У Х В А Л А

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дербенцевої Т.П.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 11 листопада 2009 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 26 листопада 2007 року позичила
ОСОБА_4 323 тис. доларів США на строк до 01
березня 2008 року, про що він склав
відповідну письмову розписку. Проте у
визначений строк грошові кошти він не
повернув. Ураховуючи викладене,
позивачка просила стягнути з
відповідача заборгованість з
урахуванням інфляційних втрат та трьох
відсотків річних на загальну суму 3 149 618
грн.

Заочним рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 11 листопада
2009 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня
2013 року, позов ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 3 149
618 грн. 10 коп. заборгованості.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач не повернув позичені кошти
у строк, встановлений у розписці, що є
підставою для стягнення
заборгованості і застосування до
спірних правовідносин ст. 625 ЦК України.

Апеляційний суд погодився із таким
висновком районного суду, зазначивши
при цьому, що суд першої інстанції
вірно застосував положення ст. ст. 625, 1049
ЦК України, розрахунки стягнутих сум є
правильними.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судами встановлено, що 26 листопада 2007
року ОСОБА_3 позичила ОСОБА_4 323 тис.
доларів США на строк до 01 березня 2008
року, про що він склав відповідну
письмову розписку.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що у зазначений строк відповідач
позичені кошти не повернув, а тому, крім
позики, відповідно до ст. 625 ЦК України
повинен сплатити заборгованість з
урахуванням інфляційних збитків та
трьох відсотків річних.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлено договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК
України суди не перевірили розрахунку
заборгованості відповідача, не
встановили розміру заборгованості
станом на день ухвалення судового
рішення з урахуванням офіційного курсу
долара США.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Грошовою одиницею України є гривня, а
інфляція - це знецінювання грошей і
безготівкових коштів, що
супроводжується зростанням цін на
товари і послуги.

Показником, який характеризує рівень
інфляції, є індекс споживчих цін.
Індекс споживчих цін характеризує
зміни у часі загального рівня цін на
товари та послуги, які купує населення
для невиробничого споживання. Він є
показником зміни вартості фіксованого
набору споживчих товарів та послуг у
поточному періоді порівняно з
базисним.

Застосування до простроченої суми
грошового зобов'язання встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення за своєю правовою
природою є відшкодуванням збитків,
завданих кредитору внаслідок
знецінювання його грошових коштів у
зв'язку зі зростанням загального рівня
цін на товари і послуги протягом
певного періоду часу.

Таким чином за ст. 625 ЦК України
встановлений індекс інфляції
ураховується до суми боргу в разі
наявності між сторонами грошових
зобов'язань у валюті України - гривні.

Зазначеного суди не врахували та
дійшли до передчасного висновку про
стягнення з відповідача гривневого
еквіваленту валютної заборгованості з
урахуванням інфляційних збитків.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 214, 315
ЦПК України суди не перевірили та не
зазначили, за який період нараховані 3 %
річних від простроченої суми, а також
не наведено їх розрахунку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судовеі рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 212, 213 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 11 листопада 2009 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 17 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.П. Дербенцева

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова