АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В.В.

секретар Кусяк М.Д.

за участю представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 13 січня 2014 року,

встановила:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду з названим позовом.

Позивач зазначав, що 28 березня 2008 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого відповідач отримав кредит у
розмірі 3000 гривень зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Відповідач умови кредитного договору
належним чином не виконував, у зв'язку з
чим станом на 14 листопада 2013 року
утворилася заборгованість у сумі 21062
гривні 32 коп.

Також позивач зазначав, що 04 лютого 2009
року Шевченківським районним судом м.
Чернівці було винесено судовий наказ
про стягнення з відповідача ОСОБА_2
заборгованості у сумі 4554 грн. 96 коп. за
указаним договором, яка у новому
розрахунку вже врахована.

Посилаючись на зазначені обставини,
позивач просив стягнути з відповідача
на свою користь спірну суму.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 13 січня 2014 року
позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити у зв'язку із
спливом позовної давності.

Посилається на неповне з'ясування
обстави, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду
вказаним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції дійшов висновку, що позовні
вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» є
доведеними, вони заявлені в межах
позовної давності, та підлягають
задоволенню.

Проте з таким висновком погодитись не
можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального права, що
згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення та
ухвалення нового рішення, яким у позові
слід відмовити.

Судом встановлено, що 28 березня 2008 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2
Укладено кредитний договір, за умовами
якого відповідач отримав кредит
«Швидка готівка» у розмірі 3000 гривень
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 24 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом
(а.с.8, 99-100).

Сторонами погоджено, що договір
складається із заяви позичальника,
Пам'ятки клієнта та Умов і правил
надання банківських послуг, а також
тарифів.

Згідно розрахунку заборгованості,
поданої позивачем, станом на 14
листопада 2013 року (а.с. 5-7) за
відповідачем рахується заборгованість
за договором у розмірі 21062 гривень 32
коп., яка складається із
заборгованості: за процентами - 12338
гривень 16 коп., комісії - 7245 гривень, а
також штрафів відповідно до п. 8.6. Умов
та правил надання банківських послуг -
500 гривень (фіксована частина) та 979
гривень16 коп. (процентна складова).

Відповідно до змісту заяви
позичальника (а.с.8, 99-100), Пам'ятки
клієнта (а.с.79), Умов і правил надання
банківських послуг (а.с.9-12) банк надає
позичальнику строковий кредит у сумі
3000 гривень на строк 12 місяців,
починаючи з 28 березня 2008 року. Якщо
протягом цього терміну жодна із сторін
не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
термін.

Положення Умов і правил надання
банківських послуг свідчать про те, що
строк дії договору визначається не
тільки цими правилами, а й положеннями,
вказаними у Пам'ятці клієнта.

Як вбачається зі змісту заяви (а.с.8, 99-100)
та Памятки клієнта (а.с.79) позичальнику
28 березня 2008 року відкрито рахунок
картки за номером 6408, з якого
відповідач отримав кредит готівкою у
розмірі 3000 гривень.

Кредитна карта відповідачеві не
видавалася, що визнається сторонами.

Згідно Пам'ятки клієнта позичальник
мав погашати кредит щомісячними
обов'язковими платежами у розмірі 420
гривень, що включають у себе як частину
кредиту, так і нараховані проценти.
Такі щомісячні проценти визначені:
базова процентна ставка - 2%, за
обслуговування картахунку - 3,5%.

Погашення має відбуватися, починаючи з
місяця, наступного за здійсненням
першої операції.

З огляду на ці обставини суд першої
інстанції мав враховувати не тільки
положення пункту 9.12 Умов і правил
надання банківських послуг про
автоматичне продовження дії договору в
разі неподання заяви про припинення, а
й строки, встановлені у Пам'ятці
клієнта.

Враховуючи розмір щомісячного
обов'язкового платежу, зазначених
процентних ставок, початку та періоду
здійснення платежів, останній
обов'язковий платіж відповідач мав
здійснити у березні 2009 року (з
розрахунку: (3000 грн.(сума позики)+1980 грн.
(річна сума процентів за урахуванням
базової ставки та за обслуговування
картрахунку) : 420 грн.(щомісячний
обов'язковий платіж) = 11,86 місяців).

Тобто, сторони встановили як строк дії
договору - до моменту виконання
сторонами в повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню до
31 березня 2009 року.

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд із встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

Відповідач допустив неналежне
виконання своїх обов'язків,
передбачених кредитним договором,
оскільки не сплачував кредит та
проценти за його користування
відповідно до умов договору.

Як стверджує відповідач останній
платіж ним здійснено у грудні 2008 року.

Згідно наданих банком розрахунків
відповідач не здійснював погашення
кредиту (а.с.5-7, 84-98).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалась або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а,
відтак, і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами
договору погашення кредиту, відсотків
та інших платежів повинно
здійснюватись позичальником частинами
кожного місяця, початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Така правова позиція викладена в
постановах Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19
березня 2014 року № 6- 14 цс 14, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст.
212-215 ЦПК України зазначене не врахував,
не звернув уваги, що згідно з умовами
кредитного договору позичальник
зобов'язаний здійснювати повернення
кредиту частинами (щомісячними
платежами) по 420 гривень.

У запереченні на позов від 24 грудня 2013
року представник відповідача
посилався на пропущення банком
позовної давності і просив відмовити у
позові з цих підстав (а.с.28-29).

Ці заперечення суд безпідставно до
уваги не взяв.

З урахування передбаченої законом
трирічної позовної давності, позовна
давність за останнім щомісячним
платежем сплила 31 березня 2012 року, а за
попередніми платежами відповідно на
кожен місяць раніше.

Позов банком пред'явлено у листопаді 2013
року.

Тому, за наявності відповідної заяви
відповідача, є підстави для
застосування наслідків спливу
позовної давності та відмови у позові
про стягнення заборгованості.

У справі встановлено, що 04 лютого 2009
року Шевченківським районним судом м.
Чернівці винесено судовий наказ про
стягнення з відповідача ОСОБА_2
заборгованості у сумі 4554 грн. 96 коп.
Однак цей судовий наказ стосується
виконання іншого кредитного договору,
а саме, договору від 5 вересня 2008 року,
укладеного між сторонами (а.с.30, 78).

Відповідно наявність згаданого
судового наказу не впливає на
вирішення спору у даній справі й не
свідчить про переривання перебігу
позовної давності.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 13 січня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк», рахунок номер 0001,
МФО 305299, код одержувача , на
користь ОСОБА_2 Степановича121 (сто
двадцять одну) гривню 80 копійок - витрат
зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В. В. Яремко

Судді :
І. Б. Перепелюк

В. В. Чупікова