Справа № 645/615/14-ц
Провадження №
09 квітня 2014 року Фрунзенський
районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді Шевченко Г.С.,
за участю секретаря - Ільюта А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
компенсації за невикористану
відпустку та моральної шкоди,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із
позовом до ПП «ТОПАЗ ЛТД.», у якому
просили стягнути з відповідача: на
користь ОСОБА_1 - заборгованість по
заробітній платі у розмірі 46 672 грн. 69
коп., компенсацію за невикористану
відпустку за період з 04 липня 2011 року по
25 листопада 2013 року та моральну шкоду в
сумі 8 000 грн.; на користь ОСОБА_2 -
заборгованість по заробітній платі у
розмірі 39 438 грн. 69 коп., компенсацію за
невикористану відпустку за період з 22
березня 2012 року по 25 листопада 2013 року
та моральну шкоду в сумі 8 000 грн.
В обґрунтування своїх вимог зазначили,
що з 04 липня 2011 року по 25 листопада 2013
року ОСОБА_1 працював у ПП «ТОПАЗ ЛТД.»
на посаді менеджера ЗЕД. 25 листопада 2013
року позивача було звільнено за
власним бажанням відповідно до ст. 38
КЗпП України. З грудня 2012 року по день
звільнення відповідач не у повному
обсязі сплачував заробітну плату
позивачу, у зв'язку із чим
заборгованість по заробітній платі
склала 46 672,69 грн. У день звільнення з
підприємства позивач не отримав
остаточного розрахунку при звільненні,
а також компенсації за невикористану
відпустку з 04 липня 2011 року по 25
листопада 2013 року.
ОСОБА_2 працювала у ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на
посаді агента з митного оформлення
вантажів та товарів з 22 березня 2012 року
по 25 листопада 2013 року, коли її було
звільнено за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпП України. З грудня 2012 року по
день звільнення відповідач не у
повному обсязі сплачував заробітну
плату позивачці, у зв'язку із чим
заборгованість по заробітній платі
склала 39 438,69 грн. При звільненні з
підприємства позивачка не отримала
остаточного розрахунку, а також
компенсації за невикористану
відпустку з 22 березня 2012 року по 25
листопада 2013 року.
Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що
відповідач своїми діями наніс їм
моральну шкоду, яка полягає в тому, що
замість того, щоб спокійно шукати
роботу, позивачі займалися неприємним
листуванням з відповідачем. Одинадцять
місяців вони просили видати їм
заробітну плату у повному обсязі, вісім
місяців вони приймали участь у трьох
судових засіданнях без підтримки
керівництва ПП «ТОПАЗ ЛТД.». Такі дії
відповідача довели їх до того, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були змушені
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя: звертатися за
консультаціями до фахівців у галузі
права, складати листи з проханнями про
виплату грошей, постійно телефонувати
керівництву відповідача і звертатися
до суду за встановленням
справедливості.
Позивачі у судове засідання не
з'явилися, надали заяви, в яких просили
розглядати справу без їх участі, позов
підтримують у повному обсязі, проти
заочного розгляду справи не
Відповідач явку свого представника у
судове засідання не забезпечив, про час
та місце слухання справи повідомлявся
Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України,
на підставі наявних у справі доказів,
суд вважає можливим ухвалити заочне
рішення, з урахуванням того, що
позивачі не заперечують проти такого
вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи, суд
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини.

04 липня 2011 року ОСОБА_1 було прийнято на
роботу до ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на посаду
менеджера ЗЕД на підставі наказу № 97-КА
від 04.07.2011 року.

З грудня 2012 року по 25 листопада 2013 року
відповідач не у повному обсязі
сплачував заробітну плату ОСОБА_1, у
зв'язку із чим заборгованість по
заробітній платі за вказаний період
складає 46 672,69 грн.

25 листопада 2013 року позивача було
звільнено за власним бажанням
відповідно до ст. 38 КЗпП України на
підставі наказу № 116-ЗВ від 25.11.2013 року.

У день звільнення, 25.11.2013 року, ПП «ТОПАЗ
ЛТД.» з ОСОБА_1 не було проведено
остаточного розрахунку та не виплачено
компенсацію за невикористану
відпустку за період з 04 липня 2011 року по
25 листопада 2013 року.

22 березня 2012 року ОСОБА_2 було прийнято
на роботу до ПП «ТОПАЗ ЛТД.» на посаду
агента з митного оформлення вантажів
та товарів на підставі наказу № 17 від
22.03.2012 року.

З грудня 2012 року по 25 листопада 2013 року
відповідач не у повному обсязі
сплачував заробітну плату ОСОБА_2, у
зв'язку із чим заборгованість по
заробітній платі за вказаний період
складає 39 438,69 грн.

25 листопада 2013 року позивачку було
звільнено за власним бажанням згідно
ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №
117-ЗВ від 25.11.2013 року.

У день звільнення, 25.11.2013 року, ПП «ТОПАЗ
ЛТД.» не було проведено остаточного
розрахунку з ОСОБА_2 та не виплачено
компенсацію за невикористану
відпустку за період з 22 березня 2012 року
по 25 листопада 2013 року.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану роботу.

Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна
плата виплачується працівникам
регулярно в робочі дні у строки,
встановлені колективним договором, але
не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про стягнення з ПП «ТОПАЗ ЛТД.»
заборгованості по заробітній платі у
розмірі 46 672,69 грн. та 39 438,69 грн.
відповідно підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 83 КЗпП передбачено, що у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно вимог позивачів період
невикористаних відпусток, компенсацію
за які вони просять стягнути з
відповідача, складає для ОСОБА_1 з 04
липня 2011 року по 25 листопада 2013 року,
для ОСОБА_2 - з 22 березня 2012 року по 25
листопада 2013 року.

Порядок і умови надання щорічних
відпусток регулюються статтею 79 КЗпП
України та статтею 10 Закону України
«Про відпустки» від 15 листопада 1996 року
№ 504/96-ВР. Згідно вказаних норм, щорічні
основна та додаткові відпустки повної
тривалості у перший рік роботи
надаються працівникам після
закінчення шести місяців безперервної
роботи на даному підприємстві, в
установі, організації. У разі надання
зазначених відпусток до закінчення
шестимісячного терміну безперервної
роботи їх тривалість визначається
пропорційно до відпрацьованого часу,
крім визначених законом випадків, коли
ці відпустки за бажанням працівника
надаються повної тривалості.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про
відпустки" щорічна основна відпустка
надається працівникам тривалістю не
менш як 24 календарні дні за
відпрацьований робочий рік, який
відлічується з дня укладення трудового
договору.

У разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей
(ст. 24 цього Закону).

Враховуючи, що ОСОБА_1 фактично
відпрацював у ПП «ТОПАЗ ЛТД.» 2 роки 4
місяці, а ОСОБА_2 - 1 рік 8 місяців, суд
вважає необхідним задовольнити
позовні вимоги про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_1 - 8 580,76
грн., ОСОБА_2 - 5 528,78 грн. компенсації за
невикористану відпустку без
урахування утримання до державного
бюджету.

Позивачами заявлено до стягнення з
відповідача моральну шкоду по 8 000,00 грн.
кожному. В обґрунтування вказаних
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2
посилаються на те, що замість того, щоб
спокійно шукати роботу, вони займалися
неприємним листуванням з відповідачем.
Одинадцять місяців позивачі просили
видати їм заробітну плату у повному
обсязі, вісім місяців вони приймали
участь у трьох судових засіданнях без
підтримки керівництва ПП «ТОПАЗ ЛТД.».
Такі дії відповідача довели їх до того,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були змушені
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя: звертатися за
консультаціями до фахівців у галузі
права, складати листи з проханнями про
виплату грошей, постійно телефонувати
керівництву відповідача і звертатися
до суду за встановленням
справедливості.

За ст. 23 ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
При визначенні розміру відшкодування
враховуються вимоги розумності і
справедливості. Моральна шкода
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Як роз'яснено в п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає в межах заявлених
вимог залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку вини
відповідача та інших обставин. Зокрема,
враховується характер і тривалість
страждань, наслідки істотних вимушених
змін у його життєвих та виробничих
стосунках.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Отже, зважаючи на те, що позивачі з
25.11.2013 року по теперішній час не
отримали гарантованого заробітку за
виконану роботу, були позбавлені
елементарного права розпоряджатись
заробленими коштами, що привело до
моральних страждань, суд приходить до
висновку про те, що заявлені суми за
завдану моральну шкоду підлягають
стягненню з ПП «ТОПАЗ ЛТД.».

Судові витрати суд покладає на
відповідача у відповідності до вимог
ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-218, 224-228, 367
ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Приватного підприємства «ТОПАЗ ЛТД.»
про стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку та моральної
шкоди задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь ОСОБА_1 (карта у ПАТ КБ
«ПриватБанк» НОМЕР_1) заборгованість по
заробітній платі у розмірі 46 672 (сорок
шість тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 69
коп.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь ОСОБА_1 (карта у ПАТ КБ
«ПриватБанк» НОМЕР_1) компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 8 580
(вісім тисяч п'ятсот вісімдесят) грн. 76
коп.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь ОСОБА_1 (карта у ПАТ КБ
«ПриватБанк» НОМЕР_1) 8 000 (вісім тисяч)
грн. 00 коп. у відшкодування моральної
шкоди.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь ОСОБА_2 (карта у ПАТ КБ
«ПриватБанк» НОМЕР_2) заборгованість по
заробітній платі у розмірі 39 438
(тридцять дев'ять тисяч чотириста
тридцять вісім) грн. 69 коп.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь ОСОБА_2 (карта у ПАТ КБ
«ПриватБанк» НОМЕР_2) компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 5 528
(п'ять тисяч п'ятсот двадцять вісім) грн.
78 коп.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь ОСОБА_2 (карта у ПАТ КБ
«ПриватБанк» НОМЕР_2) 8 000 (вісім тисяч)
грн. 00 коп. у відшкодування моральної
шкоди.

Стягнути з Приватного підприємства
«ТОПАЗ ЛТД.» () на
користь держави судовий збір у розмірі
1 004 (одна тисяча чотири) грн. 65 коп.

Допустити негайне виконання рішення в
частині стягнення заборгованості по
заробітній платі, але не більше ніж за
один місяць.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подання
апеляційної скарги до апеляційного
суду Харківської області через
Фрунзенський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя -