СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 лютого 2014р. по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа Банк»

про визнання договору іпотеки
недійсним,

встановила:

у листопаді 2013р. позивачі звернулися до
суду з позовом про визнання недійсним
іпотечного договору від 18 січня 2008р.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивачі зазначали, що 18 січня 2008р. між
ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» був
укладений кредитний договір, на
підставі якого позичальник отримав 110
000доларів США для оплати вартості
квартири АДРЕСА_1. Зазначена квартира
була придбана ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі-продажу від 18 січня
2008р. У забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 18
січня 2008р. між банком та ОСОБА_1, за
згодою ОСОБА_2, був укладений іпотечний
договір, предметом якого є зазначена
квартира.

Позивачі зазначали, що з кінця
2008р. позичальник припинив виконувати
свої зобов'язання за кредитним
договором і 11 квітня 2013р. банк направив
вимогу про усунення порушень і сплату
заборгованості у сумі 775 446,61доларів
США, що еквівалентно 6 198 144,75грн. та про
добровільне виселення.

Позивачі стверджували, що
оціночна вартість кватири, яка
зазначена у іпотечному договорі,
значно нижче заборгованості за
кредитним договором, тому предметом
іпотеки неможливо забезпечити повне
виконання кредитного договору, а вони
помилилися щодо змісту договору та
прав і обов'язків сторін за цим
договором, вважаючи на момент
укладення іпотечного договору, що
предмет іпотеки забезпечує кожні та
всі вимоги банку, що випливають з
кредитного договору.

Також позивачі стверджували, що
у порушення вимог ч. 2 ст. 207 ЦК України
іпотечний договір не був підписаний
уповноваженим представником
відповідача та не був скріплений його
печаткою.

Рішенням суду від 19 лютого 2014р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивачів ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про суті позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права,

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/4938/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Волошин В.О.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.оскільки іпотечний договір є
укладеним з моменту посвідчення його
нотаріусом, однак без дотримання
належної форми, так як він не був
підписаний уповноваженим
представником

- 2 -

відповідача і не був скріплений
печаткою відповідача.

Також апелянт стверджує, що
позивачі помилялися стосовно істотних
умов іпотечного договору, так як
вважали, що предмет іпотеки
забезпечить всі вимоги банку.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянтів, яка підтримала апеляційну
скаргу, пояснення представника
відповідача, який заперечував проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що 18 січня
2008р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1
укладено кредитний договір, відповідно
до якого позичальник отримав 110
000доларів США зі сплатою 12,58% річних за
користування кредитом строком до 18
січня 2033р.

У забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 18
січня 2008р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та
ОСОБА_1, за згодою ОСОБА_2, укладено
іпотечний договір, предметом якого є
квартира АДРЕСА_1.

Договір посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи, наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Як вольова дія, правочин являє
собою поєднання волі та волевиявлення.
Воля сторін полягає в їхній згоді взяти
на себе певні обов'язки, вона повинна
бути взаємною, двосторонньою і
спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до роз'яснень які містяться
в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" недійсним може бути
визнано лише укладений договір.

Частиною 1 статті 638 ЦК України
передбачено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Частиною 3 статті 640 ЦК України
визначено, що договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Спірний договір іпотеки посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
тому є укладеним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

У п. 19 вищезазначеної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
роз'яснено, що обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення.

У статті 2 іпотечного договору
сторони визначили, що договором
забезпечується кожна та всі вимоги
іпотекодержателя, що випливають із
основного договору із змінами та
доповненнями до нього, за умовами якого
іпотекодавець зобов'язується перед
іпотекодержа-телем повернути наданий
йому кредит в розмірі 110 000доларів США,
сплатити відсотки за користування
кредитом в розмірі 12,58% річних, сплатити
пеню за прострочення повернення

- 3 -

кредиту та процентів за його
користування, а також здійснити всі
інші платежі в порядку та на умовах, що
визначені основним договором.

Отже, сторони погодили всі
істотні умови договору іпотеки, і
визначили коло зобов'язань, виконання
яких забезпечується іпотекою.

Доводи апелянтів про те, що
оціночна вартість предмета іпотеки
значно нижча, від розміру
заборгованості, яку вимагає повернути
іпотекодержатель, не може бути
підставою для визнання договору
іпотеки недійсним відповідно до
положень ст. 229 ЦК України, так як на
момент укладення договору сторона була
обізнана про орієнтовну сукупну
вартість кредиту та про оціночну
вартість предмету іпотеки.

Посилання апелянтів на те, що
спірний договір не підписаний
уповноваженою особою відповідача та не
скріплений печаткою відповідача, не є
підставою для визнання його недійсним,
так як це не передбачено чинним
законодавством, а крім того, відповідач
не оспорює договір із зазначених
підстав, а скріплення договору
печаткою юридичної особи не вимагає
чинне законодавство.

Відповідно до ч. 1 ст. 577 ЦК
України, якщо предметом застави є
нерухоме майно, а також в інших
випадках, встановлених законом,
договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню.

Дана вимога при укладенні
спірного договору була дотримана.

За таких обставин, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про недоведеність
позовних вимог.

Судом повно встановлені
обставини справи, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 19 лютого 2014р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: