У Х В А Л А

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
повернення безпідставно набутих
грошових коштів за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Вінницької області від 03 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі усної домовленості
про купівлю-продаж автомобіля марки Opel
Combo, 1994 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1, ОСОБА_4, діючи від імені
ОСОБА_5, 05 липня 2011 року виписав на його
ім'я довіреність на керування та
розпорядження цим автомобілем,
натомість він сплатив 22 500 грн., про що
відповідач написав розписку. У
подальшому, 21 лютого 2013 року,
зазначений автомобіль було у нього
вилучено працівниками Державної
автомобільної інспекції з мотивів
накладення на нього 07 липня 2009 року
Державною виконавчою службою арешту.
Посилаючись на те, що під час видачі
довіреності на розпорядження
автомобілем відповідач був обізнаний,
що не мав права його відчужувати,
оскільки на цей автомобіль накладено
арешт, позивач просив стягнути з
відповідача безпідставно набуті кошти
у розмірі 22 500 грн.

Рішенням Козятинського міськрайонного
суду Вінницької області 25 липня 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 03 жовтня 2013 року рішення
місцевого суду скасовано. Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 безпідставно
набуті грошові кошти у розмірі 22 500 грн.
Розподілено судові втрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідач не міг знати про накладення
на автомобіль арешту, оскільки не був
його власником. Власником автомобіля є
ОСОБА_5, а, відтак, ОСОБА_4 не є належним
відповідачем у даній справі.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що ОСОБА_4, який на час
видачі позивачеві спірної довіреності
не був власником автомобіля, фактично
його відчужив та звернув грошові кошти
на свою користь, а, відтак, є належним
відповідачем у даній справі. При цьому
суд зазначив, що отримані відповідачем
грошові кошти є безпідставно набутими
у розумінні ст. 1212 ЦК України.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі
усної домовленості про купівлю-продаж
автомобіля марки Opel Combo, 1994 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_5,
05 липня 2011 року видав ОСОБА_3
довіреність на керування та
розпорядження цим автомобілем, а
ОСОБА_3 сплатив йому 22 500 грн., про що він
написав розписку.

В подальшому, 21 лютого 2013 року,
зазначений автомобіль було вилучено
працівниками Державної автомобільної
інспекції, оскільки 07 липня 2009 року
Державною виконавчою службою на нього
накладено арешт.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що на момент видачі довіреності на
його ім'я автомобіль знаходився під
арештом, ОСОБА_4 не мав права його
відчужувати та отримувати грошові
кошти, а, відтак, ці грошові кошти за
розпискою отримані ним безпідставно.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Із системного аналізу положень ЦК
України можна дійти висновку про те, що
правочин є достатньою та належною
правовою підставою набуття майна
(отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, ст. 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим.

Зазначеного суд апеляційної інстанції
не врахував та не дав належної правової
оцінки правовідносинами, що виникли
між сторонами, зокрема довіреності на
розпорядження автомобілем та розписці,
які складені відповідачем, а також
належним чином не встановив, чи може до
цих правовідносин застосовуватись ст.
1212 ЦК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 03 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська