АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

09 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Мазурик
О.Ф.,Росік Т.В.

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 23 січня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про припинення права на частку
у спільному майні та визнання права
власності ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 23 січня 2014 року у
задоволенні даного позову відмовлено.

Не погодившись із таким ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу в якій ставить
питання про скасування оскаржуваного
рішення та ухвалення нового про
задоволення її позову у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Судом не було ураховано, що спільне
проживання з відповідачем неможливе,
його частка не є значною і припинення
права власності відповідача на його
частку не завдасть йому істотної шкоди.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримали з підстав наведених
в ній.

ОСОБА_4, яка є представником ОСОБА_2 за
довіреністю, просила апеляційну скаргу
відхилити як безпідставну. Зазначала,
що 13 частину у власності не можна
вважати не значною, що у ОСОБА_2 немає
іншого житла, що він хворий на тяжке
захворювання. Вважає, що суд ухвалив
законне та справедливе рішення.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обгрунтованість
постановленого по справі рішення в цій
частині, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
частку відповідача у спільній
власності не можна вважати незначною,
припинення права його власності
завдасть йому значної шкоди, що
позивачкою не доведено неможливості
спільного користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду і вважає їх
правильними.

В силу положень статей 21, 24, 41
Конституції України, статей 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, в тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий
режим спільної часткової власності
визначається главою 26 ЦК України з
урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування та
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди -
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток, співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; 2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування
майном є неможливим;4) таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону
припинення права власності на частку
в спільному майні допускається за
наявності будь-якого з передбачених
пунктами 1 - 3 ч.1 ст. 365 ЦК України
випадку, але в тому разі , коли таке
припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та
членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка
може бути завдана співвласнику та
членам його сім'ї, вирішується в
кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та
особливостей об'єкта, який є спільним
майном.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
була надана відповідачеві на сім'ю з
трьох осіб на підставі ордеру № 26923
серії Б від 24.12.1991 року.

Квартира є двокімнатною, загальна
площа становить 53.8 кв. м, житлова площа -
29.7 кв. м, кімнати мають розмір: 15.8 кв. м
та 13.9 кв. м.

22.09.2004 року зазначена квартира була
приватизована на трьох осіб, а саме на
відповідача, його дружину ОСОБА_5 та
його доньку - позивачку по справі, в
рівних частках.

17.12. 2010 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
розірвано. Після розірвання шлюбу
ОСОБА_5 з донькою залишили квартиру.

13.09.2012 року ОСОБА_5 подарувала свою
частку доньці й на теперішній час
позивачці належить 23 частини квартири,
а відповідачу - 13 частина квартири.

В спірній квартирі проживає
відповідач.

Зазначені встановлені судом обставини
сторони визнали.

Відповідно до висновку
судово-будівельної технічної
експертизи № 1-26/07 від 26.07.2013 року виділ
13 частини квартири в натурі є
неможливим; дійсна (ринкова) вартість
спірної квартири становить 446 587 грн.;
вартість 13 частини становить 148 862 грн.

Виходячи з розміру квартири, її
вартості, розміру часток у власності
суд першої інстанції підставно вважав,
що частку відповідача не можна вважати
незначною.

Ураховуючи, що спірна квартира
складається з двох ізольованих кімнат
колегія суддів вважає безпідставними
доводи апеляційної скарги про
неможливість спільного користування
нею .

Є необгрунтованими і доводи
апеляційної скарги про те, що право
власності на частку спірної квартири
саме відповідача має бути припинено з
тих підстав, що між сторонами склалися
конфліктні стосунки, а позивачка
внесла на депозитний рахунок суду
грошову компенсацію .

Позивачкою не було доведено належними
та допустимими доказами, а судом - не
було встановлено, що саме ОСОБА_2
створює конфліктні ситуації та вчиняє
дії, що роблять неможливим проживання з
ним в одній квартирі. Постанова про
відмову у порушенні кримінальної
справи, копія якої долучена до справи
про таке не свідчить.

Згідно пояснень ОСОБА_2 він не має на
праві власності іншого житла або ж
житла, користування яким залежало
виключно від його волевиявлення і не
було похідним від права на
користування ним інших осіб.

Такі пояснення нічим не спростовані.

В такому випадку позбавлення ОСОБА_2
права власності на частину квартири,
фактично позбавить його можливості
реалізувати житлові права та завдасть
істотної шкоди його інтересам.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 23 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання до
цього суду касаційної скарги

Головуючий :

Судді :

Справа № 2604/26296/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4843/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Антипова Л.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.