Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №280/1071/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Борисюка Р.М.,

суддів
Галацевич О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання
Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Коростишівської
СМШО "Райагрошляхбуд" про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
розрахункових при звільненні

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 18
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
названим позовом, та після уточнення
позовних вимог остаточно просила
стягнути з відповідача заборгованість
із виплати заробітної плати,
розрахункових при звільненні у сумі 24407
грн., а також компенсацію за заподіяну
моральну шкоду в сумі 10000 грн., а всього
34407 грн. Судові витрати покласти на
відповідача.

В обґрунтування позову зазначала, що з
01.04.2009 року по 31.03.2010 року вона працювала
головним бухгалтером на підприємстві
СМШО «Райагрошляхбуд», 31.03.2010 року була
звільнена за власним бажанням. В
супереч вимогам закону відповідач не
виплатив їй заробітну плату та не
провів з нею розрахунки при звільненні.
У добровільному порядку відповідач не
погашає виниклу заборгованість, згода
між ними у цьому питанні не досягнута у
зв'язку з чим змушена звернутись до
суду.

Рішенням Коростишівського районного
суду Житомирської області від 18
листопада 2013 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з Коростишівської СМШО
"Райагрошляхбуд" на користь ОСОБА_2 1117.25
грн. заборгованості по заробітній
платі та на користь держави судовий
збір в сумі 229.40 грн. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням,
позивачка подала апеляційну скаргу, в
якій просить його скасувати та
ухвалити нове по суті позовних вимог.

Посилається на незаконність рішення,
оскільки судом не у повній мірі
з'ясовані всі обставини справи,
допущені суттєві порушення норм
матеріального та процесуального права.
Крім того, вважає що районним судом
справа розглянута необ'єктивно,
упереджено по відношенню до неї.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення із
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільненні
та моральної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач у
день звільнення 22.04.2014 року була
відсутня на роботі, після звільнення не
пред'являла до відповідача вимоги про
проведення розрахунку. Крім того,
ОСОБА_2 пропустила строк звернення до
суду з позовом про стягнення моральної
шкоди.

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можна виходячи із
наступного.

Частиною 1 статті 116 КЗпП України
передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення.

Згідно ч.4 ст. 24 Закону України «Про
оплату праці», виплата заробітної
плати здійснюється за місцем роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач з 11 липня 2005 року по 22 квітня 2010
року працювала на посаді головного
бухгалтера у Коростишівській спільній
міжгосподарській шляхобудівельній
організації «Райагрошляхбуд», що
підтверджується копією трудової
книжки (а.с. 6). Наказом № 3 від 22.04.2010 року
вона була звільнена з роботи на
підставі ст. 38 КЗпП України за власним
бажанням.

При звільненні, відповідач в порушення
ст. 116 КЗпП України не провів повний
розрахунок із позивачем і
заборгованість по заробітній платі
становить 1117 грн. 25 коп., що не
заперечується відповідачем.

Колегія суддів приходить до висновку
про те, що позивач в день звільнення
була на роботі. Такий висновок
ґрунтується на доводах позивача та
даних 3-х актів прийому-передачі
бухгалтерських та інших документів від
22.04.2010 року за підписами ОСОБА_2 і в.о.
начальника підприємства Бондаренка
В.М. (а.с. 93-95) та спростовує акт від
22.04.2010 року про відсутність вказаного
дня позивача на роботі за підписами
Бондаренка В.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 56),
як неналежний доказ по справі.

Відтак, враховуючи, що вина відповідача
у невиплаті у встановлений законом
строк належних позивачці сум при
звільненні доведена, вимоги ОСОБА_2 про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при звільненні
з 22 квітня 2010 року, підлягають до
задоволення (ст. 117 КЗпП України).

Згідно п.2 «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08.02.1995 року,
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Згідно довідки відповідача від 27.01.2014
року № 7 розмір середньоденного
заробітку за останні два місяці до
звільнення позивачки становив 20 грн. 03
коп.

Відповідно до приписів листів
Міністерства соціальної політики
України щодо розрахунку норми
тривалості робочого часу, з 22.04.2010 року
по 31.12.2010 року тривалість робочого часу
становила 176 днів, в 2011 році - 250 днів, в
2012 році - 251 день, 2013 році - 251 день, а з
01.01.2014 року по 27.01.2014 року( день
ухвалення судового рішення) - 18 робочих
днів, а всього 946 робочих днів.

Таким чином, на користь позивача
підлягає стягненню середній заробіток
за весь час затримки розрахунку при
звільненні у сумі 18948 грн. 38 коп. (946 х 20,03
= 18948,38).

Приймаючи до уваги розмір
заборгованості по заробітній платі,
який визнаний відповідачем, тривалість
затримки розрахунку з позивачем при
звільненні, що є порушенням законних
прав ОСОБА_2, що призвело до моральних
страждань, у відповідності до вимог ст.
237-1 КЗпП України, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
часткового задоволення позовних вимог
в частині відшкодування моральної
шкоди.

При таких обставинах, також підлягає
зміні рішення Коростишівського
районного суду Житомирської області
від 18 листопада 2013 року в частині
стягнення судового збору на користь
держави, його слід збільшити до 473 грн.,
оскільки суд задовольняє, як вимогу
майнового характеру так і частково
заяву про відшкодування моральної
шкоди (229,40 + 243,60 = 473).

У решті заявлених позовних вимог
судове рішення не оскаржується, тому
підстав для його перегляду немає.

Таким чином, колегія суддів приходить
до переконання, що у відповідності до
ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку, моральної шкоди
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Коростишівського районного
суду Житомирської області від 18
листопада 2013 року в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, моральної
шкоди і судового збору скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Коростишівської спільної
міжгосподарської шляхобудівельної
організації «Райагрошляхбуд» на
користь ОСОБА_2 18948 грн. 38 коп.
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні за період з 22
квітня 2010 року по 28 січня 2014 року, 1 тис.
грн. моральної шкоди та 473 грн. судового
збору на користь держави.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді