Ухвала

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про спростування недостовірної
інформації та стягнення моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 10 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 10 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що з 10
вересня 2004 року по 14 травня 2010 року
він перебував у шлюб з ОСОБА_5 З 2012 року
мати його колишньої дружини -
відповідачка ОСОБА_4, стала звертатися
зі скаргами до різних органів, у яких
міститься недостовірна інформація, що
принижує його честь і гідність, та в
яких вона звинувачує його у
протиправній поведінці, що не
відповідає дійсності.

Так, в заяві від 06 липня
2012 року на адресу Президента України
відповідачка ОСОБА_4 зазначила, що „В
ночь с 17.03.2010 года на 18.03.2010 года ОСОБА_3
хотел доказать дочери, что это не так,
пытался покончить жизнь самоубийством,
наглотавшись сильнодействующих
таблеток"; „29.03.2010 года ОСОБА_3
попросил моего мужа подписать ему
доверенность на автомобиль. У частного
нотариуса ОСОБА_7, муж не читая текст,
так как полностью доверял ОСОБА_3,
подписал доверенность. Впоследствии
нам стало известно, что в тот период
времени нотариус ОСОБА_7 являлась его
любовницей, а доверенность была выдана
на имя некого ОСОБА_8, с которым муж
ранее никогда не был знаком. 15.04.2010 года
ОСОБА_3 снял автомобиль с учета. 20.04.2010
года муж и я подали 2 заявления
начальнику МРЭО-2 г. Одесса ОСОБА_9
об отмене доверенности и чтобы никакая
операция с данным автомобилем не
проводилась. Заявления были
зарегистрированы у секретаря за
входящим номером 712-1820 от 20.04.2010 года. В
этот же день мы обратились к нотариусу
ОСОБА_7 с заявлением об отмене
доверенности, которая на протяжении 5
часов не хотела удостоверять заявление
об отмене доверенности, мотивируя это
тем, что у нее завис компьютер.
Нотариально удостоверенное заявление
об отмене доверенности я лично
передала начальнику МРЭО-2 г. Одессы
ОСОБА_9, который заверял меня, что все
операции с автомобилем будут
прекращены. Однако 21 апреля 2010 года
ОСОБА_3 автомобиль продал своему
сослуживцу ОСОБА_10, а деньги присвоил.
На мои неоднократные обращения к
начальнику МРЭО-2 г. Одессы ОСОБА_9, с
вопросом, на каком основании 21.04.2010 года
был продан мой автомобиль, ОСОБА_9
сообщил мне, что есть заявление от
моего мужа о разрешении продажи. Вместе
с тем мой муж такого заявления не
подавал. Указанные обстоятельства
свидетельствуют о том, что в результате
мошеннических действий и
злоупотреблений служебным положением
было украдено мое имущество"; „Во
временное пользование я передала
ОСОБА_3 золотую цепь с крестиком,
стоимостью 30 000 гривен, которые он мне
до настоящего времени не вернул. На мои
просьбы вернуть принадлежащее мне
имущество либо возместить его
стоимость, ОСОБА_3 отвечает нецензурной
бранью, оскорбляет и угрожает
физической расправой"; „У ОСОБА_3
имеется личный пистолет, который я
прошу изъять, во избежание тяжелых
последствий, так как он ранее совершил
попытку суицида и является
неадекватным человеком".

В скарзі від 05 вересня
2012 року на ім'я Голови Верховної Ради
України відповідачка зазначала, що
„меня интересует, в каких законах
Украины написано, чтобы сотрудник
милиции имел право ограбить своих
бывших тещу и тестя, а свого
малолетнего сына ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1
оставить проживать на улице?".

Стосовно встановлення
обставин, викладених у скаргах
відповідачки, проводились службові
перевірки, внаслідок яких було
встановлено, що викладені у зверненнях
обставини не знайшли свого
підтвердження. Крім того, поширенням
недостовірної інформації відповідачка
ОСОБА_4 завдала йому моральну шкоду, яку
він оцінює у 5 000 грн.

Посилаючись на ці
обставини, та на ст. ст. 28, 32 Конституції
України, ст. ст. 16, 23, 275, 277, 297 ЦК України,
позивач просив суд визнати
недостовірною інформацію, викладену
відповідачкою ОСОБА_4 у скарзі від 06
липня 2012 року, надіслану на адресу
Президента України та у скарзі від 05
вересня 2012 року, надіслану Голові
Верховної ради України, стягнути з
відповідачки на його користь моральну
шкоду в розмірі 5 000 грн і судові витрати
в розмірі 229,40 грн.

Заочним рішенням
Суворовського районного суду м. Одеси
від 10 квітня 2013 року, яке залишено
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 10 жовтня 2013 року,
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недостовірною
інформацію, викладену ОСОБА_4 у скарзі
від 06 липня 2012 року, направлену на
адресу Президента України, а саме:

„В ночь с 17.03.2010 года на
18.03.2010 года ОСОБА_3 хотел доказать
дочери, что это не так, пытался
покончить жизнь самоубийством,
наглотавшись сильнодействующих
таблеток";

„29.03.2010 года ОСОБА_3
попросил моего мужа подписать ему
доверенность на автомобиль. У частного
нотариуса ОСОБА_7, муж не читая текст,
так как полностью доверял ОСОБА_3,
подписал доверенность. Впоследствии
нам стало известно, что в тот период
времени нотариус ОСОБА_7 являлась его
любовницей, а доверенность была выдана
на имя некого ОСОБА_8, с которым муж
ранее никогда не был знаком. 15.04.2010 года
ОСОБА_3 снял автомобиль с учета. 20.04.2010
года муж и я подали 2 заявления
начальнику МРЭО-2 г. Одесса ОСОБА_9 об
отмене доверенности и чтобы никакая
операция с данным автомобилем не
проводилась. Заявления были
зарегистрированы у секретаря за
входящим номером 712-1820 от 20.04.2010 года. В
этот же день мы обратились к нотариусу
ОСОБА_7 с заявлением об отмене
доверенности, которая на протяжении 5
часов не хотела удостоверять заявление
об отмене доверенности, мотивируя это
тем, что у нее завис компьютер.
Нотариально удостоверенное заявление
об отмене доверенности я лично
передала начальнику МРЭО-2 г. Одессы
ОСОБА_9, который заверял меня, что все
операции с автомобилем будут
прекращены. Однако 21 апреля 2010 года
ОСОБА_3 автомобиль продал своему
сослуживцу ОСОБА_10, а деньги присвоил.
На мои неоднократные обращения к
начальнику МРЭО-2 г. Одессы ОСОБА_9, с
вопросом, на каком основании 21.04.2010 года
был продан мой автомобиль, ОСОБА_9
сообщил мне, что есть заявление от
моего мужа о разрешении продажи. Вместе
с тем мой муж такого заявления не
подавал. Указанные обстоятельства
свидетельствуют о том, что в результате
мошеннических действий и
злоупотреблений служебным положением
было украдено мое имущество";

„Во временное
пользование я передала ОСОБА_3 золотую
цепь с крестиком, стоимостью 30 000
гривен, которые он мне до настоящего
времени не вернул. На мои просьбы
вернуть принадлежащее мне имущество
либо возместить его стоимость, ОСОБА_3
отвечает нецензурной бранью,
оскорбляет и угрожает физической
расправой";

„У ОСОБА_3 имеется
личный пистолет, который я прошу
изъять, во избежание тяжелых
последствий, так как он ранее совершил
попытку суицида и является
неадекватным человеком".

Визнано недостовірною
інформацію, викладену ОСОБА_4 у скарзі
від 05 вересня 2012 року, направлену на
адресу Голови Верховної Ради України, а
саме: „Меня интересует, в каких законах
Украины написано, чтобы сотрудник
милиции имел право ограбить своих
бывших тещу и тестя, а свого
малолетнего сына ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1
оставить проживать на улице?".

Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 1 000 грн у відшкодування
моральної шкоди та понесені судові
витрати.

У задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати заочне рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 10 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
10 жовтня 2013 року, ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_3
перебував у шлюбі зі ОСОБА_5 з 10 вересня
2004 року по 14 травня 2010 року.

З 2012 року у зв'язку зі зверненням
позивача до суду з позовом про поділ
майна подружжя мати його колишньої
дружини - відповідачка ОСОБА_4 стала
звертатися із скаргами до різних
органів, в яких поширювала наступні
відомості:

У скарзі від 06 липня 2012 року, надісланій
на адресу Президента України,
зазначила, що:

„В ночь с 17.03.2010 года на 18.03.2010 года
ОСОБА_3 хотел доказать дочери, что это
не так, пытался покончить жизнь
самоубийством, наглотавшись
сильнодействующих таблеток";

„29.03.2010 года ОСОБА_3
попросил моего мужа подписать ему
доверенность на автомобиль. У частного
нотариуса ОСОБА_7, муж не читая текст,
так как полностью доверял ОСОБА_3,
подписал доверенность. Впоследствии
нам стало известно, что в тот период
времени нотариус ОСОБА_7 являлась его
любовницей, а доверенность была выдана
на имя некого ОСОБА_8, с которым муж
ранее никогда не был знаком. 15.04.2010 года
ОСОБА_3 снял автомобиль с учета. 20.04.2010
года муж и я подали 2 заявления
начальнику МРЭО-2 г. Одесса ОСОБА_9
об отмене доверенности и чтобы никакая
операция с данным автомобилем не
проводилась. Заявления были
зарегистрированы у секретаря за
входящим номером 712-1820 от 20.04.2010 года. В
этот же день мы обратились к нотариусу
ОСОБА_7 с заявлением об отмене
доверенности, которая на протяжении 5
часов не хотела удостоверять заявление
об отмене доверенности, мотивируя это
тем, что у нее завис компьютер.
Нотариально удостоверенное заявление
об отмене доверенности я лично
передала начальнику МРЭО-2 г. Одессы
ОСОБА_9, который заверял меня, что все
операции с автомобилем будут
прекращены. Однако 21 апреля 2010 года
ОСОБА_3 автомобиль продал своему
сослуживцу ОСОБА_10, а деньги присвоил.
На мои неоднократные обращения к
начальнику МРЭО-2 г. Одессы ОСОБА_9, с
вопросом, на каком основании 21.04.2010 года
был продан мой автомобиль, ОСОБА_9
сообщил мне, что есть заявление от
моего мужа о разрешении продажи. Вместе
с тем мой муж такого заявления не
подавал. Указанные обстоятельства
свидетельствуют о том, что в результате
мошеннических действий и
злоупотреблений служебным положением
было украдено мое имущество";

„Во временное
пользование я передала ОСОБА_3 золотую
цепь с крестиком, стоимостью 30 000
гривен, которые он мне до настоящего
времени не вернул. На мои просьбы
вернуть принадлежащее мне имущество
либо возместить его стоимость, ОСОБА_3
отвечает нецензурной бранью,
оскорбляет и угрожает физической
расправой";

„У ОСОБА_3 имеется
личный пистолет, который я прошу
изъять, во избежание тяжелых
последствий, так как он ранее совершил
попытку суицида и является
неадекватным человеком".

05 вересня 2012 року
відповідачка ОСОБА_4 звернулася зі
скаргою на адресу Голови Верховної
Ради України, де, серед іншого, вказала:
„Меня интересует, в каких законах
Украины написано, чтобы сотрудник
милиции имел право ограбить своих
бывших тещу и тестя, а свого
малолетнего сына ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1
оставить проживать на улице?".

Заступник прокурора
Одеської області листом від 21 серпня 2012
року за № 04/2/1-6711-12 повідомив ОСОБА_4 про
те, що ГУ МВС України в Одеській області
та УВБ в Одеській області ДВБ МВС
України за скаргами аналогічного
змісту неодноразово проводилися
ретельні перевірки. Під час перевірок
незаконних дій ОСОБА_3 під час продажу
автомобілю, який належить чоловіку
ОСОБА_4, не виявлено. Також не знайшли
свого об'єктивного підтвердження факт
незаконного використання ОСОБА_3 зброї
та припущень відповідача щодо можливих
корупційних дій останнього. З метою
перевірки доводів щодо невідповідного
психологічного стану ОСОБА_3 під час
службового розслідування працівниками
відділу психологічного забезпечення
УКЗ ГУМВСВ України в Одеській області
перевірено його
індивідуально-психологічні
особливості. Під час перевірки
вказаний факт свого підтвердження
також не знайшов (а.с. 14).

Цим листом
відповідачці ОСОБА_4 також було
роз'яснено право звернутися з позовами
до суду, так як більшість викладених у
скаргах фактів стосуються
матеріальних претензій, які виникли
під час перебування ОСОБА_3 у шлюбі з
донькою відповідача ОСОБА_5

Листом від 20 вересня
2012року начальник головного управління
МВС України в Одеській області
повідомив ДВБ МВС України про те, що в
ході проведення службових
розслідувань відомості щодо
протиправних дій позивача - начальника
відділу протидії злочинам у бюджетній
сфері УДСБЕЗ ГУ УМВС України в Одеській
області, що міститься в аналогічних
неодноразових зверненнях ОСОБА_4, свого
підтвердження не знайшли.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, частково задовольняючи
позовні вимоги, виходив з того, що
інформація, яка міститься у зверненнях
відповідачки ОСОБА_4 до державних
органів, є недостовірною і її поширення
викликано не наміром захистити свої
права, а з метою опорочити, принизити
честь, гідність та ділову репутацію
позивача ОСОБА_3

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
встановлено, що кожному гарантується
судовий захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням і
поширенням такої недостовірної
інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа, зокрема, має право на
повагу до гідності та честі.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України
та роз'ясненнями, які містяться в п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи», фізична особа,
особисті немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47-1 Закону України "Про
інформацію" оціночними судженнями, за
винятком образи чи наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, зокрема: критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, з огляду на
характер використання мовних засобів,
зокрема: гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 лютого 2009 року №1
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
роз'яснено, що згідно з положеннями
статті 40 Конституції України та з
урахуванням висновків, викладених у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003, усі мають
право направляти індивідуальні чи
колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк. У випадку,
коли особа звертається до зазначених
органів із заявою, в якій міститься та
чи інша інформація, і в разі, якщо цей
орган компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову про спростування
недостовірної інформації, оскільки у
такому випадку мала місце реалізація
особою конституційного права, а не
поширення недостовірної інформації.

Разом із тим звернення має бути
адресоване органу державної влади,
органу місцевого самоврядування та
посадовій і службовій особам цих
органів, що компетентні розглянути
таке звернення. Наявність у зверненні
завідомо неправдивих відомостей, а
також у разі встановлення, що для
звернення особи до вказаних органів не
було жодних підстав і це звернення було
викликане не наміром виконати свій
громадський обов'язок або захистити
свої права, свободи чи законні
інтереси, тягне відповідальність,
передбачену законодавством України.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод (далі -
Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

У рішенні Європейського суду з прав
людини у справі «Лінгенс проти
Австрії» суд розрізняє факти та
оціночні судження. Існування фактів
можна довести, а правдивість
критичного висловлювання не підлягає
доведенню. Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції.

Якщо суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Заочне рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 10 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 10 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П.
Штелик

Судді:
О.П.
Касьян

О.В. Кафідова

І.К. Парінова

О.В. Ступак