АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/1055/14
Головуючий в I інстанції -
Справа № 2-268/06
Доповідач - Городнича В.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.

суддів -
Лаченкової О.В., Варенко О.П.

при секретарі - Косенко
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне
рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 28 квітня
2006 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа:
житлово-будівельний кооператив № 99
"Схід" про визнання недійсним договору
дарування і про визнання права
власності на 1/2 частину квартири, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2005 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідача,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 29.08.1987
р. вона вступила у зареєстрований шлюб
з ОСОБА_1 25.12.1991 р. придбали спірну
АДРЕСА_1. 28.02.1995 року матір відповідача,
подарувавши йому спірну квартиру,
ввела в оману позивачку в зв'язку з чим
вона виписалася із зазначеної
квартири, продовжуючи в ній проживати з
сином. 24.09.1997 р. шлюб був розірваний
рішенням суду.

Враховуючи вищезазначене, позивач
просила визнати договір дарування від
28.02.1995 року недійсним, визнати за нею
право власності на 1/2 частину квартиру
АДРЕСА_1

Заочним рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
28 квітня 2006 року задоволені позовні
вимоги позивача. Визнано договір
дарування від 28.02.1995 року, згідно якого
ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 квартиру
АДРЕСА_1, недійсним. Визнано за ОСОБА_2
право власності на 1/2 частину квартиру
АДРЕСА_1

Не погодившись з заочним рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення суду та
постановити нове рішення, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої
інстанції керувався положеннями ст. 57
ЦК України (Ред. 1963р.), ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім'ю України (Ред. 1997 р.), ст. 69 СК
України, а також виходив з наступного.

Судом встановлено, що 29.08.1987 р. ОСОБА_2
вступила у зареєстрований шлюб з
ОСОБА_1 (а.с.8). Від цього шлюбу
ІНФОРМАЦІЯ_1 р. народився син ОСОБА_4
(а.с. 13).

25.12.1991 року ОСОБА_1, находячись у шлюбних
відносинах з позивачкою, купив у ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1

09.02.1993 року згідно договору
купівлі-продажу ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_6
придбав спірну квартиру.

В 1993 р. матір відповідача, пообіцяв
позивачці повернення квартири у
власність позивачки та відповідача,
змусила ОСОБА_2 виписатися. Після чого
проводилися неодноразові обміни цієї
квартири. Позивачка з відповідачем та з
дитиною з квартири нікуди не виїжджали.
Сплачували комунальні послуги, що
підтверджується відповідними
квитанціями за 1992, 1993, 1999-2002 р.р. на ім'я
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

22.07.1993 р. згідно договору
купівлі-продажу ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3
(матір відповідача) придбала АДРЕСА_1

Крім того, встановлено, що 28.02.1995 р.
згідно договору дарування ОСОБА_3
подарувала відповідачу вищезазначену
спірну квартиру.

04.07.1995 р. виконком Дніпропетровської
міської ради ОСОБА_3 надано свідоцтво
на право власності на житло: АДРЕСА_2

24.09.1997 року шлюб між позивачкою та
відповідачем був розірваний (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. померла ОСОБА_3 (а.с.6).

Встановлено, що ні позивачка, ні
відповідач жодного дня не мешкали у
АДРЕСА_2, тобто фактично спірна АДРЕСА_1
у власність ОСОБА_6, а потім і ОСОБА_3 не
переходила.

Суд встановив, що доводи позивачки
підтверджуються: свідоцтвом про
укладення шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
(а.с.8); свідоцтвом про народження сина
ОСОБА_4 (а.с. 13); договором
купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 25.12.1991 р.
між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (а.с.5 т. 1 цивільна
справа №2-90/05); заявами ОСОБА_1, ОСОБА_6,
ОСОБА_3 про обмін квартир, обмінними
ордерами (а.с.72,74,76,77,78,86); свідоцтвом про
право власності на житло, наданим
ОСОБА_3 (а.с.87 Цивільна справа №2-90/05);
свідоцтвом про розірвання шлюбу з
ОСОБА_1 (а.с. 7); квитанціями про сплату
позивачкою та відповідачем
комунальних послуг під час проживання
у АДРЕСА_1 за період часу з 1996 по 1997 р.р.
(а.с.117-145 т. 1 Цивільна справа №2-90/05);
довідкою голови ЖБК-99 «Схід» №17 від
01.07.1997 р. про те, що позивачка була
прописана з 26.03.1992р. у АДРЕСА_1,
виписалась 24.12.1993 р., але фактично після
виписки з квартири не виїжджала та
проживає разом з сином на день видачі
довідки (а.с. 156 т.1 Цивільна справа
№2-90/05); протоколом загальних зборів
членів ЖБК-99 «Схід» № 12 від 29.03.1992 р. (а.с.
227-229 т.1 Цивільна справа №2-90/05).

З огляду на викладене суд першої
інстанції дійшов до законного та
обгрунтованого висновку про
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

З'ясувавши в достатньо повному обсязі
права та обов'язки сторін, обставини по
справі, перевіривши доводи сторін та
давши їм правову оцінку, суд
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами

Апелянт в своїй скарзі посилається на
те, що позивачка була виписана за
рішенням суду з АДРЕСА_2 та
зареєструвала своє місце проживання в
АДРЕСА_3 у будинку свого другого
чоловіка. Проте, всупереч ст. 60 ЦПК
України, відповідач не надав суду
доказів на підтвердження своїх
доводів.

Також, необґрунтованими є посилання
апелянта щодо неможливості визнання
спірної квартири АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, що
унеможливлює визнання права власності
на частину цієї квартири за позивачкою,
оскільки спірна квартира була придбана
ОСОБА_3 та подарована відповідачу,
згідно договору дарування.

Однак, зазначене спростовується тим, що
відповідач та його мати ввели
позивачку в оману та уклали між собою
договір дарування квартири, чим були
порушені права позивачки та її дитини
на житло.

Згідно ст. 69 СК України, суд першої
інстанції дійшов до вірного висновку,
що майно подружжя придбане ними у
період шлюбу є їх спільна власність.

Як встановлено судом, позивачка та
відповідач сплачували комунальні
послуги за спірну квартиру за період
часу з 1992 р. по 2002 р. (навіть при зміні
власників квартири згідно договорів
купівлі-продажу, дарування в період з
1992 по 1995 р.р.), що підтверджує введення
спільної власності. Тому, після
розірвання шлюбу позивачка є власником
1/2 частини АДРЕСА_1 відповідно до ч. 1 ст.
70 СК України, згідно якої у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими та безпідставними.
Крім того, зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду по
їх оцінці та особистого тлумачення
апелянтом норм матеріального та
процесуального права.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції в достатньо повному
об'ємі з'ясував права та обов'язки
учасників спору, обставини справи,
перевірив доводи сторін та давши їм
належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
28 квітня 2006 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: