У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - ОСОБА_9,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
про визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Деснянського
районного суду 29 листопада 2012 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом в якому просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати
відповідачів повернути ОСОБА_9
отримані за вказаним договором кошти.

В обґрунтування позову посилався на те,
що він із своєю колишньою дружиною
ОСОБА_7 є співвласниками ј частини
квартири АДРЕСА_1 кожний, інша Ѕ частина
вказаної квартири належить на праві
власності їхньому сину - ОСОБА_8

Позивач зазначав, що він є колишнім
учасником бойових дій в Афганістані.
Користуючись пільгами як учасник
бойових дій, позивач свого часу отримав
однокімнатну квартиру, а згодом і
двокімнатну квартиру в м. Києві. В 2009
році на прохання ОСОБА_7 він продав
вказані квартири та придбав
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому сімейні стосунки між
позивачем та ОСОБА_7 не склалися, а тому
вони були змушені розлучитися.
Зважаючи на те, що іншого житла в родині
не було, вони продовжували жити разом в
спірній квартирі. З огляду на те, що
колишня дружина постійно докоряла
позивачу через фінансову
неспроможність, він вимушений був
погодитись на пропозицію продати
квартиру. Пошуками покупця та
документальним супроводом для
здійснення продажу квартири займалась
відповідач. При цьому, відповідач
постійно погружала позивачу аби той не
перешкоджав їй у продажі квартири.

З огляду на викладені обставини,
позивач був вимушений погодитись на
укладення договору купівлі-продажу
зазначеної квартири від 21 червня
2012 року. Позивач зазначав, що
відповідачі після укладення
оспорюваного договору висунули йому
ультиматум залишити спірну квартиру та
пообіцяли йому віддати кошти за його
частину квартири в сумі 23 000 доларів
США.

З урахуванням викладених обставин, та
враховуючи, що коштів від продажу
квартири позивач не отримав, вважає, що
оспорюваний договір був укладений під
впливом обману та з використанням
тяжких обставин в якій він потрапив.

Рішенням Деснянського районного суду 29
листопада 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
03 вересня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями заявник звернувся
із касаційною скаргою, в якій просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд
виходив з того, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження тієї обставини, що
оспорюваний договір було укладено під
впливом обману або тяжкої обставини.

З такими висновками судів колегія
суддів суду касаційної інстанції
погоджується та вважає їх такими, що
зроблені за повним та всебічним
з'ясуванням всіх обставин по справі та
з дотриманням вимог закону, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 30
вересня 2009 року сторонам по справі
належала на праві спільної часткової
власності квартира АДРЕСА_1. При цьому,
позивачу та відповідачу ОСОБА_7
належало по ј частині вказаної
квартири кожному, а ОСОБА_8 - Ѕ частина
вказаної квартири.

Встановлено, що 21 червня 2012 року
сторони по справі уклали договір
купівлі-продажу вказаної квартири з
ОСОБА_9, ціну квартири визначили в сумі
799 250 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач вказував на ті обставини, що
оспорюваний договір був укладений ним
під впливом обману та тяжких обставин.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.
Сторона, яка застосувала обман,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

При цьому, відповідно до роз'яснень
Пленуму Верхового суду України,
викладених в п. 20 постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року №9 (далі - Постанова)
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Згідно із ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин,
який вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, може бути визнаний судом
недійсним незалежно від того, хто був
ініціатором такого правочину.

Згідно із п. 23 Постанови правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має
довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

З огляду на зазначені вимоги закону,
враховуючи зібрані по справі докази та
їхню правову оцінку у відповідності до
вимог ст. ст. 60, 179, 212, 213 ЦПК України суди
дійшли обґрунтованих висновків про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог за їх
недоведеністю та безпідставністю.

Доводи касаційної скарги правильних
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів.

Не заслуговують на увагу також доводи
касаційної скарги щодо необґрунтоване
відхилення судом клопотання про
призначення по справі судової
психіатричної експертизи, з огляду на
те, що позовні вимоги з підстав
вчинення оспорюваного правочину в
момент, коли особа не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними позивачем не заявлялись,
а відтак питання, які ставились
позивачем в своєму клопотанні не
можуть бути предметом розгляду в межах
заявлених вимог по справі.

З урахуванням викладених обставин
оскаржувані судові рішення ухвалено за
повним та всебічним дослідженням всіх
обставин по справі з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для визнання їх
незаконними та необґрунтованими
відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду 29
листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 03
вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:Л.М. Мазур
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська