Справа №442/6518/13-ц
Провадження №2/442/140/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Грабар Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Дрогобичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог -
Органу опіки та піклування виконавчого
комітету Дрогобицької міської ради про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідачів, в якому просять визнати
їх такими, що втратили право на
користування житловим приміщенням -
житловим будинком -АДРЕСА_1. В
обґрунтування позову покликається на
те, що йому на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
виданого 28.07.2008 року, посвідченого
державним нотаріусом Першої
Дрогобицької державної нотаріальної
контори Лютик Р.В., р. №571/2008, являється
власником житлового будинку з
господарськими будівлями, який
знаходиться по АДРЕСА_1. Такий будинок
розташований на земельній ділянці
площею 0,0622 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що належить йому на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно. Відповідно до даних
Будинкової книги у спірному будинку
зареєстровані ОСОБА_7 починаючи з 23.05.1977
року, відповідач ОСОБА_2 починаючи з
17.01.1989 року та ОСОБА_3 починаючи з 25.12.2008
року. Однак вже як понад 10 років як
ОСОБА_2 виїхав з зазначеного будинку, а
крім цього в такому відсутні будь-які
його речі чи предмети побуту. ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на даний час проживають за іншою
адресою і в спірному житловому будинку
також відсутні будь-які їхні речі чи
предмети побуту. Фактично вони давно в
добровільному порядку залишили
житлове приміщення та жодним чином не
несуть жодних витрат по його утриманню.

В судовому засіданні позивач та його
представник ОСОБА_8 позовні вимоги
підтримали та дали пояснення, які по
суті, змісту і мотивам відповідають
викладеному в позовній заяві. Жодних
речей відповідачів у вказаному
житловому будинку немає. Більше того, у
них є інше житло, де такі проживають зі
своїми сім'ями, їхні дії свідчать про
відсутність наміру повертатися до
спірного житла. Жодних перешкод щодо
користування вищевказаним житлом їм не
чинилося.

Відповідач ОСОБА_2, та його представник
- адвокат ОСОБА_9 позову не визнали,
пояснивши, що вони мають намір
проживати у спірному житлі, однак не
можуть реалізувати таке своє право
через напружені відносини з дружиною
позивача. Поряд з цим, він вклав кошти у
спірне майно, які зокрема для
покращення такого житла передавала
їхня мати ОСОБА_7, яка працює за
кордоном. В подальшому, на стадію
завершення розгляду справи по суті
-огляд матеріалів справи, відповідач
ОСОБА_2 на виклик суду не з'явився, перед
цим подававши клопотання про
відкладення розгляду справи у зв'язку
зі своєю хворобою, підтвердження
такому не надаючи, тому суд визнав його
неявку неповажною як зловживання
своїми процесуальними правами, та
зважаючи на участь його представника у
судовому засіданні, завершив розгляд
справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє також в
інтересах ОСОБА_4 відносно задоволення
позову заперечила, разом з тим
пояснила, що наміру проживати на
АДРЕСА_1 немає, перешкод для її виписки
з спірного житла немає. Сина ОСОБА_4
пропише по місцю свого проживання. З
вересня 2012 року у спірному житлі вона з
сином не проживає.

Представник третьої особи - Органу
опіки та піклування Дрогобицької
міської ради ОСОБА_10 позов заперечив в
частині втрати права користування
спірним житловим приміщенням
неповнолітнім ОСОБА_4.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового засідання, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази у
сукупності, дійшов висновку, що позовна
заява підлягає до задоволення з огляду
не таке.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 28.07.2008
року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Дрогобицької
державної нотаріальної контори Лютик
Р.В., р. №1-1681 (а.с.4) є власником житлового
будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на
земельній ділянці площею 0,0622 га, з
цільовим призначенням для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, яка
також належить йому на підставі
свідоцтва про право власності,
виданого реєстраційною службою
Дрогобицького міськрайонного
управління юстиції Львівської області
за індексним номером :4920218, від 15.06.2013
року, серії САК №008072 (а.с.5).

Актом, затвердженим директором КП
«ЖЕО» Б.П. Недбальським від 26.06.2013 року,
закріплено, що відповідачі в будинку
№2, м. Дрогобич, зареєстровані, однак не
проживають більше 10 років. З таким
актом відповідачі не погодилися з
підстав, що він підписаний особами, які
не можуть володіти достовірною
інформацією, оскільки не є близькими
сусідами сторін. Однак свідок ОСОБА_12,
який працює в КП «ЖЕО» майстром, дав
суду покази про те, що під час
оформлення спірного акту відповідачів
та їхніх речей за місцем проживання не
було. Дані про термін не проживання
вказаних осіб у спірному житі в акті
записані зі слів мешканців, що не
забороняється чинним законодавством.

Свідки : ОСОБА_13- подруга ОСОБА_7, матері
сторін, дала покази, що їй зі слів інших
людей відомо, що ОСОБА_2 намагався
проживати у спірному житлі, як і те, що
ОСОБА_7 передавала кошти для ремонту
вказаної квартири; ОСОБА_14, яка є
подругою для ОСОБА_7, дала суду покази
про те, що причини проживання ОСОБА_2 в
іншому житлі невідомі, ОСОБА_7 має намір
проживати в Україні, з цією метою
передавала кошти на покращення
спірного житлового приміщення. Свідок
ОСОБА_15, яка є сусідкою для сторін, дала
суду покази про те, що останній раз
ОСОБА_2 бачила у спірному житлі близько
двох років тому. Причиною сварок між
позивачем та відповідачами є нова
сім»я позивача. Відомо, що ОСОБА_7
допомагала дітям грошима. Свідок
ОСОБА_16 перебуває з сторонами по справі
у сусідських відносинах, відомо, що
ОСОБА_2 здійснював ремонтні роботи у
спірному житлі, де такий проживає їй
невідомо.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування інакше як з підстав
і в порядку, передбаченому законом.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319,321 ЦК
України, ст. 48 Закону України "Про
власність").

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України).

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Відповідно ч. 4 ст. 156 ЦК України, до
членів сім`ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України визначено, що
до членів сім`ї наймача належать
дружина наймача, їх діти і батьки.
Членами сім`ї наймача може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з наймачем і ведуть з
ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права і
обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку із
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Отже, права членів сім'ї власника
будинку на об'єкт власності є похідними
від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) на відміну
від договору найму (оренди) житла - ст.
ст. 810,814 ЦК України.

Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, ст. 311 ЦК України,
враховуючи, що право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2, який
був зареєстрований 17.01.1989 року (а.с.8-4),
коли власником спірного майна був
ОСОБА_17, та не набув самостійного права
на житло з підстав, передбачених
законом (найм, оренда, вселення
наймачем чи на підставі ордера тощо -
ст. 810 ЦК України, ст. ст.61,64 ЖК України).
Таким чином, з припиненням права
власності ОСОБА_17 на жиле приміщення
члени його сім'ї, зокрема ОСОБА_2 також
втрачають право користування цим
приміщенням (такий висновок суду
консолідується з позицією Вищого
Спеціалізованого суду з розгляду
цивільний так кримінальних справ,
викладених у рішенні від 21.12.2011 року
6-43126св11, ухвалі від 05.02.2014 року 6-50815св13).

Отже, у зв'язку з відсутністю
договірних відносин з власником житла
ОСОБА_1 та припиненням права власності
ОСОБА_17 на житло ОСОБА_2 фактично
втратив право користування цим
будинком, оскільки його права похідні
від прав колишнього власника будинку,
членом сім'ї якого він був.

Поряд з цим, суд бере до уваги те, що між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично існують
неприязні відносини, про що свідчать
матеріали Дрогобицького МВ., де
присутні взаємні заяви по фактах
вчинення злочину щодо один одного, за
якими прийнято рішення про відмову у
порушенні кримінальних справ (а.с.113-118).

Поряд з цим, ОСОБА_3 була зареєстрована
у спірному житлі починаючи з 25.12.2008 року
разом із сином ОСОБА_4 як члени сім»ї
ОСОБА_1, будучи дружиною та сином
відповідно для ОСОБА_1, що сторонами не
оспорюється, а тому доказуванню не
підлягає.

Заявою від 21.12.2011 року, посвідченою
приватним нотаріусом Дрогобицького
районного нотаріального округу
Львівської області -ОСОБА_18, ОСОБА_3
ствердила, що бере на себе зобов'язання
відчужити впродовж 2013 року 1/2 ідеальну
частку квартири АДРЕСА_2 малолітньому
синові ОСОБА_4; яку позивач придбав для
сина; також зазначає про відсутність
будь-якого характеру претензій до
ОСОБА_1.(а.с.50а).

Також сторонами не оспорюється, та
матеріалами справи не спростовуються,
що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_19 розірвано,
постійним та фактичним місцем
проживання дитини є місце фактичного
проживання її матері - ОСОБА_3, такі
проживають АДРЕСА_2 з вересня 2012 року.
Більше того, в судовому засіданні
ОСОБА_3 ствердила, що наміру проживати у
спірному житлі немає, і здійснить
реєстрацію дитини по місцю свого
проживання.

Статтею 405 ЦК України врегульовані
правовідносини між власником
житлового приміщення і членами його
сім'ї щодо строку зберігання за
останніми права користування цим
приміщенням у разі їх відсутності.

Частиною 2 статті 405 ЦК України
передбачено, що член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Суд приймає до уваги той факт, що місце
проживання дитини з матір'ю визначили
її батьки, після припинення шлюбно -
сімейних відносин, оскільки спору з
цього приводу не виникає, прийняли
такий факт.

Згідно ст. 3 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" місце проживання
- адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

За змістом ч.2 ст.167 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

З роз'яснень, які містяться у п.11
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" вбачається,
що на ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Реалізація права на судовий захист не
може бути розцінена як порушення прав
особи, до якої пред'явлений позов,
оскільки згідно з ст. 55 ч. 3 Конституції
України, кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. (ст. 60 ч. 1 ЦПК України).

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

ОСОБА_3, як законний представник своєї
дитини, після розірвання шлюбу з ОСОБА_1
не ставила питання про вселення дитини
до спірної квартири і будь - якої уваги
до даної квартири в інтересах
неповнолітньої сина не проявляла,
спірною квартирою не цікавилась, будь -
яких витрат по її утриманню не несла.
Доказів, які б свідчили про намагання
вселитися у спірне житло немає, ОСОБА_3
разом з сином ОСОБА_4 фактично
добровільно залишили спірне житло, їх
особисте майно в будинку відсутнє, і їх
дії свідчать про втрату інтересу до
вказаного житла. Окрім цього, будь-яких
доказів щодо наявності домовленостей
щодо порядку користування квартирою не
здобуто. За таких обставин, що
неповнолітня дитина - ОСОБА_4 та його
мати ОСОБА_3 з вересня 2012 року не
проживають в спірній квартирі без
поважних причин, понад один рік,
позивач забезпечив їх іншим житлом, а
відповідно до вимог ст. 405 ЦК України їх
слід вважати такими, що втратили право
користування спірним жилим
приміщенням.

Також, підсумовуючи наведене, суд
приходить до висновку, що не
заслуговують на увагу твердження
відповідача ОСОБА_2 проте, що він бере
участь в утриманні спірної квартири,
які підкріплені договорами на
виконання робіт від 04.06.2009 року, від
05.09.2005 року, від 05.04.2010 року (а.с. 93-95),
оскільки не можуть бути належними та
допустимими доказами, виходячи зі
змісту ст. 58-60 ЦПК України, не
зафіксовані актами виконаних робіт, та
як наслідок не можуть бути підставами
для відмови у позові, що не позбавляє
звернення з відповідною вимогою про
відшкодування витрат. Більше того,
ОСОБА_2 ствердив, що кошти для
облагородження спірної квартири
давала їхня мати ОСОБА_7, що також
стверджує нотаріально посвідчена
заява ОСОБА_20 - а.с.119. Отже, на думку суду
такі не спростовують факт не набуття
самостійного права користування
спірним житлом з новим власником та не
проживання у спірному приміщення понад
строки, встановлені законом з поважних
причин.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не набув
самостійного право користування
спірним житловим приміщенням, не
пов'язаний з позивачем спільними
правами та обов'язками, фактично
добровільно залишив таке і в ньому не
проживає у ньому понад встановлені
терміни, його особисте майно в будинку
відсутнє, не бере участі у сплаті
комунальних послуг, проживає за іншою
адресою. Окрім цього, будь-яких доказів
щодо наявності домовленостей щодо
порядку користування квартирою між
позивачем та ОСОБА_2 не здобуто, і
протягом тривалого часу не намагався
вселитись у таке, що такі його дії
свідчать про втрату інтересу до
вказаного житла, а від так суд
приходить до переконання, що позов
підлягає задоволенню, шляхом визнання
відповідача ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування спірним житлом.

За змістом ст.88, п. 6 ст. 214 ЦПК України в
користь позивача слід стягнути з
відповідачів понесені ним і
документально підтверджені судові
витрати по оплаті судового збору в
рівних частинах в сумі 458,81 грн.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214-215, 226 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4,
такими, що втратили право користування
житловими приміщеннями - житловим
будинком АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних
частинах 458,81 грн. судового збору в
користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, з подачею
її копії до апеляційної інстанції, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час його
проголошення -з дня отримання такого.

Суддя А.П.
Івасівка

Повний текс рішення виготовлено та
підписано 17.04.2014 року.