Справа № 740/443/14 Провадження №
22-ц/795/765/2014 Головуючий у I інстанції
-Гордієць Л. В. Доповідач - Висоцька
Н. В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бойко О.В., Шитченко Н.В.

при секретарях - Мартиновій А.В.,
Зіньковець О.О.,

за участю: представника відповідача
Шевченка О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ніжинського міськрайонного суду
Чернігівської області від 17 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Комунального підприємства "Ніжинське
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" про визнання наказу
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення Ніжинського
міськрайонного суду від 17.02.2014 року,
яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до КП
«Ніжинське управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» про визнання наказу
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,
відмовлено та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Доводи скарги зводяться до того, що суд
першої інстанції невірно встановив
фактичні обставини справи, дійшов
хибних висновків, і тому оскаржуване
рішення прийняте з грубим порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В скарзі апелянт зазначає, що
необхідною умовою для накладення
стягнення є вина працівника, наявність
якої, та правомірність накладення на
робітника дисциплінарного стягнення
має бути обов»язковою, доведена саме
роботодавцем. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення.

Вказує, що місцевий суд прийшов до
хибного висновку, що позивач не є
членом виборного органу Профспілки і
вирішення питання щодо вжиття заходів
дисциплінарної відповідальності
взагалі не потребувало згоди профкому.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 є головою
Професійної спілки працівників
комунального господарства міста
Ніжина, яка діє на підприємстві та має
первинний статус, а відповідно позивач
є і членом профспілки, а тому
накладення дисциплінарного стягнення
потребує обов»язкової згоди профкому.

Суд не взяв до уваги належним чином
завірену копію свідоцтва про
легалізацію № 23, що підтверджує
легалізацію професійної спілки, а
відмова в задоволеннні клопотання про
допит свідків призвела до порушенння
норм процесуального права та принципу
змагальності.

Крім того, ОСОБА_2 звертає увагу
апеляційного суду на той факт, що про
наказ № 251-К йому стало відомо лише з
рішення суду, про вказаний наказ,
всупереч нормам КЗпП України, він
взагалі не був ознайомлений, що є
грубим порушенням його прав зі сторони
роботодавця.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що відповідно до
наказу №249-к від 30.12.2013 року виданого
директором КП "Ніжинського управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" Арендарем М.І. на
позивача було накладено дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення з
роботи за п. 4 ст.40 КЗпП України (за
прогули без поважних причин) (а.с. 3).

Вказаним наказом визнано для ОСОБА_2
робочі дні 02.12.2013 р. і 03.12.2013 р. днями
прогулів без поважних причин.
Бухгалтерії заробітну плату за робочі
дні 02.12.2013 р., 03.12.2013 р. нарахувати за
фактично відпрацьований час.

Відповідно до наказу №251-к від 30.12.2013
року виданого директором КП "НУВКГ" -
ОСОБА_2, головного юрисконсульта
звільнено 30.12.2013 року за прогули без
поважних причин, п. 4 ст.40 КЗпП України з
виплатою грошової компенсації за 8
календарних днів не використаної
щорічної (основної і додаткової)
відпустки (а.с. 48).

Підставою для такого наказу був наказ
№249-к від 30.12.2013 року "Про накладення
дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2"

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
адміністрація на законних підставах
притягнула відповідача ОСОБА_2 до
дисциплінарної відповідальності, а
тому підстави для задоволенння позову
про визнання наказу № 249-к від 30.12.2013 р.
про накладення дисциплінарного
стягнення на ОСОБА_2, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
та стягнення моральної шкоди, відсутні.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, оскільки судом першої інстанції
обставини справи з"ясовані в обсягу,
необхідному для правильного вирішення
спору, відповідно до встановлених
обставин, правильно визначено суть і
характер правовідносин сторін та норми
матеріального права, що їх регулюють.

Відповідно до статті 139 КЗпП України
працівники зобов'язані працювати чесно
і сумлінно, своєчасно і точно
виконувати розпорядження власника або
уповноваженого ним органу,
додержуватися трудової і
технологічної дисципліни, вимог
нормативних актів про охорону праці,
дбайливо ставитися до майна власника, з
яким укладено трудовий договір.

У відповідності з ч. 1 ст. 147 КЗпП України
за порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення -
догана, звільнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП
дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
працівника.

Посилання апелянта, що необхідною
умовою для накладення стягнення є вина
працівника, наявність якої, та
правомірність накладення на робітника
дисциплінарного стягнення має бути
обов»язковою, доведена саме
роботодавцем, а також те, що за кожне
порушення трудової дисципліни може
бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення не
заслуговують на увагу апеляційного
суду, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 10,
ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що з
його боку порушень трудового права, а
саме порушення трудової дисципліни, за
яке наказом його притягнуто до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді звільнення, не було,
спростовується даними матеріалів
справи, а саме даними комісійно
складеними актами про відсутність на
роботі ОСОБА_2 від 02.12.2013 року та від
03.12.2013 року (а.с. 5,7), поясненнями
охоронців УДСО ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 6,8),
даними вимоги про надання письмового
пояснення №843 від 03.12.2013 року та № 846 від
04.12.2013року (а.с. 39, 43), письмовими
поясненнями ОСОБА_2 від 05.12.2013 року (а.с.
9), протоколом засідання профспілкового
комітету № 21 від 25.12.2013 року (а.с. 11).

Посилання в апеляційній скарзі, щодо
застосування одночасно за два окремих
правопорушень трудової дисципліни, а
саме відсутності на роботі ОСОБА_2
02.12.2013 р. та 03.12.2013 року, дисциплінарного
стягнення згідно наказу № 249-к від
30.12.2013 року, не заслуговують на увагу
апеляційного суду та є довільним
тлумаченням норм трудового права.

Не спростовують висновків суду першої
інстанції посилання апелянта на те, що
місцевий суд прийшов до хибного
висновку, що позивач не є членом
виборного органу Профспілки, і
вирішення питання щодо вжиття заходів
дисциплінарної відповідальності
взагалі не потребувало згоди профкому,
а також те, що ОСОБА_2 є головою
Професійної спілки працівників
комунального господарства міста
Ніжина, яка діє на підприємстві та має
первинний статус, а відповідно позивач
є і членом профспілки, а тому
накладення дисциплінарного стягнення
потребує обов»язкової згоди профкому.

З відповіді Чернгівської обласної
організації професійної спілки
працівників житлово-комунального
господарства, місцевої промисловості,
побутового обслуговування населення
України (далі - Організація) від 04.04.2014
року № 01-14, вбачається що Професійна
спілка працівників комунального
господарства міста Ніжина не входить
до складу Організації, будь-які
правовідносини Професійної спілки
працівників комунального господарства
міста Ніжина з Організацією відсутні.
Організація співпрацює з діючою на КП
"Ніжинське управління
водопровідно-каналізаційного
господарства" первинною профспілковою
організацією, яка є структурним
підрозділом професійної спілки
працівників ЖКГ, місцевої
промисловості, побутового
обслуговування населення та не має
повноважень щодо надання згоди на
звільнення з ініціативи адміністрації
комунального підприємства «Ніжинське
управління воканалізаційного
господарства» голови профспілкового
комітету Професійної спілки
працівників комунального господарства
м. Ніжина ОСОБА_2

За таких обставин позивачем не надано
доказів, що відповідач порушив ч. 1 ст. 43,
ч. 3 ст. 252 КЗпП України, щодо отримання
попередньої згоди на його звільнення,
як не надано суду доказів, що наявний в
матеріалах справи Протокол засідання
профспілкового комітету № 21 від 25.12.2013
року, в якому зазначено, що
проголосували за відмову у наданні
згоди на звільнення головного
юрисконсульта та голови профспілки
ОСОБА_2, має юридичне значення (а.с. 11).

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК, а
виходячи з норм ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, таким чином
виходячи з положень зазначених норм
клопотання про допит свідків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 (а.с. 72), було вирішено відповідно
до процесуальних норм та не призвело до
неправильного вирішення справи по
суті.

Доводи апелянта, що про наказ № 251-К
апелянту стало відомо лише з рішення
суду, про вказаний наказ, всупереч
нормам КЗпП України, він взагалі не був
ознайомлений, що є грубим порушенням
його прав зі сторони роботодавця не
може бути взято апеляційним судом до
уваги, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, позовні вимоги
щодо незаконності зазначеного наказу
позивачем не заявлялись.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції, рішення суду
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а
тому скасуванню не підлягає.

Розглядаючи справу відповідно до ч. 1
ст. 303 ЦПК України, тобто в межах доводів
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що доводи, викладені в
апеляційній скарзі обґрунтованості
судових висновків не спростовують,
тому підстави для її задоволення
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного
суду Чернігівської області від 17
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: