У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів: Завгородньої І.М., Горелкіної
Н.А., Іваненко Ю.Г., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, приватного підприємства «Земля
та люди» про розірвання договорів,
виділення в натурі частки у праві
спільної сумісної власності подружжя,
стягнення суми за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на заочне рішення
Комінтернівського районного суду
м. Харкова від 1 лютого 2013 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 4 листопада 2013 року та
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 4 листопада 2013
року,

встановила:

У лютому 2011 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 4 грудня 2009 року між
ним та ОСОБА_5 укладено договір
доручення у формі нотаріально
завіреної розписки строком до 1 січня
2011 року, відповідно до якої остання
отримала кошти у розмірі 208 000 гривень,
що еквівалентно 26 000 доларам США для
придбання на ім'я позивача житлового
будинку в смт. Пісочин Харківського
району Харківської області.

5 січня 2010 року між позивачем та ПП
«Земля та люди» укладено договір
доручення, відповідно до умов якого
підприємство зобов'язалось
забезпечити виконання договору
доручення від 4 грудня 2009 року.

Оскільки до 1 січня 2011 року житловий
будинок придбано не було, позивач
просив суд розірвати вказані договори
та стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 208
000 гривень.

Уточнивши позовні вимоги, позивач
просив суд виділити в натурі частки
ОСОБА_5 у спільному сумісному майні
подружжя, а саме - Ѕ частину
домоволодіння АДРЕСА_2, належного на
праві власності ОСОБА_6 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
20 березня 2007 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1292, та Ѕ
частину житлового будинку АДРЕСА_1,
належного на праві власності ОСОБА_6 на
підставі свідоцтва про право власності
від 12 січня 2009 року, виданого Жовтневою
районною у м. Харкові радою, звернувши
стягнення на частку ОСОБА_5, а також
стягнути з останньої на свою користь
інфляційні втрати у розмірі 5 200
гривень, 3% річних у розмірі 2 000 гривень
21 копійки та витрати на правову
допомогу у розмірі 8 000 гривень.

Заочним рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 1
лютого 2013 року позов задоволено.

Ухвалено розірвати договір доручення
від 4 грудня 2009 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у формі нотаріально
завіреної розписки, зареєстрованої в
реєстрі правочинів за № 4772.

Розірвано договір доручення від 5 січня
2010 року, укладений між ОСОБА_4 та
приватним підприємством «Земля та
люди».

Виділено в натурі частку ОСОБА_5 у
спільному сумісному майні подружжя, а
саме: Ѕ житлового будинку літ. А-2 по
АДРЕСА_1, що належить
ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право
власності від 12 січня 2009 року, виданого
Жовтневою районною радою м. Харкова.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 208 000
гривень основного боргу, 5 200 гривень
інфляційних втрат та 2 000 гривень 21
копійку - 3 % річних, всього у сумі - 215 200
гривень 21 копійку.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у
розмірі 8 000 гривень.

Звернуто стягнення на частку
ОСОБА_5 у спільному сумісному майні
подружжя, а саме: на Ѕ житлового будинку
літ. А-2 по АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_6 на підставі свідоцтва
про право власності від 12.01.2009 р.,
виданого Жовтневою районною радою
м. Харкова.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 4 листопада
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено.

У задоволенні позову в частині
виділення в натурі частки у праві
спільної сумісної власності подружжя
та звернення стягнення на неї
відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення суду першої та
апеляційної інстанції і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційного
суду і залишити в силі рішення суду
першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційні скарги задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими. При цьому суд касаційної
інстанції перевіряє законність і
обґрунтованість постановлених судових
рішень в межах позовних вимог,
заявлених у суді першої інстанції, та
доводів касаційної скарги.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
в частині виділення в натурі частки у
праві спільної сумісної власності
подружжя та звернення стягнення на неї,
апеляційний суд правильно виходив з
того, що звернення стягнення на майно
можливо у випадках, якщо договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби, а оскільки
факту отримання ОСОБА_5 грошей в
інтересах сім'ї не встановлено, дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову у цій частині,
врахувавши, крім того, що рішення суду
першої інстанції не звернуто до
примусового виконання.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції в частині розірвання
договорів доручення та стягнення
коштів, апеляційний суд правильно
встановив невиконання зобов'язань за
договорами доручення від 4 грудня
2009 року та 5 січня 2010 року.

Оскільки доводи касаційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді справи апеляційним судом
допущено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
процесуального права, які передбачені
ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішень, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4
відхилити.

Заочне рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від
1 лютого 2013 року в частині, залишеній
без змін рішенням апеляційного суду
Харківської області від 4 листопада 2013
року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 4 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Н.А.
Горелкіна Ю.Г. Іваненко