Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів:
Дем»яносова М.В., Кафідової О.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до
Харківського національного
університету радіоелектроніки, треті
особи: виконуючий обов'язки ректора
Харківського національного
університету радіоелектроніки Лєсна
Н.С., ректор Харківського національного
університету радіоелектроніки
Бондаренко М.Ф., про визнання наказів
протиправними та їх скасування,
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 05 липня 2013 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 25 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що між
ним та відповідачем було укладено
трудовий контракт про прийняття його
на посаду проректора з навчальної та
методичної роботи, першого проректора
на строк з 01 жовтня 2011 року по 14 липня 2018
року, однак 14 вересня 2012 року його було
ознайомлено з наказом про скорочення
посади, яку він обіймав, та попереджено
про наступне звільнення у зв'язку зі
скороченням штату згідно з п. 1 ст. 40
КЗпП України. 03 грудня 2012 року наказом
відповідача його було звільнено з
посади першого проректора, проректора
з навчальної та методичної роботи.

Вважає своє звільнення незаконним,
проведеним з порушенням вимог ч. 4 ст. 40
та ч. 1 ст. 42 КЗпП України, оскільки не
було враховано його переважне право на
залишення на роботі, звільнення
відбулося під час перебування його у
відпустці. Просить суд визнати
протиправними та скасувати накази
відповідача від 14 вересня 2012 року про
скорочення штату та від 03 грудня 2012
року про звільнення, поновити його на
посаді першого проректора, проректора
з навчальної та методичної роботи
Харківського національного
університету радіоелектроніки або на
іншій еквівалентній посаді відповідно
до Законів України «Про освіту» та «Про
вищу освіту», стягнути з відповідача на
свою користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 03 грудня 2012 року
по день ухвалення судового рішення, в
порядку ст. 237-1 КЗпП України стягнути з
відповідача 25 000 гривень на
відшкодування моральної шкоди, на
підставі ст. 237 КЗпП України покласти на
службових осіб, винних у його
незаконному звільненні - ректора
Бондаренко М.Ф., проректора Лєсну Н.С.,
обов'язок відшкодувати шкоду,
заподіяну університету у зв'язку з
оплатою часу вимушеного прогулу.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 05 липня 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 вересня
2013 року рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 05 липня 2013
року змінено, виключено з
мотивувальної частини посилання на
відмову у задоволенні позову у зв'язку
зі спливом строку позовної давності. В
решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
Дзержинського районного суду м.
Харкова від 05 липня 2013 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 25 вересня 2013 року.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи касаційної скарги
та заперечення на неї, перевіривши
матеріали справи, дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судами встановлено, що між позивачем та
відповідачем було укладено контракт
від 29 вересня 2011 року № 01/27-1458 про
прийняття позивача на посаду
проректора з навчальної та методичної
роботи, першого проректора на строк з 01
жовтня 2011 року до 14 липня 2018 року.

Відповідно п. 3.1 контракту від 29 вересня
2011 року №01/27-1458, перший проректор,
проректор з навчальної та методичної
роботи здійснював загальне
керівництво і контроль за
навчально-виховним процесом в
університеті.

Відповідно наказу від 24 квітня 2012 року
№ 130 з метою перерозподілу повноважень
першого проректора та проректора з
науково-педагогічної роботи до
контракту позивача були внесені зміни,
якими частина обов'язків першого
проректора, проректора з навчальної та
методичної роботи перейшла до ректора
та проректора з науково-педагогічної
роботи університету.

14 вересня 2012 року наказом виконуючого
обов'язки ректора Лєсної Н.С. за №
547К було оголошено про скорочення
штатної одиниці першого проректора,
проректора з навчальної та методичної
роботи та відповідно до вимог ст. 49-2
КЗпП України у цей же день під
особистий підпис позивача було
ознайомлено з цим наказом.

03 грудня 2012 року позивача було
звільнено з посади першого проректора,
проректора навчальної та методичної
роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП
України на підставі наказу ректора
університету за № 769 К, а 04 грудня 2012
року позивач під особистий підпис був
ознайомлений з цим наказом та отримав
його копію.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом, в тому числі у випадку
скорочення чисельності або штату
працівників.

Згідно роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 06 листопада 1992 року № 9,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п.1 ст.40
КЗпП України, суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи був
попереджений він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.
1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

За правилами ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що звільнення позивача відбулося з
дотриманням вимог чинного
законодавства України.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, а відповідно
до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів касаційної інстанції
дійшла висновку про відхилення
касаційної скарги та залишення без
змін рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 05 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 вересня 2013 року, оскільки
судові рішення законні та
обґрунтовані, а доводи касаційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 05 липня 2013 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 25 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

С.П. Штелик

Судді:

М.В. Дем»яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак