У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко
В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Львівської області від 23 вересня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що відповідачка на межі їх
земельних ділянок самовільно
побудувала господарські приміщення,
які не відповідають санітарним та
будівельним нормам; сараї не
облаштовані ринвами, внаслідок чого
дощова та тала вода стікає на його
територію, забруднює її, створює
незручності та унеможливлює вільне
користування земельною ділянкою.
Огорожа стала непридатною, однак, її
неможливо замінити вздовж межі,
оскільки цьому заперечує відповідачка
та заважають зведені нею самовільні
споруди.

З урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог, позивач просив
зобов'язати відповідачку знести
самовільно збудовані господарські
будівлі, розташовані на межі суміжних
земельних ділянок по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, а саме від літери Б до літери В
згідно плану меж земельної ділянки з
південної сторони земельної ділянки
кадастровий номер -03-004-0024 та
зобов'язати відповідача не чинити
перешкод у встановленні межових споруд
(огорожі) вздовж межі суміжних
земельних ділянок по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 відповідно до меж,
встановлених у плані меж земельної
ділянки та кадастровому плані
земельної ділянки кадастровий номер
-03-004-0024, а саме з південної сторони
вказаної земельної ділянки від літери
Б до літери В.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 31 травня 2013 року позов
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 знести
самовільно збудовані господарські
будівлі, розташовані по межі суміжних
земельних ділянок по АДРЕСА_1
та по АДРЕСА_2: від літери Б до літери В
згідно плану меж земельної ділянки з
південної сторони земельної ділянки
кадастровий номер -03-004-0024.
Зобов'язано ОСОБА_4 не чинити перешкод
ОСОБА_3 у встановленні межових споруд
(огорожі) вздовж межі суміжних
земельних ділянок по АДРЕСА_1 та по
АДРЕСА_2, відповідно до меж,
встановлених у плані земельної ділянки
та кадастровому плані земельної
ділянки (кадастровий номер
-03-004-0024), зокрема, з
південної стропи ділянки від літери Б
до літери В у межах належної ОСОБА_3
земельної ділянки.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 23 вересня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову у
позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідачем самовільно збудовані
господарські будівлі, які розташовані
на межі суміжних земельних ділянок, у
зв'язку з чим позивач не може
встановити огорожу вздовж межі цих
ділянок, що обмежує його право
власності та чинить перешкоди у
використанні належної йому земельної
ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що у
позовній заяві позивачем не було
зазначено, які саме господарські
будівлі споруджені відповідачем
самочинно та не надано доказів, які б
свідчили про те, що господарські
будівлі відповідача розташовані на
межі земельних ділянок.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він
суперечить нормам процесуального
права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на праві
власності належить земельна ділянка по
АДРЕСА_1 згідно Державного акту на
право власності на земельну ділянку
від 06 березня 2007 року (а. с. 13-14).

Власником земельної ділянки по АДРЕСА_2
є відповідачка ОСОБА_4 згідно
Державного акту на право власності на
земельну ділянку від 12 лютого 2009 року
(а. с. 15).

Межі земельної ділянки визначені
згідно рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 11 квітня 2011 року (а. с.
2-3), яке виконано у примусовому порядку
Сихівським ВДВС ЛМУЮ, та встановлено
межі земельних ділянок відповідно до
кадастрового плану, сторонами даний
факт також не заперечувався.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування і
розпорядження своїм майном.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції, посилаючись на
ст. 60, ч. 1 ст. 179 ЦПК України, виходив із
того, що у позовній заяві позивачем не
було зазначено, які саме господарські
будівлі споруджені відповідачем
самочинно та не надано доказів, які б
свідчили про те, що господарські
будівлі відповідача розташовані на
межі земельних ділянок.

Проте згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008
року № 12 (далі - Постанова) відповідно
до статті 304 ЦПК України суд
апеляційної інстанції при розгляді
справи керується правилами розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками й доповненнями,
встановленими главою І
«Апеляційне провадження» розділу V ЦПК
України.

У п. 17 Постанови зазначено, що
перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи

враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що
входять до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
При перегляді судових рішень необхідно
виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК України (відповідним пунктом) та
нормою ЦПК України, що визначає
підстави перегляду судового рішення в
такому разі, і відповідно до неї та
наданих суду апеляційної інстанції
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

За таких обставин апеляційний суд не
був позбавлений можливості уточнити у
позивача, які саме господарські
споруди розташовані на межі спірних
земельних ділянок та про знесення яких
заявлені позовні вимоги.

Крім того позивачем були надані схеми
розмежування суміжних
землекористувань (а. с. 21); план
земельної ділянки ОСОБА_4 (а. с. 22);
припис від 25 червня 2010 року ЛКП
«Житловик-С» на адресу ОСОБА_4, в якому
вказано, що виявлено самовільну
споруду для утримання домашньої птиці,
відкриту каналізацію та запропоновано
усунути допущені порушення (а. с. 23);
відповідь Сихівської
райдержадміністрації від 17 березня 2008
року про порушення ОСОБА_4 будівельних
норм (а. с. 37); відповідь департаменту
містобудування Львівської міської
ради від 18 квітня 2013 року про те, що
будівництво ОСОБА_4 господарських
будівель не погоджувалось (а. с. 50), яким
суд апеляційної інстанції всупереч
вимог ст. 212 ЦПК України відповідної
оцінки на дав та не навів у рішенні
мотивів, з яких не взяв ці докази до
уваги.

Таким чином у порушення вищезазначених
норм процесуального права, апеляційний
суд не перевірив та не встановив
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалене у справі судове рішення
підлягає скасуванню з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 23 вересня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко