У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Будівельно-інвестиційна компанія
«КиЕвінвестбуд», ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: комунальне підприємство
Київської обласної ради «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації»,
приватний нотаріус Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
товариство з обмеженою
відповідальністю «Вірджині», про
визнання договору недійсним та
визнання майнових прав за касаційними
скаргами ОСОБА_5 та товариства з
обмеженою відповідальністю
«Вірджині», на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 27
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 15 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 7 листопада 2006 року між нею та
товариством з обмеженою
відповідальністю
Будівельно-інвестиційна компанія
«КиЕвінвестбуд» (далі - ТОВ «БІК
«КиЕвінвестбуд») укладено договір № 1/77
на придбання квартири АДРЕСА_1. На
виконання умов договору на поточний
рахунок товариства було перераховано
вартість квартири у повному обсязі у
розмірі 186 451 грн 20 коп. Проте всупереч
п. 1.8 договору, відповідно до якого
товариство зобов'язувалось ввести
будинок в експлуатацію в ІV кварталі 2006
року та передати будинок під заселення
у І кв. 2007 року, останнє не виконало
взяті на себе зобов'язання. Зазначала,
що 3 грудня 2010 року було укладено
договір купівлі-продажу вказаної
квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, та зареєстровано в
реєстрі за № 974. У вказаному договорі
зазначено, що спірна квартира належить
на праві власності ОСОБА_4 на підставі
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 16 вересня 2010 року.
Оскільки дане судове рішення скасовано
рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 24 січня 2011 року
у частині задоволення позову ОСОБА_4
про визнання за ним права власності на
квартири АДРЕСА_1 загальною площею 755,24
кв. м, то він не мав права відчуження
спірної квартири. Крім того, будинок
АДРЕСА_1 області не завершений
будівництвом, що унеможливлювало
укладення договору купівлі-продажу
квартир.

Ураховуючи наведене, позивач просила
визнати договір купівлі-продажу
спірної квартири недійсним з моменту
його вчинення та визнати за нею майнові
права на спірну квартиру.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 15 жовтня 2013 року, позов задоволено.
Визнано договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 3 грудня 2010
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який
посвідчено приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстровано в
реєстрі за № 974
недійсним з моменту його вчинення.
Визнано за ОСОБА_3 майнові права на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У касаційних скаргах ОСОБА_5, ТОВ
«Вірджині», посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
спірна квартира знаходиться у будинку,
будівництво якого не завершено, та який
не зданий в експлуатацію, що
унеможливило укладення договору
купівлі-продажу, предметом якого є
спірна квартира, а в частині визнання
майнових прав на квартиру виходив із
того, що квартира АДРЕСА_1 входить до
об'єкта незавершеного будівництва,
який не прийнятий в експлуатацію, тому
позивачу належить не право власності
на спірну квартиру, а майнові права на
неї, так як вартість квартири нею
повністю проінвестована.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 7 листопада 2006
року між ОСОБА_3 та ТОВ «БІК
«КиЕвінвестбуд» укладено договір на
придбання квартири АДРЕСА_1.

ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» всупереч
умовам договору, відповідно до умов
якого воно зобов'язалося ввести
будинок в експлуатацію в ІV кварталі 2006
року та передати будинок під заселення
у І кв. 2007 року, своїх зобов'язань не
виконало.

3 грудня 2010 року було укладено договір
купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
У договорі вказано, що дана квартира
належать ОСОБА_4 на праві власності
згідно рішення Придніпровського
районного суду м. Черкаси від 16 вересня
2010 року, яке скасоване рішенням
апеляційного суду Черкаської області
від 24 січня 2011 року, тому
підстав для відчуження спірної
квартири не було.

ОСОБА_3 належать майнові права на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору
на придбання квартири № 1/77 від 7
листопада 2006 року, тоді як товариству з
обмеженою відповідальністю «Вірджині»
(далі - ТОВ «Вірджині») належить
квартира АДРЕСА_1 на підставі ухвали
господарського суду м. Києва. На момент
прийняття цього рішення суду дана
квартира належала
ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд», яке є
боржником за зобов'язаннями перед
ТОВ «Вірджині» на підставі договору
№ 28 від 10 квітня 2005 року.

Зазначене підтверджується договором №
28 від 10 квітня 2005 року на дольову участь
у будівництві житла за адресою: смт
Гостомель Київської області, вул.
Кірова, укладеним між ТОВ «Вірджині» та
ТОВ «БІК
«КиЕвінвестбуд»; актом від 22 березня 2005
року про передачу ТОВ «Вірджині»
функції замовника на будівництво
85-квартирнго недобудованого житлового
будинку по вул. Кірова (б/н) у смт
Гостомелі Київської області ТОВ
«КиЕвінвестбуд»; актом від 22 березня 2005
року про передачу ТОВ «Вірджині»
незавершеного будівництва житлового
будинку б/н, по вул. Кірова у смт
Гостомель Київської області
ТОВ «БІК КиЕвінвестбуд»,
актами звірки проведених між сторонами
між сторонами взаєморозрахунків за
квартири, проектно-кошторисною
документацією; рішенням
господарського м. Києва від 27 грудня 2008
року № 31/423 тощо.

Так, рішенням господарського суду м.
Києва від 27 листопада 2008
року розглянуто заяву ТОВ «Вірджині»
про зміну способу та порядку виконання
рішення та звернуто стягнення
залишкового боргу шляхом зобов'язання
ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» передати ТОВ
«Вірджині» житлові приміщення, які
знаходяться по вул. Кірова у смт
Гостомелі Київської області, загальною
площею 1 379,92 кв. м на підставі судового
наказу № 31/423 , виданого
господарським судом м. Києва
постановою державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Ірпінського міського управління
юстиції «Про відкриття виконавчого
провадження» № ВП 11584487
від 26 лютого 2009 року відкрито виконавче
провадження. 7 квітня 2009
року державним виконавцем відділу
державної виконавчої служби
Ірпінського міського управління
юстиції складено акт державного
виконавця в порядку примусового
виконання ухвали господарського суду
м. Києва від 27 листопада 2008
року, яким зобов'язано
ТОВ «БІК «КиЕвінвестбуд» передати
ТОВ «Вірджині» житлові приміщення у
85-квартирному житловому будинку по
АДРЕСА_1, що сумарно прирівнюють 1 379,92
кв. м. При цьому дії державної
виконавчої служби щодо спірної
квартири ні в період виконання
судового рішення ні після закінчення
його виконання ТОВ «БІК
«КиЕвінвестбуд» не оскаржувались.

Однак суди вважали, що ухвалою
господарського суду м. Києва не
встановлено, які саме спірні квартири
входять до тих житлових приміщень, на
які звернуто стягнення є
безпідставним, оскільки визначення
конкретних житлових приміщень, на які
накладено стягнення, є компетенцією
державного виконавця, а не суду.

Таким чином, суди зазначене не
врахували, вказані докази належним
чином не дослідили, та визнали за
позивачем майнові права на квартиру
АДРЕСА_1. При цьому у порушення
вимог ст. 214 ЦПК України не дали
належної оцінки доказам належності
спірної квартири ТОВ «Вірджині», яке у
порушення норм ЦПК України не залучено
до участі у справі у якості
співвідповідача.

Крім того, відповідно до п. 2 ст. 388 ЦК
України майно не може бути витребувано
від добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Вирішуючи питання, пов'язані з
розмежуванням добросовісного та
недобросовісного набувача, слід
враховувати положення ст. 330 ЦК України,
відповідно до якої на майно, відчужене
особою, яка не мала на це права, набуває
право власності добросовісний набувач,
якщо відповідно до ст. 388
цього Кодексу майно не може бути
витребуване у нього.

Також суди не звернули уваги й на те, що
позов пред'явлено особою, яка не була
стороною договору та вважала себе
власником майна, про визнання
недійсним відплатного договору,
укладеного особою, яка, на її думку, не
мала права відчужувати вказане в
договорі майно.

У такому разі це майно не може бути
передане власнику в порядку
застосування загальних наслідків,
передбачених ст. 216 ЦК України, оскільки
позивачка ОСОБА_3 не була стороною
оспореного договору.

Майно може бути повернуте за позовом
власника про витребування майна на
підставі ст. ст. 387, 388 ЦК України, якщо
позивач надасть докази, що
підтверджують наявність обставин,
зазначених цими статтями, тому що вони
встановлюють спеціальні правила для
захисту такого права. Це випливає з
того, що оскільки добросовісне набуття
відповідно до ст. 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно набувається не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права його відчужувати, то
наслідком угоди, вчиненої з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння, якщо для цього є
передбачені законом підстави.

Враховуючи, що судами не встановлені
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та товариства
з обмеженою відповідальністю
«Вірджині» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 27 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 15 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко