Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа -
Харківська міська рада, про визнання
недійсним договору дарування, за
позовом Харківської міської ради до
ОСОБА_6, третя особа - комунальне
підрядне спеціалізоване підприємство
по ремонту і будівництву автошляхів м.
Харкова «Шляхрембуд», про визнання
недійсним договору дарування,
свідоцтва про право на спадщину за
законом, визнання права власності

за касаційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 29 квітня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 23 липня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
дарування будинку АДРЕСА_3 від 15 червня
2007 року, укладеного між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 Вимоги обґрунтовано тим, що вони
разом із ОСОБА_5 як члени його родини
були зареєстровані та проживали у
будинку АДРЕСА_3. Власником цього
будинку була мати ОСОБА_5 - ОСОБА_7 На
підставі рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 10 січня 1990 року № 15-2
земельну ділянку разом із розташованим
на ній будинком по АДРЕСА_3 було
вилучено у зв'язку із необхідністю
виконання робіт щодо реконструкції
вул. Зубарєва та будівництва
тролейбусної лінії. На підставі
рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 5 травня 1992 року № 119/15 їх
було переселено із будинку АДРЕСА_3:
ОСОБА_7 надано квартиру АДРЕСА_1, а на
їхню родину надано квартиру АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7 передала у
дар ОСОБА_8, спадкоємцем якого є ОСОБА_6,
будинок, який перейшов у власність до
Харківської міської ради, на підставі
неправомірно отриманих дублікатів
правовстановлюючих документів на
нього, позивачі просили задовольнити
вимоги.

У січні 2009 року Харківська міська рада
звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_6 про визнання недійсним договору
дарування, свідоцтва про право на
спадщину за законом, визнання права
власності, посилаючись на те, що на
підставі рішення виконавчого комітету
Харківської міської ради народних
депутатів від 10 січня 1990 року № 15-2, яке
не скасовано, спірний будинок вибув із
власності дарувальника ОСОБА_7 У
зв'язку із вилученням земельної
ділянки та розташованого на ній
будинку власнику було виплачено
грошову компенсацію та надано жилу
площу для проживання. За таких
обставин, позивач просив визнати
недійсним договір дарування будинку
АДРЕСА_3 від 15 червня 2007 року, укладений
між ОСОБА_7 та ОСОБА_8; визнати недійсним
та скасувати свідоцтво про право на
спадщину за законом від 20 грудня 2011
року, видане на ім'я ОСОБА_6; визнати
право власності на будинок АДРЕСА_3 за
територіальною громадою м. Харкова в
особі Харківської міської ради.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 29 квітня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 23 липня 2013 року, Позовні вимоги
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та Харківської міської
ради задоволено. Визнано недійсним
договір дарування будинку АДРЕСА_3 від
15 червня 2007 року, укладений між ОСОБА_7
та ОСОБА_8 Визнано недійсним та
скасовано свідоцтво про право на
спадщину за законом від 20 грудня 2011
року, видане на ім'я ОСОБА_6 Визнано за
територіальною громадою м. Харкова в
особі Харківської міської ради право
власності на будинок АДРЕСА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За вимогами ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Доводи, викладені у касаційній скарзі
про порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права
є безпідставними, висновки суду не
спростовують та не дають підстав для
скасування оскаржуваних судових
рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення без
змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Харкова від 29 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 23 липня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:
Т.П. Дербенцева
С.О.
Карпенко
В.О. Савченко