АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/244/14
інстанції - Шабанов А.М.
Доповідач - Григорченко Е.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1,
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього
ОСОБА_4, 3-ті особи: Дніпропетровський РВ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області, відділ опіки та піклування
Дніпропетровської районної державної
адміністрації, про усунення перешкод у
користуванні домоволодінням шляхом
виселення,

встановила:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, та просить суд
ухвалити рішення, яким усунути
позивачу перешкоди в користуванні
належним їй на праві власності
домоволодінням по АДРЕСА_1, шляхом
виселення з будинку відповідачів, без
надання іншого приміщення, у зв'язку з
неможливістю спільного проживання.

Усунути перешкоди в користуванні
належним їй на праві власності
домоволодінням, шляхом зняття з
реєстрації у будинку відповідачів.

Зобов'язати Дніпропетровський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації у будинку відповідачів.

Зобов'язати відповідачів повернути
позивачу ключі від вхідних дверей
зазначеного будинку, та не чинити
перешкод у вільному доступі та
користуванні домоволодінням.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2
посилається на те, що разом з нею у
будинку мешкають її донька ОСОБА_1, яка
зареєстрована, чоловік доньки ОСОБА_3,
та неповнолітній онук ОСОБА_4
Відповідач ОСОБА_3 оселився та мешкає у
домоволодінні без її дозволу без
реєстрації, - лише як чоловік
відповідачки ОСОБА_1

Приблизно з квітня 2009 року її стосунки
з відповідачем ОСОБА_3 різко
погіршилися. ОСОБА_3 став зловживати
спиртним, скандалити, ображати, бити її,
у зв'язку з чим вона неодноразово
зверталася до Дніпропетровського РВ
ГУМВС України у Дніпропетровській
області з відповідними заявами та
скаргами.

Відповідач ОСОБА_3 має власне житло у
АДРЕСА_2, де зареєстрований.
Відповідачка ОСОБА_1 підтримує
чоловіка в його протиправних діях, що
робить сумісне проживання з ними в
одному будинку неможливим. У
добровільному порядку знятися з
реєстрації у належному їй будинку та
виїхати з нього відповідачі
відмовляються.

Відповідачі позов не визнали.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 22
липня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволені.

Усунені ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні належним їй на праві
власності на підставі договору
дарування житлового будинку від 15
грудня 1989 року домоволодінням по
АДРЕСА_1, шляхом виселення з будинку
ОСОБА_3, 1977 року народження, ОСОБА_1, 1977
року народження, та неповнолітнього
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, без надання іншого
приміщення, у зв'язку з неможливістю
спільного проживання.

Усунені ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні належним їй на праві
власності на підставі договору
дарування житлового будинку від 15
грудня 1989 року домоволодінням по
АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстрації у
будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1, 1977 року
народження.

Зобов'язаний Дніпропетровський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби
України в Дніпропетровській області
зняти з реєстрації у будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_1, 1977 року народження.

Зобов'язано ОСОБА_3, 1977 року народження,
ОСОБА_1, 1977 року народження, та
неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
повернути ОСОБА_2 ключі від вхідних
дверей будинку АДРЕСА_1, та не чинити
перешкод у вільному доступі та
користуванні домоволодінням АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 звернулася з апеляційною
скаргою на рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 22 липня 2013 року, де ставить
питання про скасування рішення та
ухвалення нового рішення, яким
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на те, що рішення ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає частковому
задоволенню, рішення суду - частковому
скасуванню, згідно п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що на
підставі договору дарування від 15
грудня 1989 року позивачка по справі
ОСОБА_2 є власником домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_1 /а.с. 7-8/.

Земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1
площею 0,172 га, належить ОСОБА_2 на
підставі Державного акту на право
приватної власності на землю серії ДПД
н №003919 /а.с. 11/.

У будинку, який належить позивачу,
разом з нею мешкають її донька
ОСОБА_1, чоловік доньки ОСОБА_3, та
неповнолітній онук ОСОБА_4,

Відповідачка ОСОБА_1 зареєстрована в
будинку.

Відповідач ОСОБА_3 оселився та мешкає у
домоволодінні без її дозволу, та
реєстрації, хоча має власне житло у
АДРЕСА_2, де зареєстрований.

Приблизно з квітня 2009 року її стосунки
з відповідачем ОСОБА_3 різко
погіршилися, внаслідок чого вона
неодноразово зверталася до
Дніпропетровського РВ ГУМВС України у
Дніпропетровській області з
відповідними заявами та скаргами.

Внаслідок неправомірних дій
відповідача ОСОБА_3, які унеможливлюють
спільне проживання, позивач
неодноразово зверталася до
Дніпропетровського РВ ГУМВС України у
Дніпропетровській області, та ОСОБА_3
неодноразово попереджався щодо
недопустимості антигромадської
поведінки.

Слідчим СВ Дніпропетровського РВ ГУМВС
України у Дніпропетровській області
було відкрито кримінальне провадження
№0001001 за фактом спричинення
ОСОБА_2 тілесних ушкоджень ОСОБА_3, яке
постановою про закриття кримінального
провадження від 18 квітня 2013 року
закрито /а.с. 70/.

Відповідач ОСОБА_1 підтримує чоловіка в
його протиправних діях, що робить
сумісне проживання з ними в одному
будинку неможливим. У добровільному
порядку знятися з реєстрації у
належному їй будинку та виїхати з нього
відповідачі відмовляються.

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
відповідачі систематично порушують
правила співжиття і це робить
неможливим для позивачки проживання з
відповідачами в одному будинку.
Оскільки заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають задоволенню.

З такими висноками суду в повній мірі
погодитися не можна з наступних
підстав.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
116 ЖК України, п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" ст. ст. 10, 60
ЦПК України, прийшов до обґрунтованого
висновку, що відповідачі ОСОБА_1 і
ОСОБА_3 систематично порушують правила
співжиття і це робить неможливим для
позивачки проживання з ними в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі,
що позивач не довів порушення
відповідачами правил соціалістичного
співжиття, що є неможливим для
проживання їх в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними, не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
в матеріалах справи є докази
неоднарозового звернення позивача до
органів внутрішніх справ, які вживали
заходи попередження, та які не дали
позитивних результатів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
протягом квітня- червня 2013 року ОСОБА_2
4 раза офіційно зверталася до
правоохоронних органів з приводу
застосування до ОСОБА_1 і ОСОБА_3
заходів впливу за порушення правил
сумісного проживання та застосування
до неї протиправних дій, що стало
наслідком порушення кримінальної
справи та неодноразового попередження
відповідачів про адміністративну та
кримінальну відповідальність /а.с. 37, 40,
47, 48, 49, 50/.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, відповідачі після ухваленого
рішення судом щодо їх виселення,
продовжують порушувати правила
співжиття та роблять неможливим для
позивачки проживання з ними у власному
будинку.

Так, протягом серпня - вересня 2013 року
ОСОБА_2 5 (п'ят) разів зверталася до
правоохоронних органів з приводу
застосування до ОСОБА_1 і ОСОБА_3
заходів впливу за порушення правил
сумісного проживання та застосування
до неї протиправних дій, що стало
наслідком порушення кримінальної
справи та неодноразового попередження
відповідачів про адміністративну та
кримінальну відповідальність /а.с.
180-188/.

При цьому, з наявних в матеріалах
справи висновків судово-медичного
обстеження N 4211 від 08.10.2013 року (а. с. 177), N
4363 від 17.10.2013 року (а. с. 176) вбачається, що
05.10.20013 року та 16.10.2013 року, в результаті
вчинених відповідачами дій, позивачці
були спричинені ушкодження, які
відносяться до легких тілесних
пошкоджень.

Отже, суд першої інтонації прийшов до
обґрунтованого висновку, що
відповідачі систематично порушують
правила співжиття і це робить
неможливим для позивачки проживання з
відповідачами в одному будинку, та
оскільки заходи запобігання і
громадського впливу виявилися
безрезультатними, суд відповідно до ст.
116 ЖК України виселив ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з
будинку позивача.

Районний суд ухвалив рішення в частині
виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
суд безпідставно виселив
неповнолітнього онука позивача,
оскільки позивачем не доведено, що
неповнолітній ОСОБА_4 систематично
порушує правила співжиття, робить
неможливим для позивача проживання з
ними в будинку, та до нього вживалися
заходи попередження або громадського
впливу, які не дали позитивних
результатів.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», вільний
вибір місця проживання обмежується
щодо осіб, які не досягли 14-річного
віку.

Згідно свідоцтва про народження,
ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 року(а.с.
143), отже він досяг 14-річного віку, тому
має право на вільний вибір місця
проживання.

За таких обставини колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
виселення ОСОБА_4 підлягає скасуванню,
з ухваленням нового рішення про
відмову у позові в цій частині.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
щодо зобов'язання 3-ї особи
Дніпропетровського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, вчинити
певні дії, зокрема зняти з реєстрації
ОСОБА_1, яка зареєстрована у будинку
відповідача, підлягає скасуванню,
оскільки зазначена організація не є
відповідачем у справі, тому не може
бути зобов'язана вчиняти будь-які дії,
крім того, згідно листа зазначеної
організації, вона не є юридичною особою
/а.с. 244/.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення суду
першої інтонації скасувати в частині
задоволення позовних вимог щодо
усунення перешкод у користуванні
будинком шляхом зняття з реєстрації у
будинку ОСОБА_1, зобов'язання
Дніпропетровського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації ОСОБА_1, та усунення
перешкоди в користуванні будинком
шляхом виселення з будинку
неповнолітнього ОСОБА_4, та відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 22
липня 2013 року скасувати в частині
усунення перешкод у користуванні
будинком шляхом зняття з реєстрації у
будинку ОСОБА_1, зобов'язання
Дніпропетровського районного відділу
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області зняти з
реєстрації ОСОБА_1, та усунення
перешкоди в користуванні будинком
шляхом виселення з будинку
неповнолітнього ОСОБА_4, відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
цій частині.

В іншій частині рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 22 липня
2013 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: