Ухвала

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного
управління Держземагенства,
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві, третя
особа: приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
зобов'язання вчинити дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 09 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 01 серпня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з уточненим та збільшеним згодом
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Головного управління Держземагенства,
реєстраційної служби Головного
управління юстиції у м. Києві про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що
згідно заповіту від 07 червня 2002 року
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року,
заповів ОСОБА_1 будинок, розташований
на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Спадкоємцем майна померлого також є
його донька - ОСОБА_2 Остання на
підставі рішення апеляційного суду м.
Києва від 23 вересня 2009 року, яким за
нею визнано право власності у порядку
спадкування на земельну ділянку,
розміром 0,1 га. за вище вказаною
адресою, отримала державний акт на
право власності на цю земельну ділянку,
та через представника ОСОБА_4
відповідно до договору купівлі-продажу
23 жовтня 2009 року продала зазначену
земельну ділянку ОСОБА_3

Посилаючись на те, що ухвалою
Верховного Суду України від 17
лютого 2010 року, рішення апеляційного
суду м. Києва від 23 вересня 2009 року
скасовано, та залишено без змін рішення
Печерського районного суду м. Києва від
29 липня 2009 року, яким ОСОБА_2 відмовлено
у задоволенні позову, що спірним
договором порушено її права, позивач
просила визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
23 жовтня 2009 року та зобов'язати Головне
управління Дежземагенства та
реєстраційну службу Головного
управління юстиції у м. Києві скасувати
реєстрацію права власності ОСОБА_3 на
зазначену земельну ділянку.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 09 квітня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 01
серпня 2013 року, частково задоволено
позовні вимоги ОСОБА_1 Визнано
недійсним договір купівлі-продажу від
23 жовтня 2009 року, за яким ОСОБА_2 через
ОСОБА_4 продала ОСОБА_3 земельну ділянку
по АДРЕСА_1, загальною площею 0,1000 га,
який посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за №268. У задоволенні решти
позовних вимог - відмовлено. Вирішено
питання щодо судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилаючись
на порушення судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати ухвалені судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходив з положень ст. ст. 203, 215
ЦК України та дійшов висновку про те, що
оскільки спірний правочин підлягає
визнанню недійсним, оскільки його було
укладено на підставі рішення суду, яке
скасовано.

Проте, з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Судами встановлено що згідно заповіту,
складеному 07 червня 2002 року ОСОБА_6
який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, заповідав
ОСОБА_1 будинок АДРЕСА_1 та все майно у
цьому будинку. ОСОБА_2, яка є дочкою
ОСОБА_6 має право на спадкування
обов'язкової частки у майні померлого.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
23 вересня 2009 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Головного управління
земельних ресурсів України Київської
міської державної адміністрації,
ОСОБА_1 про визнання права власності на
спадкове майно за законом, за ОСОБА_2
визнано право власності у порядку
спадкування на земельну ділянку,
розміром 0,1 га, що розташована на
АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2
отримала державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку та через представника ОСОБА_4
на підставі договору купівлі-продажу 23
жовтня 2009 року, який посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований у реєстрі за №268,
продала її ОСОБА_3 Станом на момент
посвідчення договору купівлі-продажу,
був наявний арешт щодо майна померлого
ОСОБА_6, зареєстрований 25 травня 2006
року на підставі постанови
спеціалізованого слідчого відділу СУ
ГУ МВС України в м. Києві від 18 травня 2006
року,

Ухвалою Верховного Суду України від 17
лютого 2010 року, рішення апеляційного
суду м. Києва від 23 вересня 2009 року
скасовано, рішення Печерського
районного суду м. Києва від 29 липня 2009
року, яким ОСОБА_2 відмовлено у
задоволенні позову, залишено без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК
України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсним зазначеного вище
договору ОСОБА_1 посилалась на
порушення її права цим договором,
оскільки відповідно заповіту від 07
червня 2002 року будинок, що розташований
за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 8 т.1) та все
майно у ньому, заповідано саме їй, а
тому продаж земельної ділянки
сторонній особі є незаконною.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, зазначив
що права позивача як спадкоємиці
померлого ОСОБА_6, порушені при
укладенні спірного договору, оскільки
останнім при житті 07 червня 2002 року
складено заповіт на користь ОСОБА_1
відносно будинку, що розташований саме
на спірній земельній ділянці, яка до
складу спадкової маси не увійшла

На підтвердження своїх позовних вимог
позивачем було надано заповіт ОСОБА_6
від 07 червня 2002 року за яким дійсно
будинок АДРЕСА_1 та все майно у ньому
заповідано ОСОБА_1

Разом з цим, у матеріалах справи
відсутні документи про прийняття
останньою спадщини у порядку,
передбаченому законодавством, діючим
на час її відкриття: заява про
звернення до нотаріальної контори та
інше.

Крім того, матеріали справи свідчать
про наявність порушених кримінальних
справ відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за
ознаками злочину, передбаченого ч.ч. 1, 3,
4 ст. 358 КК України, щодо укладеного
заповіту від 07 червня 2002 року та
довіреності від ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4
від 22 липня 2004 року відносно
розпорядження майном ОСОБА_6

Також між сторонами існують інші спори
щодо спадкового майна, оскільки
відповідачем ОСОБА_2, яка є дочкою
померлого ОСОБА_6, заявлялися вимоги,
щодо наявності у неї права на
спадкування обов'язкової частки у
спадщині, що відкрилася після смерті її
батька ОСОБА_6

Результати розгляду зазначених
кримінальних та цивільно-правових
справ у матеріалах даної справи
відсутні. Чи впливають рішення
прийняті слідчими органами при
розслідуванні кримінальних справ, при
розгляді інших цивільно-правових
спорів, на вирішення заявленого позову,
судами не досліджувалося.

Статтею 349 ЦК України передбачено що
право власності на майно припиняється
в разі знищення цього майна.

Таке знищення може бути результатом
дій власника або інших осіб. Зокрема, це
може бути таке використання майна, в
результаті якого воно повністю і
назавжди втрачає свої властивості,
індивідуальні ознаки тощо. Знищення
майна може трапитися і незалежно від
волі власника.

Постановою Вишгородського районного
суду Київської області від 22 квітня
2010 року, було задоволено позовні вимоги
ОСОБА_3 та зобов'язано Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна скасувати право
власності ОСОБА_6 на неіснуюче нерухоме
майно, що зареєстровано за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Київського
міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
Київської міської державної
адміністрації від 07 жовтня 2009 року
земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1
вільна від забудов.

У разі знищення майна, права на яке
підлягають державній реєстрації, право
власності на це майно припиняється з
моменту внесення за заявою власника
змін до державного реєстру (ч. 2 ст. 349
ЦК).

Припинення права власності на таке
майно пов'язується з наявністю
юридичної сукупності: дії або події, що
потягли знищення речі; правочину -
звернення власника до відповідного
органу; адміністративного акту -
рішення цього органу про виключення
знищеної речі з державного реєстру.

Чи є чинною постанова Вишгородського
районного суду Київської області від 22
квітня 2010 року, чи виконана вона, чи
дійсно було знищено будинок на
зазначеній вище спірній ділянці, коли і
ким саме, чи вносилися за заявою
власника зміни про це до державного
реєстру у відповідності з ч. 2 ст. 349
ЦК і коли, чи не заважало це прийняти
спадщину ОСОБА_1, судами не визначено.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, зокрема
вирішуючи питання про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 23 жовтня 2009
року, належним чином не з'ясували чи
були порушені зазначеним договором
права позивача, згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, ухвалені по справі рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 09 квітня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 01 серпня
2013 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
М.А. Макарчук

Судді:
А.О. Леванчук

А.В.
Маляренко

В.А.
Нагорняк

В.О.
Савченко