У Х В А Л А

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
приватного підприємства
«Спеціалізоване підприємство Юстиція»
Дніпропетровської філії, відділу
державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області, ОСОБА_4, третя особа - публічне
акціонерне товариство «ВТБ Банк», про
визнання недійсними прилюдних торгів,
договору купівлі-продажу за
результатами проведення прилюдних
торгів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 26 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 4 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 лютого 2012 року позовні
вимоги ОСОБА_3 до ПП «Спеціалізоване
підприємство Юстиція»
Дніпропетровської філії, відділ
державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області, ОСОБА_4, третя особа - ПАТ «ВТБ
Банк», про визнання недійсними
проведення прилюдних торгів, договору
купівлі-продажу за результатами
проведення прилюдних торгів
задоволено.

Додатковим рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 8 серпня 2013 року стягнуто в
солідарному порядку з відділу
державної виконавчої служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області, ПАТ «ВТБ Банк» на користь
ОСОБА_4 344 835 грн в рахунок повернення
сплачених коштів за визнання правочину
недійсним. Стягнуто з ПП
«Спеціалізоване підприємство Юстиція»
Дніпропетровської філії на користь
ОСОБА_4 10 655 грн в рахунок повернення
сплачених коштів за визнання правочину
недійсним.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року додаткове рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 8 серпня
2013 року залишено без змін.

30 жовтня 2013 року представник ПАТ «ВТБ
Банк» - Зінченко Г.В. звернувся до
апеляційного суду Дніпропетровської
області із заявою про виправлення
описки в ухвалі апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року, якою змінено
резолютивну частину, задовольнити
апеляційні скарги ПАТ «ВТБ Банк» та
ВДВС Павлоградського МРУЮ та скасувати
додаткове рішення Павлоградського
міськрайонного суду від 8 серпня 2013
року.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4
листопада 2013 року заяву ПАТ «ВТБ Банк»
про виправлення описки задоволено.
Виправлено допущену описку в першому
та другому абзацах резолютивної
частини повного тексту ухвали
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 26 вересня 2013 року. Абзац
перший резолютивної частини повного
тексту ухвали апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року викладено в такій
редакції: «Додаткове рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 8 серпня
2013 року скасовано». Абзац другий
резолютивної частини повного тексту
ухвали апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року викладено в такій
редакції: «В задоволенні заяви ОСОБА_4
про ухвалення додаткового рішення -
відмовлено».

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року і ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 4
листопада 2013 року та залишити в силі
додаткове рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 8 серпня 2013 року, мотивуючи
свої вимоги порушенням судом норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_4 про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину, суд першої
інстанції встановив, що кошти в рахунок
повернення сплачених коштів за
недійсним правочином підлягають
стягненню на підставі вимог п. 2 ч.1 ст. 216
ЦК України шляхом ухвалення
додаткового рішення.

Залишаючи без змін додаткове рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 8 серпня
2013 року, суд апеляційної інстанції в
мотивувальній частині зазначив, що
додаткове рішення підлягає скасуванню
у зв'язку з порушенням норм
процесуального права з постановленням
ухвали про відмову ОСОБА_4 у
задоволенні заяви про ухвалення
додаткового рішення про реституцію
сплачених сум, але в резолютивній
частині ухвали зазначено, що скарга
підлягає відхиленню, а додаткове
рішення залишено без змін.

Виправляючи допущені описки про зміну
резолютивної частини ухвали та
скасовуючи додаткове рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 8 серпня
2013 року, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що текст прийнятого
апеляційним судом рішення за
результатами апеляційного розгляду є
помилковим.

Проте погодитися з висновками
апеляційного суду не можна.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 219 ЦПК України суд
може з власної ініціативи або за заявою
осіб, які беруть участь у справі,
виправити допущені у судовому рішенні
описки чи арифметичні помилки. Заява
про виправлення описок чи арифметичних
помилок у судовому рішенні
розглядається протягом десяти днів з
дня її надходження.

Проте апеляційний суд, не дав належної
оцінки доводам апеляційної скарги.

Згідно із ч. 2 ст. 16 ч. 1 ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Виходячи з аналізу правової природи
процедури реалізації майна на
прилюдних торгах, яка полягає в його
продажу, тобто в забезпеченні переходу
права власності на майно боржника, на
яке звернено стягнення, до покупця -
учасника прилюдних торгів, та
ураховуючи особливості, передбачені
законодавством щодо проведення
прилюдних торгів, складання за
результатами їх проведення акта про
проведення прилюдних торгів є
оформленням договірних відносин
купівлі-продажу майна на публічних
торгах, а відтак є правочином.

Такий висновок узгоджується й з
нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК
України, які відносять до договорів
купівлі-продажу процедури прилюдних
торгів, результатом яких є видача
нотаріусом свідоцтва про придбання
майна з прилюдних торгів на підставі
складеного та затвердженого в
установленому порядку акта державного
виконавця про проведені торги (розд. 6
Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 14 червня 1994 року №
18/5, зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 7 липня 1994 року № 152/361,
ст. 34 Закону України «Про нотаріат»).

Отже, ураховуючи те, що відчуження
майна з прилюдних торгів відноситься
до угод купівлі-продажу, така угода
може визнаватись недійсною в судовому
порядку з підстав недодержання в
момент її вчинення вимог, які
встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України
(ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Разом із тим слід зазначити, що
оскільки, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215
ЦК України, підставами недійсності
укладеного за результатами прилюдних
торгів правочину є недодержання вимог
закону в момент його укладення, тобто
безпосередньо за результатами
прилюдних торгів, то підставами для
визнання прилюдних торгів недійсними є
порушення встановлених законодавством
правил проведення торгів, визначених
саме Тимчасовим положенням.

Відповідно до п 7. постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 6 листопада 2009 року правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. У разі якщо під
час розгляду спору про визнання
правочину недійсним як оспорюваного та
застосування наслідків його
недійсності буде встановлено
наявність підстав, передбачених
законодавством, вважати такий правочин
нікчемним, суд, вказуючи про
нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із
загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконано, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

4 листопада 2013 року апеляційний суд,
постановляючи ухвалу про виправлення
описки в ухвалі апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року, по суті змінив ухвалу,
яка була винесена раніше, тобто
резолютивну частину змінив повністю на
протилежну, що є порушенням ст. 219 ЦПК
України.

За змістом п. 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 резолютивна частина повинна
мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі,
що випливають зі встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог і залежно від
характеру справи давати відповіді на
інші питання, зазначені у статтях 215 - 217
ЦПК.

За змістом п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14, вирішуючи питання про
виправлення описок чи арифметичних
помилок, допущених у судовому рішенні
(рішенні або ухвалі), суд не має права
змінювати зміст судового рішення, він
лише усуває такі неточності, які
впливають на можливість реалізації
судового рішення чи його
правосудності. Проте якщо неправильне
визначення стягнутої суми було
наслідком, наприклад, застосування
закону, який не підлягав застосуванню,
то підстав для виправлення
арифметичних помилок немає.

Питання про внесення виправлень може
бути вирішено судом, що ухвалив
рішення, як із власної ініціативи, так і
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, і незалежно від того, чи
виконано рішення, але в межах
установленого законом строку, протягом
якого воно може бути пред'явлено до
примусового виконання. Внесення
виправлень у судове рішення, яке не
підлягає примусовому виконанню,
строком не обмежено.

Після внесення виправлень чи
арифметичних помилок текст рішення
змінювати не можна, проте у виконавчому
листі наводяться формулювання
резолютивної частини рішення в тій
редакції, яку воно отримало у зв'язку з
постановленням відповідної ухвали.

За змістом ч. ч. 1, 3 п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення
у цивільній справі» додаткове рішення
може бути ухвалено лише у випадках і за
умов, передбачених ст. 220 ЦПК України і
не може змінити по суті основного
рішення або містити в собі висновки про
права та обов'язки осіб, які не брали
участі у справі, чи вирішувати вимоги,
не досліджені в судовому засіданні. При
порушенні питання про ухвалення
додаткового рішення з інших підстав
суд ухвалою відмовляє в задоволенні
заяви.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційною гарантією (ст. 129
Конституції України). Апеляційним
судом порушено зазначені вимоги закону
та викладені обставини не перевірено.

У порушення вимог ст. ст. 10, 212-214, 215 ЦПК
України суд апеляційної інстанції при
перегляді додаткового рішення у повній
мірі не перевірив доводів сторін, не
повно з'ясував обставини справи, не
надав їм оцінки, не звернув увагу на те,
що ПАТ «ВТБ Банк», зазначений в
позовній заяві як 3-тя особа, а тому
постановив хибне судове рішення про
скасування додаткового рішення та
відмовив у задоволенні заяви про
ухвалення додаткового рішення.

За таких обставин, ухвали апеляційного
суду підлягають скасуванню з передачею
справи до апеляційного суду для нового
розгляду апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 342
ЦПК України, розглянувши касаційну
скаргу на ухвалу суду, суд касаційної
інстанції скасовує ухвалу і передає
питання на новий розгляд до суду першої
або апеляційної інстанції, якщо було
порушено порядок, встановлений для
його вирішення.

Керуючись ст. ст. 336, 342, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 4
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик Судді Н.А.
Горелкіна О.І. Євтушенко В.І. Журавель
О.М. Ситнік