Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 квітня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
компенсації за частку у спільній
власності, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2012 року позивач пред'явила
через суд зазначений позов до
відповідача, змінений та уточнений в
ході судового розгляду, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що за час перебування у
шлюбі з відповідачем ними набута
квартира АДРЕСА_1, право власності на ?
частину якої в порядку поділу майна
визнано за позивачем рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 25 грудня 2008 року,
проте відповідач після розірвання
шлюбу вчинював дії з перешкоди
спільного користування квартирою, у
зв'язку з чим позивач, проживаючи за
межами України, позбавлена можливості
вільно користуватися власним житлом
приїжджаючи в Україну, а вирішити
питання розподілу цього майна, зокрема,
продажу, тощо, з тим, щоб кожний із
співвласників мав окреме житло
відповідач відмовляється, тому,
позивач, згідно змінених та уточнених
вимог, просила суд стягнути з
відповідача на свою користь 253289,00 грн.,
що еквівалентно 24760,00 євро, як виплату
компенсації вартості ? частини
квартири АДРЕСА_1, загальна ринкова
вартість якої визначена у звіті
експерта від 22 березня 2013 року; визнати
відповідача власником ? частини
вказаної квартири, що належить
позивачу; припинити право власності
позивача на ? частину спірної квартири;
судові витрати покласти на
відповідача.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала у
повному обсязі, наполягаючи на їх
задоволенні, зазначивши, що відповідач
умисно ухиляється від проведення
судової експертизи на предмет
визначення ринкової вартості квартири,
яка судом двічі призначалася та з вини
відповідача так і не була проведена,
хоч вона, як представник позивача,
разом з відповідачем були повідомлені
про дату проведення експертизи, проте
відповідач не забезпечив доступ до
квартири для її проведення, а заявляючи
в судовому засіданні про згоду на
укладення мирової угоди, відповідач на
пропозицію позивача з визначенням
можливих варіантів розстрочення
сплати суми вартості ? частини
квартири, погоджуючись усно, інших дій
з укладення такої угоди не вчинив, що
також свідчить про ухилення від
вирішення спору та затягування
судового розгляду. Крім того, позивач
взагалі позбавлена можливості у
будь-який спосіб користуватися
належним їй житлом, оскільки постійно
мешкає у Франції, у нетривалі часи
перебування в Україні відповідач їй
чинив у цьому перешкоди, що змушувало
її звертатись до правоохоронних
органів з цього приводу, винаймати інше
житло, а на даний час в Україну вона
приїжджає зі своєю нинішньою сім'єю, у
зв'язку з чим спільне користування
взагалі буде суперечити етичним та
моральним принципам, тому з метою
додержання прав власників як позивача,
так і відповідача просила позов
задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги визнав частково,
вказавши, що він не заперечує проти
сплати позивачу компенсації вартості
її ? частини, проте він не має для цього
кошті і не може сплатити повну суму,
навіть визначену у висновку експерта
за його замовленням, а вартість,
визначену у висновку експерта за
замовленням позивача вважає завищеною.
Від проведення судової експертизи він
не ухилявся, оскільки спочатку не знав,
що потрібно платити за проведення
експертизи, а за другим разом до нього
ніхто не прийшов проводити експертизу,
проте спроб зв'язатися з експертом та
узгодити дату та час прибуття він не
робив, вважаючи, що це обов'язок
експерта. Крім того, він не перешкоджає
позивачу у користуванні квартири, її
частиною квартири не користується,
тому, не зважаючи на те, що позивач з
дітьми проживають постійно у Франції,
вважає за можливе користування
квартирою на час коли приїжджає в
Україну, однак проти передачі частини
квартири у найм третім особам
заперечує, продавати квартиру також не
бажає, оскільки не має іншого житла,
тому просив у позові відмовити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував з аналогічних підстав,
після відновлення провадження у
справі, будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явився,
доказів поважності неприбуття у судове
засідання суду не представив, причин не
повідомив, що у відповідності з ч.2 ст. 169
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи у його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши письмові
докази, дійшов висновку про
задоволення позову, виходячи з
встановлених у судовому засіданні
наступних обставин.

Матеріалами справи встановлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 10 вересня 1994 року по 08 липня 2008
року, про що свідчить свідоцтво про
розірвання шлюбу, видане
Індустріальним ВРАЦС
Дніпропетровського МУЮ 04 листопада 2008
року сукупно з рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 13 червня 2008 року
(а.с.16, 18).

Заочним рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
13 червня 2008 року, яке не переглядалось,
не оскаржувалось і набрало законної
сили 05 січня 2009 року (а.с.11) позов ОСОБА_3
задоволений, визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1. Цим же рішенням встановлено,
що вказана квартира, була
зареєстрована на праві приватної
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 04 липня 2001 року за
ОСОБА_2, є спільною сумісною власністю
подружжя (сторін у справі) і їх частки у
праві спільної сумісної власності є
рівними, відтак, вказані обставини за
правилами ст. 61 ЦПК України доказуванню
не підлягають, а це рішення є
преюдиційним для вирішення даної
справи.

За даними витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно КП «ДМБТІ»
ДОР право власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєструвала
16 квітня 2009 року (а.с.12, 13-15).

Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю за ч.1 ст. 356 ЦПК України.

За загальним правилом, визначеним ч.ч.1,
2 ст. 358 ЦК України право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Між тим, відповідно до вимог ч.3 ст. 258 ЦК
України кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

За розгляду даної справи судом
встановлено, що позивач у зв'язку з
повторним заміжжям постійно проживає у
м. Тулуза Французької Республіки за
місцем проживання свого чоловіка, від
шлюбу з яким має другу дитину ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с.9, 10).

В Україні іншого житла на праві
власності, окрім ? частини квартири
АДРЕСА_1, позивач не має, що не
заперечувалося у судовому засіданні
відповідачем, який в свою чергу також
зареєстрований та проживає у цій же
квартирі, що підтверджується паспортом
(а.с.26).

Як вбачається з постанов про відмову у
порушенні кримінальної справи
відносно ОСОБА_2 від 26 січня 2009 року, 19
лютого 2009 року, 10 серпня 2012 року,
прийнятих за фактом звернення ОСОБА_3,
останній не впускав свою колишню
дружину до квартири АДРЕСА_1,
погрожував фізичною розправою (а.с.34-36).

Крім того, в судовому засіданні
відповідач не заперечував обставин
відсутності у позивача ключів від
замка на вхідних дверях без чого вона
потрапити без його згоди і на власний
розсуд до квартири не може, що сукупно
із долученими до матеріалів справи
постановами про відмову у порушенні
кримінальної справи свідчить про
наявність між сторонами конфлікту з
приводу спільного користування житлом
і вчинення відповідачем позивачу у
цьому перешкод.

Доводи відповідача стосовно
відсутності вчинюваних з його боку
перешкод у користуванні квартирою з
одночасним визнанням ним обставин
неможливості спільного знаходження у
квартирі з новим чоловіком та з
одночасною згодою на виплату
компенсації за ? частину у праві
власності на квартиру, проте невідомо
протягом якого часу і якої суми, в
обгрунтування безпідставності
позовних вимог, суд до уваги не приймає,
оскільки такі доводи спростовуються
наявними письмовими доказами (а.с. 34-36,
16, 17, 8-10) та переконують суд у
неможливості спільного користування
неподільною річчю - трикімнатною
квартирою на 11 поверсі
багатоквартирного будинку, з
додержанням прав сторін як рівних
власників спірного майна.

При цьому, суд відзначає, що
заперечення відповідача можливості
продажу спільної квартири з розподілом
коштів порівну через відсутність у
нього іншого житла, а так само передачу
у користування ? частини квартири
третім особам, свідчить без сумніву про
обмеження права позивача як власника
за ст. ст. 319, 361 ЦК України на володіння,
користування на власний розсуд та на
самостійне розпорядження своєю
часткою у праві спільної часткової
власності.

Одночасно, суд зважає на те, що
відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності, проте за ст. 183 ЦК
України квартира в багатоповерховому
будинку є річчю неподільною і за
правилами ч.2 ст. 364 ЦК України якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим, співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки, яка
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Відтак, суд приходить до висновку про
доведеність обставин неможливості
одержання позивачем як співвласником в
реальне користування частини
спільного майна та наявність підстав
за ч.3 ст. 358 ЦК України для вирішення
питання про надання їй відповідної
матеріальної компенсації, згоду на яку
позивач виявила у своєму позові.

З метою визначення ринкової вартості
спірної квартири, судом двічі 10 квітня
2013 року та 17 вересня 2013 року, за
клопотанням відповідача призначалася
судово-товарознавча експертиза, з
попередженням експерта про
кримінальну відповідальність за ст. 384,
385 КК України, та двічі експертом справа
повернута без виконання експертизи
через несплату відповідачем витрат на
проведення експертизи та через
незабезпечення доступу експерту до
об'єкту дослідження - квартири.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 146 ЦПК
України у разі ухилення особи, яка бере
участь у справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

Доводи відповідача про те, що він не
знав про необхідність оплати
призначеної судом за його клопотанням
експертизи 10 квітня 2013 року суд до
уваги не приймає, оскільки цей
обов'язок покладений на відповідача
самою ухвалою суду, оголошеною у
судовому засіданні у присутності
відповідача. Так само, доводи
відповідача про те, що експертиза
призначена вдруге судом за його
клопотанням 17 вересня 2013 року не
проведена не з його вини, оскільки йому
не відомо, чому експерт не прийшов
проводити експертизу в узгоджений
день, суд до уваги не приймає, оскільки
відповідач судом під розписку був
повідомлений про необхідність
забезпечити доступ експерта до
квартири, повідомлені координати
експерта з метою можливих корективів у
даті проведення експертизи (а.с.206), а
так само повідомлений і експерт (а.с.208),
разом з тим, у відповідності із
покладеним на відповідача ухвалою суду
від 17 вересня 2013 року обов'язком
останній доступ до квартири експерту
не забезпечив, будь-яких дій
направлених на надання експерту
доступу до квартири, узгодження дня
прибуття експерта, тощо, не вчинено ні в
запропонований експертом день 30 січня
2014 року, ні протягом наступних місяців
до 27 березня 2014 року, аж доки експерт
через неможливість зв'язатися із
відповідачем та прибути до його
квартири для дослідження справу
повернув до суду без виконання
експертизи.

Зважаючи на вказані обставини, сукупно
з іншими обставинами процесуальної
поведінки відповідача, приймаючи до
уваги тривалість процесуального часу,
витраченого на призначення
відповідної експертизи,
безвідповідальне ставлення
відповідача до своїх процесуальних
обов'язків як сторони у справі, через що
проведення експертизи напротязі
тривалого часу з 10 квітня 2013 року по
березень 2014 року не відбулося, однак
значно вплинуло на строки розгляду
справи, суд таку проявлену
відповідачем бездіяльність розцінює
як ухилення останнього від проведення
судової експертизи з визначенням
поставлених на її вирішення питань та
затягування судового розгляду, через
що суду за правилами ст.146 ЦПК України
належить прийняти до уваги вартість
спірного об'єкту нерухомості, яка не
визнавалася відповідачем і
встановлена висновком експерта від 22
березня 2013 року, поданим в
підтвердження своїх вимог за правилами
ст.ст. 10, 60 ЦПК України представником
позивача (а.с.110-166).

Так, відповідно до висновку експерта ПП
«Експерт-Борисфен» Давиденко О.Є., що
має сертифікат суб'єкта оціночної
діяльності та відповідні сертифікати
(а.с. 163-166), ринкова вартість
трикімнатної квартири №74 на 11 поверсі
16 поверхового будинку АДРЕСА_1 станом
на 22 березня 2013 року складає без
урахування ПДВ 506578,00 грн. та відповідно
? вартості цієї квартири складає 253289,00
грн. (а.с.110-162).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України
право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання.

Встановивши дійсні обставини справи та
відповідні їм правовідносини суд
приходить до висновку про наявність
підстав за ст. 16, 386 ЦК України для
захисту прав позивача у спосіб
стягнення з відповідача на користь
позивача компенсації вартості
належної їй ? частини у праві власності
на квартиру в сумі 253289,00 грн. без
визначення еквіваленту в іноземній
валюті, в тому числі в євро, у
національній валюті згідно ст. 192 ЦК
України, з одночасним припиненням її
права на цю частку відповідно до вимог
ч.2 ст. 264 ЦК України та визнання права
власності на цю частку за відповідачем
після сплати компенсації позивачу.

Відповідно до ч.1, п.4 ч.3 ст. 79, ст. 88 ЦПК
України судові витрати, до складу яких
включається судовий збір та витрати на
оплату послуг експерта, відносяться на
рахунок відповідача пропорційно
задоволеним вимогам, що становитиме
214,00 грн. (а.с.4) та 1200,00 грн.(168) відповідно.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 209, 212, 214-215, 218,
222, 88 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
грошову компенсацію вартості ? частини
квартири АДРЕСА_1 в розмірі 253289,00 грн.
(двісті п'ятдесят три тисячі двісті
вісімдесят дев'ять гривень), припинивши
право власності ОСОБА_3 на цю ? частину
квартири та визнавши право власності
ОСОБА_2 на вказану ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
сплачений нею судовий збір в розмірі
214,60 грн. (двісті чотирнадцять гривень 60
коп.).

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий
О.В. Колесніченко