Номер провадження: 22-ц/785/3156/14
Номер справи місцевого суду: 2/1522/1275/11
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 15 січня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеського обласного управління АТ
«Державний ощадний банк України»,
треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, про
визнання Додаткової угоди №1 до
Договору поруки №2 до Кредитного
договору №1150-н від 15 січня 2007 року
недійсною (нікчемним правочином),

встановила:

До Приморського районного суду м. Одеси
з вказаним позовом звернулась ОСОБА_2

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15
січня 2007 року між нею та відповідачем
було укладено Договір Поруки №1 до
кредитного договору №1150-н від 15 січня
2007 року. Відповідно до п. 1.1 зазначеного
Договору поруки вона зобов'язалась
перед кредитором відповідати
солідарно в повному обсязі за
своєчасне виконання ОСОБА_3 зобов'язань
за Договором про іпотечний кредит
№1150-н від 15 січня 2007р., а також
додатковими угодами до нього, що
укладені та можуть бути укладені в
майбутньому. Відповідно до визначення
та тлумачення термінів Договору поруки
№1 до кредитного договору №1150-н від 15
січня 2007 року «Зобов'язання» -
зобов'язання Боржника перед
кредитором, що випливає з договору про
іпотечний кредит, а саме: здійснити
погашення кредиту у розмірі 88700,00
(вісімдесят вісім тисяч сімсот) доларів
США, що складає 447935,00 (чотириста сорок
сім тисяч дев'ятсот тридцять п'ять)
гривень по курсу національного банку
України на 15 січня 2007 року, сплатити
Кредитору відсотки за користування
кредитом в розмірі 12,5 (дванадцять цілих
п'ять десятих) %, штраф пеню та інші
платежі у розмірі, порядку та на умовах
зазначених у Договорі про іпотечний
кредит. Відповідно до п.6.4 Договору
Поруки № 1 до кредитного договору №1150-н
від 15 січня 2007 року Доповнення та зміни
умов Договору вносяться за згодою
сторін і оформлюються додатковими
угодами. При цьому, позивачка
посилається на те, що додаткових угод
до Договору Поруки № 1 до кредитного
договору №1150-н від 15 січня 2007 року не
існує. У 2011 році їй стало відомо, що 22
грудня 2010 року Приморським районним
судом м. Одеси було винесено рішення по
справі №2-10284/10 за позовом ВАТ
«Державний ощадний банк України» до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 (Поручитель 1), ОСОБА_4
(Поручитель 2), згідно якого було
стягнуто заборгованість по Договору
про іпотечний кредит №1150-н від 15 січня
2007р. в розмірі 884 758,23 гривень.
Звернувшись до філії Одеське обласне
управління ВАТ «Ощадбанк», кредитор,
надав їй копію Додаткової угоди № 1 до
Договору поруки №2 до кредитного
договору №1150-н від 15 січня 2007р., згідно
якої розмір її відповідальності виріс,
а саме піднята процента ставка з 12,5% до
16,5%. Як зазначає позивачка у позові,
ніякого правочину в усній або
письмовій формі щодо Договору поруки
№2 до кредитного договору №1150-н від 15
січня 2007р. між нею та відповідачем не
відбувалось та не вчинялось. Крім того,
між нею та відповідачем немає
підписаного в письмовій чи в іншій
формі оформленого Договору поруки №2
до кредитного договору №1150-н від 15
січня 2007 року. Таким чином, позивачка
вважає, що Договір поруки №2 до
кредитного договору №1150-н від 15 січня
2007 року між ОСОБА_2 та Відкритим
акціонерним товариством «Державний
ощадний банк України» є нікчемним.
Також позивачка посилається на те, що
Додаткова угода №1 до Договору поруки
№2 до кредитного договору №1150-н від 15
січня 2007р. була підписана невідомими
особами та оскільки на її засадах
«Державний ощадний банк України» в
особі Філії Одеського обласного
управління ВАТ «Ощадбанк» збільшив
розмір відповідальності поручителя -
ОСОБА_2 з 12,5% до 16,5% річних, подав позовну
заяву та отримав рішення по справі №
2-10284/10, у неї існує необхідність визнати
зазначений правочин недійсним, що і
стало приводом для звернення до суду.

Представник позивачки з`явився у
судове засідання, підтримав позовні
вимоги та просив суд позов
задовольнити.

Представник відповідача з`явився у
судове засідання, просив суд у
задоволенні позову відмовити.

Треті особи до суду не з`явились, були
повідомлені належним чином, причини
неявки суду не повідомили.

Рішенням суду у задоволенні позову
відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням,
представник позивача подала
апеляційну скаргу в якій просить його
скасувати, та постановити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Між позивачкою та відповідачем було
укладено Договір Поруки №1 до
кредитного договору №1150-н від 15 січня
2007 року. Відповідно до п. 1.1 зазначеного
Договору ОСОБА_2 зобов'язалась перед
кредитором відповідати солідарно в
повному обсязі за своєчасне виконання
Боржником (ОСОБА_3) зобов'язань за
Договором про іпотечний кредит №1150-н
від 15 січня 2007р., а також додатковими
угодами до нього, що укладені та можуть
бути укладені в майбутньому.
Відповідно до визначення та тлумачення
термінів Договору поруки №1 до
кредитного договору №1150-н від 15 січня
2007 року «Зобов'язання» - зобов'язання
Боржника перед кредитором, що випливає
з договору про іпотечний кредит, а саме:
здійснити погашення кредиту у розмірі
88700,00 (вісімдесят вісім тисяч сімсот)
доларів США, що складає 447935,00 (чотириста
сорок сім тисяч дев'ятсот тридцять
п'ять ) гривень по курсу національного
банку України на 15 січня 2007 року,
сплатити Кредитору відсотки за
користування кредитом в розмірі 12,5
(дванадцять цілих п'ять десятих)%, штраф
пеню та інші платежі у розмірі, порядку
та на умовах зазначених у Договорі про
іпотечний кредит. Відповідно до п.6.4
Договору Поруки № 1 до кредитного
договору №1150-н від 15 січня 2007 року
Доповнення та зміни умов Договору
вносяться за згодою сторін і
оформлюються додатковими угодами.

10 листопада 2008 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії -
Одеське обласне управління ВАТ
«Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено
Додаткову Угоду № 1 до договору поруки
№ 2 до кредитного договору № 1150-н від
15.01.2007 року, відповідно до якої внесено
зміни до пункту визначення та
тлумачення терміну «Зобов'язання» до
договору, а саме: «здійснити погашення
кредиту у розмірі 88 700,00 дол. США,
сплатити кредитору проценти за
користування кредитом в розмірі 12,5 %
річних, комісійні винагороди та інші
платежі в порядку, на умовах та в
строки, визначені договором про
іпотечний кредит № 1150-н, а починаючи з
листопада 2008 року сплачувати проценти
за користування Кредитом в розмірі 16,5%
річних».

Згідно п. 3 Додаткової угоди №1 до
Договору поруки №2, Угода сторонами
прочитана, відповідає їх намірам та
досягнутим домовленостям, що
засвідчується підписами сторін, що
діють у повній відповідності з
наданими їм повноваженнями та повним
розумінням предмета та змісту
додаткової угоди.

Відповідно до п. 2 Додаткова угода
набирає чинності з 10 листопада 2008 року.

Як на підставу визнання Додаткової
Угоди № 1 до договору поруки № 2 до
кредитного договору № 1150-н від 15.01.2007
року нікчемним правочином, позивачка у
своїй позовній заяві, у тому числі,
посилається на те, між нею та
відповідачем не існує підписаного в
письмовій чи в іншій формі оформленого
Договору поруки №2 до кредитного
договору №1150-н від 15 січня 2007 року.

Як вбачається з пояснень представника
відповідача, в якості додаткового
забезпечення зобов'язань за кредитним
договором №1150-н від 15.01.2007р., між банком
з однієї сторони та ОСОБА_4, 15 січня 2007
року було укладено Договір поруки №2 до
кредитного договору №1150-н від 15.01.2007р.,
про що свідчить особистий підпис
поручителя ОСОБА_4 в Договорі поруки №2
(а.с.230-232). Під час укладення Додаткової
угоди №1 до договору поруки №2 до
кредитного договору №1150-н від 15 січня
2007р., між банком та поручителем ОСОБА_2,
в назві додаткової угоди, працівником
кредитного відділу Чумаченко А.В.
допущено технічну помилку в нумерації
договору поруки, замість «до договору
поруки №1» зазначено «до договору
поруки №2».

Таким чином, судом першої інстанції
правильно було встановлено, що
Додаткова угода №1 до договору поруки
№2 до кредитного договору №1150-н від
15.01.2007р., стосується договору Поруки №1
до кредитного договору №1150-н від 15
січня 2007 року, укладеного з поручителем
ОСОБА_2

Також позивачка свої позовні вимоги
обґрунтовує тим, що спірну Додаткову
Угоду № 1 до договору поруки № 2 до
кредитного договору № 1150-н від 15.01.2007
року вона не підписувала.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України,правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
(п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

По даній справі призначалася судова
почеркознавча експертиза проведення
якої було доручено Одеському
науково-дослідному інституту судових
експертиз Міністерства Юстиції
України. Згідно висновку експерта №
1209/02 від 25.03.2013 року встановити ким,
ОСОБА_2 чи іншою особою виконаний
підпис в Додатковій Угоді № 1 до
договору поруки № 2 до кредитного
договору № 1150-н від 15.01.2007 року не
виявляється можливим.

В мотивувальній частині вказаного
висновку зазначено, що оцінка
результатів порівняльного дослідження
дозволяє стверджувати, що встановлені
збіжні ознаки, хоча й досить чисельні,
але при наявності розбіжностей, які
неможливо пояснити однозначно, не
можуть бути покладені в основу
позитивного висновку про виконання
досліджуваного підпису самою ОСОБА_2
При цьому, вирішення питання
ускладнювалося малим обсягом
графічного матеріалу, який міститься у
короткому досліджуваному підписі
простої будови, а також значною
варіаційністю та конструктивною
простотою підписів-зразків.

Як вбачається з матеріалів справи,
інших належних і допустимих доказів,
які б доводили, що підпис в оспорюваній
Додатковій Угоді № 1 до договору поруки
№ 2 до кредитного договору № 1150-н від
15.01.2007 року виконані не нею, позивачка
суду не надала. З клопотаннями про
призначення повторної експертизи,
виклик свідків, витребування доказів
позивачка до суду не зверталася.

Виходячи з вищевикладеного, відсутні
підстави для визнання Додаткової Угоди
№ 1 до договору поруки № 2 до кредитного
договору № 1150-н від 15.01.2007 року
нікчемним правочином.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які
посилалася як на підставу своєї
апеляційної скарги.

Крім того, колегія суддів звертає свою
увагу на те, що апелянт фактично
визнала вказану угоду та суму коштів,
які були нараховані за цією угодою та
стягнуті рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 22 грудня 2010
року по справі №2-10284/10 за позовом ВАТ
«Державний ощадний банк України» до
ОСОБА_3, ОСОБА_2 (Поручитель 1), ОСОБА_4
(Поручитель 2), яке нею не було оскаржено
в касаційну інстанцію. Також вона не
зверталася до компетентних
правоохоронних органів з приводу
можливих шахрайських дій стосовно її
підпису на спірній угоді.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 15 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М.
Драгомерецький

В.О. Панасенков