Справа № 149/3759/13-ц Провадження №
22-ц/772/1142/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Клімик К. О.Категорія:
37Доповідач: Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого: Луценка В.В.,

суддів: Сала Т.Б., Денишенко Т.О.,

при секретарі: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про скасування
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя,
скасування свідоцтва про право на
спадщину за законом та визнання права
власності на спадкове майно, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Хмільницького міськрайонного суду
Вінницької області від 14 лютого 2014
року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовною заявою до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про скасування свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, скасування свідоцтва про
право на спадщину за законом та
визнання права власності на спадкове
майно.

Свій позов ОСОБА_2 мотивувала тим, що 03
червня 2010 року в м. Хмільнику помер її
чоловік ОСОБА_5, після смерті якого
залишилось спадкове майно, а саме 29/50
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
вартістю 183 556 гривень, що належало йому
на підставі договору купівлі-продажу
від 24 липня 1980 року.

Зазначене майно ОСОБА_5 придбав під час
перебування у зареєстрованому шлюбі із
відповідачкою ОСОБА_3

01 лютого 1991 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3
уклали Договір про добровільний поділ
спільного майна подружжя, відповідно
до умов якого вищезазначений житловий
будинок було виділено у особисту
власність чоловіка.

Проте відповідачка ОСОБА_3 незважаючи
на те, що спільне майно вже було
розділено в натурі та житловий будинок
не є спільним майном подружжя,
звернулася із відповідною заявою до
Хмільницької міської державної
нотаріальної контори про видачу їй
свідоцтва про право власності на
частку в спільному майні подружжя та їй
було видано свідоцтво про право
власності на 29/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1. Крім того, відповідачу
ОСОБА_4, який є сином померлого ОСОБА_5,
було видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на 29/200 частини
житлового будинку АДРЕСА_1.

На думку позивачки, зазначені
свідоцтва були видані неправомірно та
порушують її майно права, оскільки
призводять до зменшення належної їй
частики у спадщині після смерті
чоловіка.

А тому в позовній заяві просила:
визнати недійсним та скасувати
свідоцтво на право власності на 29/100
частини житлового будинку АДРЕСА_1, яке
було видане відповідачу ОСОБА_3;
визнати частково недійсним та
скасувати свідоцтво про право на
спадщину за законом на 29/200 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, яке було
видане відповідачу ОСОБА_4; визнати за
позивачкою ОСОБА_2 право власності на
спадщину на 29/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції позивач ОСОБА_2 не
відмовилась від своїх позовних вимог в
частині скасування свідоцтва про право
на спадщину за законом на 29/200 частини
зазначеного житлового будинку, яке
було видано відповідачу ОСОБА_4

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 14 лютого 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням
ОСОБА_2 оскаржує його в апеляційному
порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_2
зазначає, що на її думку рішення
винесено з порушенням вимог
матеріального права, висновки суду не
відповідають обставинам справи, а тому
просила рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення та
заперечення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія не знаходить
підстав для її задоволення.

Так матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі в
період з 02 жовтня 1977 року по 30 січня 1991
року та мають від зазначеного шлюбу
сина ОСОБА_4

Згідно договору купівлі-продажу від 24
липня 1980 року, під час перебування
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в зареєстрованому
шлюбі, на ім'я ОСОБА_5 було придбано 29/50
частини житлового будинку АДРЕСА_1.
Зазначений договір 08 серпня 1980 року
було зареєстровано в БТІ за №1462.

З моменту реєстрації зазначеного
договору подружжя набули 29/50 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, в порядку
спільної сумісної власності.

Після розірвання шлюбу 30 січня 1991 року
сторони уклали договір про
добровільний розподіл спільного майна
подружжя від 01 лютого 1991 року,
відповідно до тексту якого ОСОБА_5:
«виділено на праві особистої власності
житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1 куплений в 1980 році за 12 тис.
рублів».

Відповідно до тексту цього ж договору
ОСОБА_3: «виділено на праві особистої
власності безпроцентну облігаційну на
покупку автомобіля ВАЗ-2109 на суму 9500
рублів на ім'я ОСОБА_5, виграну ним в
профкомі Хмільницької меблевої
фабрики, компенсувати її вартість в
сумі 9500 рублів до 15 лютого 1991 року» та
інше хатнє майно.

Отже, зі змісту договору про
добровільний розподіл спільного майна
подружжя від 01 лютого 1991 року,
вбачається, що відповідачка ОСОБА_3
позбулась права власності на ? частину
жилого будинку АДРЕСА_1, тобто фактично
відбулось відчуження її частки у
спільному майні подружжя, на користь
іншого з подружжя, за рахунок придбання
іншого майна.

Дійсно, відповідно до ст.27 КпШС України
(в редакції Закону України від 20.06.1969
року) подружжя може укладати між собою
всі дозволені законом майнові угоди.
Спеціальною підставою припинення
права спільної власності, на набуте
подружжям у період шлюбу майно, є його
поділ, у результаті якого
встановлюється частка кожного з
подружжя у спільному майні, відповідно
до чого вчиняється його розподіл в
натурі у порядку, встановленому ст.28, 29
КпШС України.

Таким чином на час виникнення
правовідносин щодо поділу майна між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 поділ спільного майна
міг здійснюватися добровільно шляхом
укладення подружжям відповідної
цивільно-правової угоди, з послідуючим
нотаріальним посвідченням, або у
судовому порядку на вимогу одного із
подружжя чи на вимогу інших осіб у
зв'язку зі зверненням стягнення на їх
майно (ст.31 КпШС України).

Щодо добровільного поділу майна
подружжя, то відповідно до п.4 ст.13
Закону УРСР «Про держаний нотаріат»
передбачено, що нотаріальні дії
вчинені державними нотаріальними
конторами - видають свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя.

У відповідності до п.29 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністерства юстиції Української РСР
№45/5 від 31 жовтня 1975 року, що діяла на
час виникнення правовідносин між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, державні нотаріуси
посвідчують угоди, для яких
законодавством встановлено
обов'язкову нотаріальну форму.

Проте зазначений договір від 01.02.1991
року про добровільний розподіл
спільного майна подружжя не був
посвідчений сторонами нотаріально (а.с.
16).

Враховуючи наведене, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що договір про добровільний
розподіл спільного майна проводився
подружжям без нотаріального
посвідчення, а тому не має юридичної
сили та фактично не виконувався
сторонами, оскільки в матеріалах
справи відсутні акти передачі майна.

Акт опису та оцінки спільного майна,
належного на праві особистої власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 23 січня 1991 року не
є актом передачі майна, який може бити
доказом виконання укладеного договору
добровільного розділу спільного майна
подружжя (а.с. 17).

Отже, судом вірно було встановлено що
відповідачка ОСОБА_3 не втратила право
спільної сумісної власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 після
підписання договору про добровільний
розділ спільного майна подружжя від 01
лютого 1991 року.

Враховуючи викладене вище, свідоцтво
на право власності на 29/100 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, було видано
нотаріусом ОСОБА_3 без порушень
існуючого законодавства.

Таким чином, доводи апеляційної ОСОБА_2
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Враховуюче наведене, судова колегія
приходить до висновку про те, що
рішення суду першої інстанції
відповідають обставинам справи та
прийняте з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для його скасування або
зміни відсутні.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 14 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______
Луценко В.В.

Судді: _______
Сало Т.Б.

_______
Денишенко Т.О.