Провадження №2/761/769/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 квітня 2014 року

Шевченківський районний суд м.Києва в
складі:

головуючого судді:
Маліновської В.М.

при секретарях:
Лазоришинець К.М., Касянчук Л.М.,
Нечипорук А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.Києва
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроконтинент" про
визнання наказу незаконним, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, компенсації за невиристані
відпустки, моральної шкоди та
зобов'язання видати належно оформлену
трудову книжку, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року ОСОБА_1 (Позивач)
звернувся до Печерського районного
суду м.Києва з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Євроконтинент» про стягнення
заробітної плати, компенсації за
відпустки, витребування трудової
книжки та відшкодування моральної
шкоди (т.1 а.с.1-5).

Ухвалою Печерського районного суду
м.Києва від 04 вересня 2013 року позовну
заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Євроконтинент»
про стягнення заробітної плати,
компенсації за відпустки, витребування
трудової книжки та відшкодування
моральної шкоди на підставі ст. 115 ЦПК
України, - повернено позивачу для
подання до належного суду.

В жовтні 2013 року Позивач звернувся з
цим же позовом до Шевченківського
районного суду м.Києва, виправивши в
ньому ручкою лише назву суду з вказаною
позовною заявою. Як вбачається з
штемпеля на конверті позовну заяву на
адресу Шевченківського районного суду
м.Києва направлено 11.10.2013р.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з
червня 2005 року він працював комірником
ресторану «Шоколад» ТОВ
«Євроконтинент» згідно штатного
розкладу, та його заробітна плата
становить 5 000,00 грн. на місяць. За весь
період роботи до Позивача не було
жодних претензій з боку Відповідача,
натомість у Позивача були претензії у
зв'язку з тим, що він жодного разу не
перебував у черговій відпустці,
оскільки Відповідач вимагав писати
заяву не на чергову оплачувану
відпустку, а на позачергову
неоплачувану, не виплачуючи при цьому
передбачених законом відпускних
компенсацій. Позивач зазначив, що за
час роботи у Відповідача він двічі
перебував на стаціонарному лікуванні і
надавав керівництву відповідні
лікарняні листи, які також не були
оплачені. З вересня 2013 року Відповідач
почав нерегулярно виплачувати
заробітну плату Позивачу, виплачував
її частками, з лютого 2013 року заробітну
плату перестали виплачувати взагалі.
31.07.2013р. Позивач написав заяву на
відпустку. Перед тим, як піти Позивач
отримав 250 грн., а керівництво завірило,
що через тиждень Позивачу буде
виплачена уся наявна заборгованість,
проте вказаний борг Відповідача перед
Позивачем по заробітній платі, так і не
було погашено. Сподіваючись на
досудове урегулювання спору Позивач
направив Відповідачу вимогу про
виплату заборгованості. Після того, як
Відповідач отримав вимогу Позивача,
останній отримав від ТОВ
«Євроконтинент» телеграму № 58 від
20.08.2013р. про те, що його було звільнено
за прогули і погроза - пропозиція
з'явитись до ресторану для
ознайомлення з наказом про звільнення
і отримання трудової книжки, яку у разі
неявки Позивача керівництво мало намір
вислати поштою. Позивач вважає, що
порушення його прав Відповідач
намагається приховати своїми
шахрайськими діями, підробкою
документів, фабрикацією доказової
бази. Внаслідок постійної затримки та
невиплати заробітної плати у період з
лютого 2013 року та законних відпускних з
2005 по 2013 роки, Позивачу було завдано
моральну шкоду.

З урахуванням доповнень до позовних
вимог (т2 а.с.184-187) Позивач просив: -
стягнути з ТОВ «Євроконтинент» на свою
користь заробітну плату за період з
01.03.2013р. по 01.09.2013р. в розмірі 35 000,00 грн., -
40 000,00 грн. компенсації за невикористані
оплачувані відпустки у період з 01.06.2008р.
по 01.08.2013р., - 117 000,00 грн. моральної шкоди,
- зобов'язати Директора ТОВ
«Євроконтинент» Марченко І.А. видати
належно оформлену трудову книжку
ОСОБА_1 особисто; - визнати наказ №93
від 20.08.2013р. про звільнення Позивача
незаконним, - визнати весь період
неможливості працевлаштування
Позивача із-за незаконного звільнення
за прогул вимушеним прогулом з 01.08.2013р.
по 01.04.2014р. включно та стягнути з
Відповідача додатково заробітну плату
за час вимушеного прогулу в розмірі 40
000,00 грн.

Відповідач надав суду заперечення, в
яких зазначив, зокрема, що Позивачем
неодноразово порушувалися вимоги
встановлені законом щодо сумлінної
праці, а, отже твердження позивача щодо
того, що за весь період роботи до нього
не було претензій, є надуманими та
такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи. ОСОБА_1 працював у
ТОВ «Євроконтинент» з червня 2005 року на
посаді комірника, потім його було
переведено на посаду завідуючого
коморою. У серпні 2013 року Позивача було
звільнено з займаної посади за
відсутність на роботі без поважних
причин згідно п.4 ст. 40 КЗпП України. За
весь період роботи ОСОБА_1 не
відрізнявся дисциплінованістю, мав
зауваження, часто не виходив на роботу
без поважних причин. Щодо твердження
Позивача про ненадання Відповідачем
щорічних оплачуваних відпусток
протягом періоду роботи, останній
зазначив, що Позивачу з 2006 року по 2012
рік у встановленому законодавством
порядку надавались чергові відпустки,
а за свій рахунок Позивач брав
відпустку тільки у лютому 2013 року, і то
на 1 день. Одержання Позивачем і
відпускних, і заробітної плати
підтверджується платіжними
відомостями. Щодо режиму роботи
Позивач, відповідач зазначив, що за
період з травня по червень 2013 року
Позивач був присутній на роботі по
декілька годин, також неодноразово не
виходив на роботу без поважних причин.
01.08.2013р. Позивач без поважної причини не
вийшов на роботу, на телефонні дзвінки
не відповідав, пояснення або причини
невиходу ніяких не надав. Враховуючи
викладене, Відповідач зазначив, що
звільнення Позивача відбулось
відповідно до чинного законодавства,
разом з тим, враховуючи той факт, що
Позивач не приїхав для отримання
трудової книжки, вона була вислана йому
по пошті, про що Позивач повідомлений
відповідною телеграмою. Сума, яка була
нарахована при звільненні, включаючи
заробітну плату та компенсацію за
невикористані відпустки була також
отримана у строк згідно чинного
законодавства поштовим переказом та
одержана Позивачем. Враховуючи, що
Позивачем не надано жодного належного
доказу на підтвердження своїх вимог, та
наявності моральних чи фізичних
страждань, Відповідач просив відмовити
у задоволенні позовних вимог в повному
обсязі (т1 а.с.26-28, т2 а.с.188-190).

В судовому засіданні представник
Позивача - ОСОБА_3 позов підтримала та
просила його задовольнити.

Представники Відповідача - Філіпенко
О.В., Марченко І.А. проти позову
заперечили та просили відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
розглянувши подані сторонами
документи, повно і всебічно з'ясувавши
всі фактичні обставини справи, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, вважає, що позовна заява
задоволенню не підлягає з огляду на
таке.

Судом встановлено, що на підставі
наказу ТОВ «Євроконтинент» №4 від
01.06.2005р. ОСОБА_1 був прийнятий з 01.06.2005р.
на роботу до Відповідача на посаду
комірника з окладом 320,00 грн. на місяць
(т1 а.с.29-32).

01.06.2005р. між Відповідачем та Позивачем
було укладено договір про повну
матеріальну відповідальність, згідно
якого працівник, що займає посаду
завідуючого коморою, або виконує
роботу безпосередньо пов'язану з
збереженням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих йому матеріальних цінностей
приймає на себе повну матеріальну
відповідальність за незабезпечення
збереження ввірених йому матеріальних
цінностей (т1 а.с.34).

Наказом №40 від 29.12.2006р. ОСОБА_1 було
переведено з посади комірника на
посаду завідуючого коморою з 29.12.2006р. (т1
а.с.35).

Згідно Доповідної записки №1
Заступника директора ТОВ
«Євроконтинент» Скавронської О.Б. від
01.08.2013р. встановлено, що ОСОБА_1 01.08.2013р.
повинен був згідно свого робочого
графіка вийти на роботу, однак на
підприємстві у належний час ОСОБА_1 не
з'явився, на робочому місці та на
підприємстві протягом 3 годин - з 10-00 по
13-00 був відсутній, причину відсутності
не повідомив, яку-небудь інформацію про
причину відсутності на тривалий термін
не повідомив (т1 а.с.57).

Разом з тим, 01 серпня 2013 року Наказом
ТОВ «Євроконтинент» №85 була створена
комісія по визначенню відсутності
працівника ОСОБА_1 на робочому місці у
складі: голови комісії - Марченко І.А. -
директора ТОВ «Євроконтинент»,
Скавронської О.Б. - заступника
директора ТОВ «Євроконтинент»,
Банчукова Т.В. - головний бухгалтер ТОВ
«Євроконтинент» (т1 а.с.59).

Актами комісії №№ 1- 14 про відсутність
на робочому місці та взагалі на
підприємстві ТОВ «Євроконтинент»
завідуючого коморою ОСОБА_1
встановлено, що Позивач у період з
01.08.2013р. по 02.08.2013р., з 05.08.2013р. по 09.08.2013р.,
з 12.08.2013р. по 16.08.2013р., з 19.08.2013р. по 20.08.2013р.
був відсутній на робочому місці і в
загалі на усій території підприємства -
у ресторані «Шоколад», останній свою
відсутність нічим не пояснив,
відомості про причину відсутності
через третіх осіб не надав, особисто
для пояснення на роботу не з'явився (т1
а.с.60-73).

Актом № 15 від 20.08.2013р. про відмову від
надання письмових пояснень
встановлено, що 20.08.2013р. між заступником
директора та працівником ОСОБА_1 у
присутності головного бухгалтера
Банчукової Т.В. була телефонна розмова.
Дзвінок було зроблено ОСОБА_1 на
міський номер Товариства. В результаті
даної телефонної розмови ОСОБА_1 в
присутності головного бухгалтера
підприємства Банчукової Т.В. відмовив у
наданні письмових та будь-яких інших
пояснень щодо його відсутності на
робочому місці після чого ОСОБА_1
швидко поклав трубку (т1 а.с.74).

Наказом ТОВ «Євроконтинент» № 93 від
20.08.2013р. визнано дії ОСОБА_1, завідуючого
коморою, робочі дні в період з 01.08.2013р.
по 20.08.2013р. включно днями прогулів без
поважних причин, за грубе порушення
трудової дисципліни застосувати до
ОСОБА_1, завідуючого коморою, згідно з
пунктом 2 статті 147 КЗпП України
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення з роботи за пунктом 4 статті
40 КЗпП України (за прогули без поважних
причин), останнім робочим днем та днем
звільнення ОСОБА_1 вважати 31 липня 2013
року (т1 а.с.75). Докази, про те, що у
вказаний період ОСОБА_1 був відсутній
на роботі з поважних причин, ні
Позивачем ні Відповідачем суду надані
не були.

Судом встановлено, що за період роботи
у Відповідача ОСОБА_1 надавались
чергові відпустки та виплачувались
відповідні відпускні, що
підтверджується Наказом №32 від 05.09.2006р.
про надання чергової відпустки з
05.09.2006р. по 19.09.2006р. (т1 а.с.36) на підставі
заяви Позивача про надання відпустки (1
а.с.37), наказом (розпорядження) про
надання відпустки та виплату
відпускних за вересень 2006р. (т1 а.с.38,39),
наказом № 25 від 01.09.2007р. про надання
чергової відпустки з 15.09.2007р. по 29.09.2007р.
за 2006-2007рр. (т1 а.с.40) на підставі заяви
Позивача від 12.09.2007р. (т1 а.с.41), наказом
(розпорядження) про надання відпустки
та виплату відпускних за вересень 2007р.
(т1 а.с.43), наказом № 22 від 02.08.2008р. про
надання чергової відпустки ОСОБА_7 з
02.08.2008р. по 21.08.2008р. за 2007-2008рр. (т1 а.с.44) на
підставі заяви Позивача про надання
відпустки (т1 а.с.45), наказом
(розпорядження) про надання відпустки
та виплату відпускних за серпень 2008р.
(т1 а.с.46), наказом № 76 від 16.09.2011р. про
надання ОСОБА_1 чергової відпустки на 15
календарних днів з 16.09.2011р. по 30.09.2011р. за
період роботи з 01.09.2006р. по 15.04.2007р. (т1
а.с.48) на підставі заяви Позивача від
15.09.2011р. (т1 а.с.49), наказом
(розпорядження) про надання відпустки
та виплати відпускних за вересень 2011р.
(т1 а.с.50), наказом №73 від 11.09.2012р. про
надання ОСОБА_1 чергової відпустки на 20
календарних днів з 11.09.2012р. по 30.09.2012р. за
період роботи з 16.04.2007р. по 15.02.2008р. (т1
а.с.52) на підставі заяви Позивача від
10.09.2012р. (т1 а.с.53).

Судом також встановлено, що за період
роботи у Відповідача Позивачу
надавалась відпустка за його рахунок
на 1 календарний день - 21.03.2013р., що
підтверджується Наказом ТОВ
«Євроконтинент» № 35 від 21.03.2013р. (т1
а.с.54) на підставі заяви Позивача від
20.03.2013р. (т1 а.с.55).

Згідно Наказу (розпорядження про
надання відпустки) (т1 а.с.76) та
розрахунково-платіжної відомості №
НЗП-000018 за серпень 2013р. (т1 а.с.86) ОСОБА_1
була нарахована компенсація за
невикористану відпустку у кількості 129
днів у сумі 4 738,65 грн., яка була
відправлена Позивачу поштовим
переказом та отримана останнім 28.08.2013р.
(т1 а.с.82). Також згідно
розрахунково-платіжної відомості №
НЗП-000016 за липень 2013р. Позивачу було
нарахована заробітна плата в сумі 387,16
грн. (т1 а.с.87), яка була направлена
Позивачу поштовим переказом та
отримана останнім 28.08.2013р. (т1 а.с.81).

20 серпня 2013р. Відповідач направив
Позивачу рекомендованим листом Наказ
про звільнення № 93 від 20.08.2013р. та
повідомлення про звільнення від
20.08.2013р. (т1 а.с.84), які були отримані
Позивачем 28.08.2013р., що підтверджується
зворотнім поштовим повідомленням (т1
а.с.77).

При цьому, 21 серпня 2013р. ТОВ
«Євроконтинент» відправив Позивачу
телеграму, в якій зазначив про
необхідність з'явитись 21.08.2013р. до 16-00
для ознайомлення з наказом про
звільнення за прогули та одержання
трудової книжки (т1 а.с.80), яка була
отримана дружиною Позивача 21.08.2013р. (т1
а.с.83). Враховуючи той факт, що Позивач
не з'явився для ознайомлення з наказом
про звільнення та отриманням трудової
книжки, Відповідач 21.08.2013р. відправив
Позивачу трудову книжку (т1 а.с.85), яка
була отримана останнім 28.08.2013р. (т1 а.с.78).

Факт направлення Відповідачем
Позивачу телеграми від 20.08.2013р. не
заперечувався і стороною Позивача, а
сама телеграма була додана до позову
(т.1 а.с.11).

І хоча Позивач в телеграмі від 21.08.2013р.,
адресованій Відповідачу, і зазначав, що
перебуває у відпустці згідно заяви від
01.08.2013р. (а.с.12), проте жодною із сторін в
судовому засіданні суду не було надано
доказів на підтвердження даної
обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
Позивач неодноразово порушував
трудову дисципліну, а саме не з'являвся
на роботу без поважних причин,
перебував на робочому місці по
декілька годин, що підтверджується
довідками ТОВ «Євроконтинент» про
виходи на роботу ОСОБА_1 за
травень-липень 2013р. (т1 а.с.89-90) та копією
книги часу виходу-уходу працівників
ТОВ «Євроконтинент» за період з 01.05.2013р.
по 01.08.2013р. (т1 а.с.91-184). Проте,
Відповідачем не було застосовано до
Позивача жодних видів дисциплінарних
стягнень за порушення трудової
дисципліни.

Судом встановлено, що протягом роботи
Позивача в ТОВ «Євроконтинент» його
посадовий оклад встановлювався у
розмірі від 360,00грн. на місяць до 1 360,00
грн. на місяць, що підтверджується
копіями штатного розпису ТОВ
«Євроконтинент» за період з грудня 2005
року по липень 2013р. (т2 а.с.62-151).

З копій платіжних відомостей за період
з червня 2005р. по червень 2009р. (т1 а.с.185-231),
відомостей на виплату грошей за період
з липня 2009р. по грудень 2010р. (т1 а.с.232-250),
відомостей на виплату грошей за період
з січня 2011р. по червень 2013р. (т2 а.с.1-61)
вбачається, що Позивач отримував
нараховану заробітну плату у розмірі,
що відповідав встановленому
посадовому окладу. Про отримання
вказаних сум у Платіжних Відомостях
містяться підписи Позивача про
одержання.

Твердження Позивача, що розмір
щомісячної заробітної плати, яку він
отримував у Відповідача становив 5 000,00
рн. не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні та спростовуються
доказами, які містяться в матеріалах
справи.

Таким чином, Позивачем не надано жодних
доказів на підтвердження своїх
тверджень, які містяться в позовній
заяві, зокрема не надано належних та
допустимих доказів щодо розміру
щомісячного посадового окладу та не
проведення повного розрахунку з боку
Відповідача у день звільнення ОСОБА_1
Окрім того, твердження Позивача про
неперебування у щорічній оплачуваній
відпустці протягом роботи у
Відповідача, та як наслідок невиплата
компенсації за невикористану
відпустку з боку Відповідача у день
звільнення, спростовується доказами,
що містяться в матеріалах справи.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом (ст.10 ЦПК України).

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України визначено,
що трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадку прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин;

Статтею 147 Кодексу законів про працю
України (далі - КЗпП України)
встановлено, що за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один з таких
заходів стягнення: 1) догана; 2)
звільнення.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України,
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Згідно зі ст. 149 КЗпП України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередню роботу
працівника.

Як встановлено в судовому засіданні,
ТОВ «Євроконтинент» вимагало
письмових пояснень від Позивача щодо
відсутності на робочому місці без
поважних причин у період з 01.08.2013р. по
20.08.2013р., проте останній відмовився від
надання таких пояснень, що
підтверджується матеріалами справи.
Жодних доказів про те, що у вказаний
період Позивач перебував у відпустці
суду не надано.

Згідно із п.18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" (далі -
Постанова) при розгляді справ про
поновлення на роботі судам необхідно
з'ясувати з яких підстав проведено
звільнення працівника згідно з наказом
(розпорядженням), і перевірити їх
відповідність законові.

Пунктом 22 вказаної Постанови
визначено, що у справах про поновлення
на роботі осіб, звільнених за
порушення трудової дисципліни, судам
необхідно з'ясувати, в чому конкретно
проявилось порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8
ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені статтями 147(1), 148,
149 КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, зокрема, чи
не закінчився встановлений для цього
строк, чи застосовувалось вже за цей
проступок дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

При розгляді позовів про поновлення
на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40
КЗпП, суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу) (п.24
Постанови).

Таким чином, зважаючи на викладене, суд
вважає, що ТОВ «Євроконтинент»
додержані передбачені ст.ст. 147-149 КЗпП
правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень, а тому до
Позивача було правомірно застосоване
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення за прогул без поважних
причин, в той час як Позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх вимог, а тому
позовна заява ОСОБА_1 про визнання
наказу незаконним, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористані
відпустки, моральної шкоди та
зобов'язання видати належно оформлену
трудову книжку є безпідставною та не
підлягає задоволенню.

Окрім того, слід зазначити, що
відповідно до ст. 233 КЗпП України,
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Матеріалами справи підтверджується, що
не заперечувалось представником
Позивача, що наказ про звільнення № 93
від 20 серпня 2013р. ОСОБА_1 отримав 28.08.2013р.
Водночас з позовом до Шевченківського
районного суду м.Києва Позивач
звернувся тільки 11.10.2013р., що
підтверджується поштовим штампом на
конверті та описом вкладення у цінний
лист від 11.10.2013р. (т1 а.с.16-17).

Пунктом 4 Постанови визначено, що
встановлені статтями 228, 223 КЗпП
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.
Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
трудового договору.

Якщо місячний чи тримісячний строк
пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строку у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

З матеріалів справи вбачається, що
03.09.2013р. Позивач звернувся з вказаним
позовом до Печерського районного суду
м. Києва, який ухвалою від 04.09.2013р.
повернув позовну заяву Позивачу для
подання до належного суду, на підставі
того, що справа не підсудна Печерському
районному суду м. Києва. Таким чином,
Позивач мав час та можливість для
звернення до належного суду (за
місцезнаходженням Позивача чи
Відповідача) після повернення позову з
Печерського районного суду м.Києва.
Позивач звернувся до суду за
місцезнаходженням Відповідача -
Шевченківського районного суду м.Києва
не протягом місячного строку з 28.08.2013р.,
тобто з дня отримання наказу про
звільнення № 93 від 20.08.2013р., а значно
пізніше - 11.10.2013р. Таким чином,
звернувшись до Шевченківського
районного суду м. Києва тільки 11.10.2013р.,
Позивачем було пропущено без поважних
причин місячний строк на звернення до
суду. Заяв про поновлення пропущеного
строку Позивач не заявляв.

Разом з тим, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на те, що вказані
Позивачем доводи не знайшли свого
підтвердження.

Враховуючи викладене, оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, враховуючи те,
що обставини, на які посилається
позивач як на підставу для задоволення
позову, не знайшли свого підтвердження
в судовому засіданні, оскільки не
ґрунтуються на достатніх, належних та
допустимих доказах, суд прийшов до
висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до
ТОВ «Євроконтинент» про визнання
наказу незаконним, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористані
відпустки, моральної шкоди та
зобов'язання видати належно оформлену
трудову книжку - задоволенню не
підлягає.

Враховуючи викладене, на підставі, ст.
40. 147-149, 233, 235 КЗпП України з урахуванням
п.п. 4, 18, 22, 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів", та
керуючись ст. 10, 60, 212 - 215, 222, 223, 292, 293, 294, 296
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Євроконтинент" про
визнання наказу незаконним, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, компенсації за невиристані
відпустки, моральної шкоди та
зобов'язання видати належно оформлену
трудову книжку, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м.Києва через
Шевченківський районний суд м.Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: