 ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, які
посвідчують право власності на
земельну ділянку.

На підставі розпорядження
Бориспільської районної державної
адміністрації Київської області від 30
серпня 2012 року на ім'я ОСОБА_4
виготовлено державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,1006 га з кадастровим номером
:04:002:1170 серії ЯМ № 728857.

ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 20 серпня 2012 року №
1180 відчужив належну йому на праві
власності земельну ділянку на користь
ОСОБА_5

Під час апеляційного розгляду указаної
справи встановлено, що на
підтвердження зазначених у позові
обставин позивач не надав відповідних
доказів, зокрема, у справі відсутні
оспорювані державні акти на право
власності на землю серії ЯМ № 006287 та №
943505, а також договір купівлі-продажу
земельної ділянки № 1180, укладений 20
серпня 2012 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3

Водночас апеляційним судом
встановлено, що на ім'я ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 20 серпня 2012 року
№ 1120, заяви власника від 20 серпня 2012
року видано державний акт серії ЯМ №
728824 на право власності на земельну
ділянку площею 0,5072 га, розташовану на
території Гнідинської сільської ради
Бориспільського району Київської
області, для ведення особистого
селянського господарства та державний
акт серії ЯМ № 728825 на право власності
на земельну ділянку площею 0,4070 га,
розташовану на території Гнідинської
сільської ради Бориспільського району
Київської області, для ведення
особистого селянського господарства,
проте ці державні акти позивачем не
оскаржуються.

Згідно з ч. 3 ст. 98 Земельного кодексу
Української РСР у редакції 1990 року
(чинний на час отримання позивачем
державного акта на право постійного
користування на землю) порядок ведення
державного земельного кадастру
встановлюється Радою Міністрів
Української РСР.

Так, державний акт на право постійного
користування земельною ділянкою
площею 6,3 га був виданий позивачу 15
квітня 1991 року.

Таким чином, на момент отримання ВАТ
«Домобудівний комбінат № 1
ім. М.В. Співака» вказаного державного
акта реєстрація права користування
землею в державному земельному
кадастрі не проводилась.

Статтею 22 Земельного кодексу
Української РСР у редакції 1990 року
передбачено, що право власності на
землю або право користування наданою
земельною ділянкою виникає після
встановлення землевпорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) і одержання
документа, що посвідчує це право.

Відповідно до положень ст. 23 цього
кодексу право власності або право
постійного користування землею
посвідчується державними актами, які
видаються і реєструються сільськими,
селищними, міськими, районними Радами
народних депутатів.

Отже, відповідно до норм як раніше
чинного, так і чинного на теперішній
час земельного законодавства України
виникнення права власності та права
користування земельною ділянкою
здійснюється після отримання її
власником або землекористувачем
документа, що посвідчує право
власності чи право користування
земельною ділянкою, та його державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 30 Земельного
кодексу Української РСР у редакції 1990
року при передачі підприємствами,
установами і організаціями будівель та
споруд іншим підприємствам, установами
і організаціям разом з цими об'єктами
до них переходить право користування
земельною ділянкою, на якій
знаходяться зазначені будівлі та
споруди.

Аналогічна норма міститься і у ч. 2 ст. 120
нині чинного ЗК України.

Пункт 6 Перехідних положень ЗК України
визначає, що громадяни та юридичні
особи, які мають у постійному
користуванні земельні ділянки, але за
цим Кодексом не можуть мати їх на
такому праві, повинні до 01 січня
2008 року переоформити у
встановленому порядку право власності
або право оренди на них.

Проте обов'язок переоформлення права
користування земельною ділянкою, який
міститься у п. 6 Перехідних положень ЗК
України, визнаний неконституційним на
підставі Рішення Конституційного Суду
України від 22 вересня 2005 року.

Разом з цим п. 2 постанови Кабінету
Міністрів України від 02 квітня 2002 року
№ 449 «Про затвердження форми
державного акта на право власності на
земельну ділянку та державного акта на
право постійного користування
земельною ділянкою» встановлює, що
раніше видані державні акти на право
приватної власності на землю, державні
акти на право власності на землю,
державні акти на право власності на
земельну ділянку та державні акти на
право постійного користування землею
залишаються чинними і підлягають
заміні у разі добровільного звернення
громадян або юридичних осіб.

Із матеріалів справи вбачається, що
рішенням апеляційного суду Київської
області від 03 листопада 2011 року та
постановою Київського апеляційного
господарського суду від 15 липня 2011
року, яка залишена без змін постановою
Вищого господарського суду України від
15 листопада 2011 року,
встановлено факт чинності державного
акта на право постійного користування
позивачем земельною ділянкою площею 6,3
га від 15 квітня 1991 року, а право
позивача на постійне користування
земельною ділянкою, наданою йому на
підставі державного акта від 15 квітня
1991 року, підтверджується в самих
оскаржуваних рішеннях судів першої та
апеляційної інстанцій, які зазначили,
що фактично у ВАТ «ДБК № 1 імені
М.В. Співака» є право на постійне
користування земельною ділянкою, але
воно ним не реалізовано (а. с. 81 - 93, т. 1).

Отже, право постійного користування
земельною ділянкою, набуте ВАТ
«Домобудівний комбінат № 1 ім. М.В.
Співака» в установленому законом
порядку, не втрачається, а зберігається
до його належного переоформлення.

Згідно з ч. 5 ст. 116 ЗК України надання у
користування земельної ділянки, що
перебуває у власності або у
користуванні, провадиться лише після
вилучення (викупу) її в порядку,
передбаченому цим Кодексом.

Таким чином, спірну земельну ділянку
спочатку потрібно було вилучити у
встановленому законом порядку у
позивача, а потім вирішувати питання
про надання її іншим особам.

Проте суди на порушення ст. ст. 212-214 ЦПК
України на викладене уваги не звернули,
не встановили фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, та дійшли
передчасного висновку про відмову в
задоволенні позову ВАТ «Домобудівний
комбінат № 1 ім.
М.В. Співака».

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Домобудівний
комбінат № 1 імені М.В. Співака»
задовольнити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 09 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 10 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: В.С.
Висоцька

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак