№ справи:110/4712/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Литвиненко В.П. №
провадження:22-ц/190/811/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Харченко І. О.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Харченко І.О.
суддів:Любобратцевої Н.І. Філатової Є.В.
при секретарі:Урденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_6 до Приватного підприємства
«Фірма Український нафтопродукт»,
ОСОБА_7 про визнання звільнення
незаконним, поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Красноперекопського
міськрайонного суду Автономної
Республіки Крим від 09 грудня 2013 року,
-

в с т а н о в и л а :

30 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернулася
до суду із позовом до Приватного
підприємства «Фірма Український
нафтопродукт», ОСОБА_7 про визнання
звільнення незаконним, поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.
Вимоги мотивовані тим, що вона
працювала в ПП «Фірма Український
нафтопродукт» за трудовим договором
в період з 29.07.2011 року по 28.10.2013 року
на посаді оператора АЗС № 2 по
вулиці Таврічна, № 4-а у м.
Красноперекопськ. Наказом від 13.08.2013
року вона була відсторонена від
роботи у зв'язку з проведенням
службового розслідування. Наказом
від 05.09.2013 року було дозволено
приступити до роботи, не пов'язаною з
роботою на касовому апараті та
інкасацією грошових коштів. Прибувши
на робоче місце, фактично до роботи
допущена не була. Пізніше вона
направила заяву до адміністрації,
однак відповіді так і не отримала. У
зв'язку з порушенням її трудових
прав, позивачка звернулась до
Красноперекопського міськрайонного
суду АР Крим із позовом. Оскільки
справа розглядалась судом та до
роботи вона фактично не була
допущена, тому ОСОБА_6 більше не
виходила на роботу. Наказом від
28.10.2013 року вона була звільнена за
пунктом 4 статті 40 Кодексу законів
про працю України за прогули. Вважає
даний наказ незаконним. Просила
визнати її звільнення за пунктом 4
статті 40 Кодексу законів про працю
України та скасувати наказ № 69-к від
28.10.2013 року. Поновити її на посаді
оператора АЗС ПП «Фірма Український
нафтопродукт» та стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу
за період з 28.10.2013 року по день
ухвалення рішення судом.

Рішенням Красноперекопського
міськрайонного суду Автономної
Республіки Крим від 09 грудня 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_6 до
Приватного підприємства «Фірма
Український нафтопродукт», ОСОБА_7
про визнання звільнення незаконним,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
суду, позивачка ОСОБА_6 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення Красноперекопського
міськрайонного суду Автономної
Республіки Крим від 09 грудня 2013 року
та ухвалити нове, яким її позовні
вимоги задовольнити у повному
обсязі. Зокрема, апелянт зазначив, що
рішення суду першої інстанції
ухвалене з неправильним
застосуванням норм матеріального
права та порушенням норм
процесуального права, висновки суду
суперечать матеріалам справи.

Від директора Приватного
підприємства «Фірма Український
нафтопродукт», ОСОБА_7 до апеляційної
інстанції надійшли письмові
заперечення на апеляційну скаргу
позивачки, в якій вона просить
рішення суду першої інстанції
залишити без змін, а апеляційну
скаргу - без задоволення.

Частиною 2 статті 305 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що неявка сторін або
інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розглядові справи.
Враховуюче вищенаведене колегія
суддів вважає за можливе розгляд
справи за відсутності не з'явившихся
сторін та/або їх представників,
оскільки про місце та час слухання
справи вони повідомлені належним
чином, що підтверджено матеріалами
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника Приватного підприємства
«Фірма Український нафтопродукт»
Літовченка І.В., дослідивши
матеріали справи та доводи
апеляційної скарги в межах вимог
статті 303 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів
дійшла до наступного.

Відповідно до частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний
суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до статті 213
Цивільного процесуального кодексу
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно і законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони
посилаються як на підставі своїх
вимог і заперечень, підтверджених
тими доказами, які були досліджені
в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив
з необґрунтованості та
недоведеності заявлених нею
позовних вимог.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів
погоджується і визнає їх
обґрунтованими та законними, оскільки
вони не суперечать фактичним
обставинам справи, наявним у
матеріалах справи доказам та
відповідають нормам матеріального та
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається
та матеріалами справи підтверджено,
що позивачка ОСОБА_6 була 29.07.2011 року
прийнята на посаду оператора АЗС в
ПП «Фірма Український нафтопродукт»
(аркуш справи 38).

Наказом від 13.08.2013 року вона
була відсторонена від роботи у
зв'язку з проведенням службового
розслідування (аркуш справи 48).

Наказом від 05.09.2013 року на
оператора АЗС ОСОБА_6 покладено
зобов'язання приступити до роботи з
06.09.2013 року (аркуш справи 75).

Проте, позивачка ОСОБА_6
прибула до АЗС лише 11.09.2013 року, до
роботи фактично не приступила та у
08 год. 10 хв. цього ж дня покинула
територію АЗС й більше до роботи не
повернулася, що підтверджено
відповідними актами (аркуші справи
85-117), табелями обліку робочого часу
(аркуші справи 118-168). У зв'язку з
порушенням позивачкою трудової
дисципліни Наказом № 69-к від 28.10.2013
року вона була звільнена за пунктом
4 статті 40 Кодексу законів про працю
України за прогули (аркуш справи
84).

Відповідно до пункту 4 частини 1
статті 40 Кодексу законів про працю
України трудовий договір може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом у випадку
прогулу без поважних причин.

Згідно зі статтею 147 Кодексу
законів про працю України за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення
як догана або звільнення.

Відповідно до роз'яснень,
викладених у пункті 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів" при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за пунктом 4
статті 40 Кодексу законів про працю,
суди повинні виходити з того, що
передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше
трьох годин безперервно або сумарно
протягом робочого дня без поважних
причин.

Згідно зі статтею 149 Кодексу
законів про працю України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. При обранні виду
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен враховувати ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду, обставини, за
яких вчинено проступок, і попередню
роботу працівника. Стягнення
оголошується в наказі і
повідомляється працівникові під
розписку.

При цьому, факт відсутності
працівника на робочому місці більше
трьох годин протягом робочого дня
(прогул) має бути належним чином
зафіксований власником або
уповноваженим ним органом задля того
аби унеможливити порушення трудових
прав працівника та його безпідставне
притягнення до дисциплінарної
відповідальності. З огляду на предмет
позову, обов'язок доведення вини
працівника у порушенні трудової
дисципліни на підприємстві
покладено на роботодавця.

З огляду на зазначені вимоги
закону, встановивши фактичні
обставини цієї справи, дослідивши
надані сторонами докази в їх
сукупності, правильно визначивши, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин справи,
застосувавши до спірних правовідносин
норму закону, яка підлягала до
застосування, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_6, оскільки звільнення позивачки
із займаної посади за прогул без
поважних причин було здійснено
відповідачем з додержанням вимог
трудового законодавства.

Додаткових доказів, які б
спростували висновки суду першої
інстанції апелянтом ОСОБА_6
апеляційній інстанції не надано.

Зважаючи на вищевикладене,
судова колегія дійшла висновку, що
суд повно з'ясував обставини справи
та дав належну оцінку всім наявним в
справі доказам згідно зі статтею 212
Цивільного процесуального кодексу
України і ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Доводи апелянта щодо порушення
відповідачем її трудових прав у
зв'язку з визначенням після
службового перевірки у вересні 2013
року її міста роботи в якості
оператора АЗС не за комп'ютером, а
безпосередньо з нафто продукцією без
спеціальної підготовки, є
безпідставними, оскільки з наданого
апеляційній інстанції посвідчення №
4110, виданого на підставі протоколу
засідання комісії КП
«Учбово-курсовий комбінат» СГС від
11.10.2011 року № 177, вбачається, що
позивачка ОСОБА_6 пройшла навчання
та показала необхідні знання для
оператора АЗС з охорони праці та
загальним правилам
вибухонебезпечності, промислової
санітарії при експлуатації нафтобаз
та автозаправної станцій з правом
виконання робіт підвищеної
небезпеки на АЗС.

Хибними є також є доводи апелянта
ОСОБА_6 щодо зміни відповідачем умов
праці без її згоди, яке виразилося у
обмеженні виконання нею робіт,
пов'язаних з касовим апаратом та
інкасацією грошових коштів, виходячи
з такого.

Як вже зазначалося вище, позивачка
ОСОБА_6 була прийнята на роботу в
якості оператора АЗС (аркуш справи
38). Наказом від 05.09.2013 року на ОСОБА_6
покладено зобов'язання приступити
до роботи з 06.09.2013 року саме в
якості оператора АЗС (аркуш справи
75), тобто на ту саму посаду. Обов'язки
оператора АЗС викладені у
Посадовій інструкції (аркуші справи
44-46), з тексту якої не вбачається
безпосередньої роботи оператора з
касовим апаратом та інкасацією
грошових коштів.

Крім того, відповідно до пункту 4.1.
Посадової інструкції вбачається, що
оператор АЗС є
матеріально-відповідальною особою,
яка несе повну дисциплінарну та
матеріальну відповідальність за
кількісне та якісне збереження
нафтопродуктів, обладнання,
інвентарю тощо (аркуш справи 45).

Відповідно до приписів пункту 1
частини 1 статті 134 Кодексу законів
про працю України працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з
їх вини підприємству, установі,
організації у випадках коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно
до статті 135-1 Кодексу законів про
працю України укладено письмовий
договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або
для інших цілей.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачкою ОСОБА_6 такого договору з
Приватним підприємством «Фірма
Український нафтопродукт», укладено
не було, а тому дії відповідача
щодо обмеження доступу позивачки
до грошових коштів без підписання
нею договору про повну матеріальну
відповідальність, є правомірним та
не свідчить про зміну умов праці
та/або порушення трудових прав
позивачки, оскільки жодним чином не
обмежує її прав та обов'язків,
передбачених Посадовою інструкцією
та умов трудового договору.

Що стосується інших доводів
апеляційної скарги щодо порушенням
судом норм матеріального та
процессуального права, то колегія
суддів вважає, що вони є
необґрунтованими, зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом
норм права, висновків суду не
спростовують, а тому не можуть бути
прийняті до уваги.

Згідно зі статтею 308 Цивільного
процесуального кодексу України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 303-305, 307, 308,
313-314, 319, 324-325 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Красноперекопського
міськрайонного суду Автономної
Республіки Крим від 09 грудня 2013 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена протягом двадцяті днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді:

І.О.Харченко Н.І.Любобратцева
Є.В.Філатова