Справа № 357/2298/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, 3-я особа: Фурсівська
сільська рада Білоцерківського району
Київської області, про визнання права
власності на господарські будівлі,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом мотивуючи тим, що її батьки
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали в с.Чмирівка
Білоцерківського району, їхня хата
була побудована в 1924 році, знаходилася
в аварійному стані, вона доглядала
батьків, надавала їм необхідну
допомогу, разом з своєю сім'єю
побудувала у домоволодінні батьків
літню кухню розміром 4,50 м х 5,50 м площею
38,50 кв.м та погріб з шийкою площею 25,70
кв.м, після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1
вона оформила спадщину за заповітом на
2/3 частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1, на
підставі заповіту матері після її
смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 вона оформила
спадщину на належну спадкодавцю
частину будинку і земельні ділянки з
цільовим призначенням- для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських споруд, для ведення
особистого селянського господарства
та для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
їй належить 8/9 частин всього спадкового
майна після смерті батьків, з
відповідачами існує спір щодо порядку
користування цим майном. Позивач
просить суд визнати за нею право
власності на літню кухню площею 38,50 кв.м
вартістю 53808 грн. та погріб з шийкою
площею 25,70 кв.м вартістю 9044 грн. в
домоволодінні АДРЕСА_1.

В суді позивач, її представник
підтримали позовні вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав,
пояснив, що він після смерті матері
подав заяву до нотаріальної контори
про прийняття спадщини, але після цього
жодних документів не оформляв, спору з
позивачкою у нього не існує, оскільки
він не користується спадковим майном,
не заперечує того, що не приймав участі
в будівництві літньої кухні та погріба
з шийкою у домоволодінні батьків по
АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилася, про час розгляду справи
повідомлялася належним чином за
зареєстрованим місцем її проживання,
про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення поштового
відправлення.

Представник 3-ї особи до суду також не
з'явився, про час розгляду справи
повідомлені, до суду надано листа щодо
розгляду даної справи без участі
представника Фурсівської сільської
ради Білоцерківського району.

Заслухавши пояснення всіх осіб, які
беруть участь у справі, покази свідків,
оглянувши матеріали даної справи, суд
приходить до висновку, що позов до
задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Так, судом встановлено, що житловий
будинок з відповідними господарськими
будівлями та спорудами по АДРЕСА_1
належав на праві власності батькові
сторін по справі ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право власності на
житловий будинок, виданого виконавчим
комітетом Фурсівської сільської ради
Білоцерківського району 10.01.1989 року,
зареєстрованого в Білоцерківському
МБТІ за № 31, книга 1.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, оформленого 16.09.1997 року
державним нотаріусом Білоцерківської
районної державної нотаріальної
контори на спадкове майно після смерті
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, власником 2/3 частин
вказаного житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд є позивачка по
справі, а 1/3 частина цього будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 16.09.1997 року була оформлена
на ім'я матері сторін ОСОБА_4

Наведені обставини стверджуються
копією свідоцтва про право на спадщину
за заповітом від 16.09.1997 року,
зареєстровано в реєстрі за № 1-2601 /а.с.11/,
технічним паспортом на житловий
будинок по АДРЕСА_1 станом на 10.10.1997 року
/а.с. 31-34/, витягом з реєстру прав
власності на нерухоме майно
Білоцерківського МБТІ від 29.12.2011 року в
матеріалах спадкової справи № 386/2011
щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_4, копію якої надано на запит суду
/а.с. 91/.

Як вбачається зі змісту свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
16.09.1997 року, на момент оформлення
спадщини позивачкою, на земельній
ділянці по АДРЕСА_1 був розташований
житловий будинок житловою площею 19,2
кв.м, хлів /прибудова/ «Г», хлів «Б»,
туалет «В», літня кухня «Д», погріб з
шийкою «Е», огорожа № 1-2.

Як вказано в технічному паспорті МБТІ
на даний будинок станом на 25.11.2011 року
/а.с.20-23/, житловий будинок побудовано в
1924 році, погріб з шийкою «Е»- в 1996 році,
веранду «а-1» -в 1985 році, сарай «Б-1»-в 1970
році, вбиральню «В-1»-в 1960 році,
сарай-прибудову «Г-1»-в 1983 році, літню
кухню «Д-1» -в 1997 році, огорожу № 1 та
хвіртку № 2-в 1960 році.

Отже, всі господарські споруди та
будівлі, в т. ч. і літня кухня та погріб
з шийкою побудовані в той час, коли
власником домоволодіння по АДРЕСА_1 був
батько сторін по справі ОСОБА_5

В судовому засіданні також
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла
мати сторін по справі ОСОБА_4, що слідує
з копії свідоцтва про її смерть /а.с.10/.

Після смерті матері спадщину прийняли
позивачка та відповідачі, подавши до
Білоцерківської районної державної
нотаріальної контори за місцем
відкриття спадщини заяви про прийняття
спадщини, що стверджується копіями
заяв відповідачів від 22.10.2011 року та
копією заяви позивачки від 11.10.2011 року в
матеріалах спадкової справи /а.с.61,63/.

Відповідно до ст.1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто.

А за ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття
спадщини встановлюється строк у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що
після смерті матері на ім'я позивачки
ОСОБА_1 видано свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 29.05.2012 року,
оформлені державним нотаріусом
Білоцерківської районної державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 на 2/3
частки спадкового майна, що
складається : з земельної ділянки
площею 0,0255 га, що становить 1/3 частку
земельної ділянки площею 0,0765 га, яка
розташована в АДРЕСА_2, цільове
призначення-ведення особистого
селянського господарства; земельної
ділянки площею 0,0793 га, що становить 1/3
частку земельної ділянки площею 0,2380 га,
яка розташована в АДРЕСА_1, цільове
призначення -для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд; земельної
ділянки площею 3,250 га, яка розташована
на території Фурсівської сільської
ради Білоцерківського району, передана
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва; з
1/3 частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд по АДРЕСА_1, що
стверджується копіями свідоцтв про
право на спадщину за заповітом,
зареєстрованих в реєстрі за № 2-891, №
2-888, № 2-894, № 2-885, копіями державних
актів на право власності на земельні
ділянки /а.с. 12-18/.

Також згідно копії витягу з реєстру про
державну реєстрацію прав
Білоцерківського МБТІ від 13.06.2012 року
/а.с.19/ за позивачкою зареєстровано
право власності на 2/9 частини будинку
АДРЕСА_1 на підставі вказаного вище
свідоцтва про право на спадщину від
29.05.2012 року № 2-885.

Зі змісту вищенаведених свідоцтв про
право на спадщину за заповітом на ім'я
позивачки вбачається, що свідоцтва про
право на спадщину на 1/3 частку
спадкового майна після смерті ОСОБА_4
не видано.

Отже, як встановлено судом,
відповідачі, які прийняли спадщину
після смерті матері, мають право разом
на 1/3 частку спадкового майна, як
спадкоємці за законом на обов'язкову
частку у спадщині.

Так, згідно ч.1 ст.1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

А згідно копій паспортів відповідачів
в матеріалах спадкової справи, на
момент відкриття спадщини після смерті
матері ОСОБА_2 виповнилося 67 років,
ОСОБА_3-62 роки, тобто, вони були
непрацездатними за віком.

За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який
прийняв спадщину, може одержати
свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Таким чином, судом встановлено, що за
позивачкою ОСОБА_1 після смерті батьків
зареєстровано у встановленому законом
порядку право власності на 8/9 частин
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд по АДРЕСА_1, 1/9 частина цього
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд
належить відповідачам по справі, які
спадщину прийняли, але по даний час не
оформили право власності на вказану
частину будинку, що вбачається з
інформаційних довідок з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 25.03.2014 року, наданих на запит суду
Реєстраційною службою
Білоцерківського міськрайонного
управління юстиції у Київській області
/а.с.121-128/.

За ст. 355 ЦК України майно, що є у
власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві
спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з
підстав, не заборонених законом.

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно.

Відповідно до ст.356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Отже, власність позивачки на вказаний
вище будинок є спільною частковою
власністю.

Позивач просить суд визнати за нею
право власності на літню кухню та
погріб з шийкою у вказаному вище
домоволодінні, посилаючись в
обгрунтування своїх вимог на те, що ці
господарські будівлі було збудовано
нею та членами її сім'ї.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно приписів ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних, або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК
України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст.317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

На зміст права власності не впливають
місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Згідно ст.319 ЦК України власник володіє,
користується і розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

За ст.386 цього Кодексу держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

Відповідно до ст.186 ЦК України річ,
призначена для обслуговування іншої
(головної) речі і пов'язана з нею
спільним призначенням, є її
приналежністю.

Приналежність слідує за головною
річчю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно норм ст.381 ЦК України садибою є
земельна ділянка разом з розташованими
на ній житловим будинком,
господарсько-побутовими будівлями,
наземними і підземними комунікаціями,
багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку
вважається, що відчужується вся садиба,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Як роз'яснено в п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 року
за № 7 « Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» /зі змінами/, різні
господарські будівлі (літні кухні,
сараї тощо) є підсобними будівлями і
складають з будинком одне ціле. Тому
при відчуженні жилого будинку вони
переходять до нового власника разом з
будинком, якщо при укладенні договору
про відчуження не було обумовлено їх
знесення або перенос попереднім
власником.

Отже, відповідно до наведених правових
норм господарські будівлі / літня
кухня, погріб з шийкою/ - не є
самостійним об'єктом права власності, а
є господарськими спорудами, які у свою
чергу є приналежністю головної речі -
житлового будинку і призначені для
його обслуговування.

Позивач успадкувала після смерті
батьків не відокремлену частину
будинку /квартиру/, а ідеальну частку у
праві спільної часткової власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1 з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд, оскільки
розподіл вказаного домоволодіння в
натурі не проводився, а згідно з п.7
наведеної вище Постанови Пленуму
Верховного Суду України саме при
поділі жилого будинку суд зобов'язаний
зазначити в рішенні, яка відокремлена
(ізольована після переобладнання)
частина будинку конкретно виділяється
і яку частку в будинку вона складає, а
також, які підсобні будівлі
передаються власнику.

Таким чином, позивачка одночасно
набула права власності на літню кухню
та погріб з шийкою у частині
пропорційно розміру її частки у праві
власності на будинок.

Згідно зі ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною власністю.

Як встановлено судом, на даний час
вказаним житловим будинком
користується тільки позивачка,
відповідачі цим майном не
користуються, спори між ними щодо
користування цим майном відсутні,
відповідачі навіть не оформили своє
право власності на спадкове майно.

Крім того, як було вказано вище в
рішенні, літня кухня та погріб з шийкою
побудовано тоді, коли право власності
на будинок належало батькові
позивачки, тобто, саме йому належало і
право власності на всі господарські
будівлі та споруди, які є приналежністю
головної речі - житлового будинку.

В судовому засіданні були допитані
свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, які вказали на те, що
будівництвом літньої кухні та погріба
в садибі батьків позивачки, які на той
час були живі, займалися позивачка та
її чоловік, це будівництво було
розпочате десь в 1989-1990 роках.

Позивачкою також надано до суду копії
накладних на різні будівельні
матеріали, оформлені на ім'я її
чоловіка ОСОБА_12, копії квитанцій до
прибуткових касових ордерів про сплату
ним коштів за ці матеріали за 1985-1989,
1991-1992 роки /а.с. 36-40/.

Відповідач ОСОБА_13 в суді також
пояснив, що будівництвом вказаних
господарських споруд в домоволодінні
батьків займалися позивачка з
чоловіком, він в цьому участі не
приймав.

Згідно роз'яснень в п.4 вищенаведеної
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04.10.1991 року № 7 /зі змінами/,
якщо члени сім'ї власника житлового
будинку брали участь лише у
будівництві підсобних будівель
/літньої кухні, сараю тощо/ і підсобних
приміщень, то вони мають право на
відшкодування своїх затрат на
будівництво, якщо допомогу
забудовнику вони надавали не
безоплатно.

Таким чином, дослідженими в судовому
засіданні доказами підтверджуються ті
обставини, що позивачка та її чоловік
дійсно приймали участь у будівництві
літньої кухні та погріба з шийкою у
домоволодінні, власником якого був
батько позивачки, ні вона сама, ні її
чоловік не стали співвласниками цього
домоволодіння за життя батьків,
позивач набула права власності на
частину будинку після смерті батька,
так, спадщина відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1,
правовстановлюючий документ
/свідоцтво про право на спадщину/
позивач одержала 16.09.1997 року.

За ч.3 ст.357 ЦК України співвласник має
право на відповідне збільшення своєї
частки у праві спільної часткової
власності, якщо поліпшення спільного
майна, які не можна відокремити,
зроблені ним своїм коштом за згодою
всіх співвласників, з додержанням
встановленого порядку використання
спільного майна.

Відповідно до ч.4 цієї статті
співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Поліпшення спільного майна, які можна
відокремити, є власністю того з
співвласників, який їх зробив, якщо
інше не встановлено домовленістю
співвласників.

Згідно з п.12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 року
за № 7, на яку вказано вище, при розгляді
спорів між учасниками спільної
часткової власності на жилий будинок
про зміну часток суди повинні
враховувати, що такі вимоги можуть бути
задоволені, якщо учасник спільної
власності збільшить в ньому за свій
рахунок корисну площу будинку (жилих і
підсобних його приміщень) шляхом
прибудови, надбудови або перебудови,
проведеної з дозволу виконкому
місцевої Ради і за згодою решти
учасників спільної власності.

Спорудження господарських будівель
(сараїв, гаражів тощо) не є підставою
для збільшення встановленого раніше
розміру частки в праві власності на
будинок.

Отже, частка позивачки, як співвласника
будинку, яку вона одержала у власність
в порядку спадкування, не може
збільшитися за рахунок господарських
споруд-літньої кухні та погріба з
шийкою.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386,
391 ЦК України власник вправі
звернутися до суду з вимогою про захист
порушеного права будь-яким способом, що
є адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає можливість захистити порушене
право.

Згідно приписів вищенаведених
правових норм, право власності
позивачки на частину будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд не є порушеним, її
власність є спільною частковою як на
житловий будинок, так і на господарські
будівлі та споруди, які є приналежністю
будинку, спори між нею та відповідачами
щодо користування спільним майном на
даний час відсутні, а право спільної
часткової власності може бути
припинено в разі поділу будинку в
натурі, в разі припинення права
власності інших співвласників в
судовому порядку з виплатою їм
грошової компенсації вартості часток
за приписами ст.365 ЦК України або за
домовленістю співвласників шляхом
укладення відповідних угод щодо
відчуження їх часток на користь
позивачки.

Виходячи з принципу диспозитивності
цивільного судочинства, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд /ст.11
ЦПК України/.

А тому суд вважає позов
необґрунтованим і приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову.

На підставі ст.5 Закону України «Про
судовий збір» позивач звільнена від
сплати судового збору як потерпіла від
наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії.

Керуючись ст.ст.15,16, 186, 316, 317, 319, 355,356,357,
358, 381,386, 1241, 1269, 1270, 1296 ЦК України, ст.ст.3,
10, 11, 60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя А. М. Дмитренко