АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22-ц/791/155/14
І інстанції Стамбула М.І.
Доповідач: Ігнатенко П.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року січня місяця 16 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Стародубця
М.П.Суддів:Воронцової Л.П. Ігнатенко
П.Я.При секретарі:Калюжному
О.О.розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 на
рішення Дніпровського районного суду
м. Херсона від 11 квітня 2013 року в
цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_9, приватний
нотаріус Херсонського міського
нотаріального округу ОСОБА_10, про
визнання договору купівлі-продажу
частково недійсним, за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2010 року ОСОБА_8 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що він є
громадянином Іспанії, з 01.02.2002 року
проживає у м. Херсон та є засновником
приватного підприємства «Барселона»,
яке зареєстроване та здійснює свою
господарську діяльність у м. Херсоні. З
метою придбання нерухомості для
використання її як офісного приміщення
та для власних потреб, ним 07 листопада
2006 року був придбаний будинок АДРЕСА_1,
гроші передані продавцю. При цьому за
рекомендацією і згодою відповідачки
ОСОБА_6 договір купівлі-продажу
вказаного будинку оформлений на її
ім'я, оскільки остання пояснювала, що
позивач, як іноземець, не зможе
приватизувати земельну ділянку під
будинком. ОСОБА_8 просив поновити йому
строк на звернення до суду з позовом,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 07 листопада 2006
року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у
частині покупця ОСОБА_6; припинити її
право власності на зазначений вище
будинок; визнати за ним право власності
на вказаний будинок.

У лютому 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_8,
посилаючись на те, що спірний будинок
придбаний нею за власні кошти. За усною
домовленістю із ним, вона дозволила
розмістити офіс шлюбного агентства
«Барселона» в указаному будинку,
оскільки допомагала останньому в
бізнесі. Відповідач ОСОБА_8
намагається заволодіти її майном, у
жовтні 2010 року він звертався до суду з
позовом до неї про поділ майна,
набутого під час спільного проживання
та просив визнати за ним право
власності на 1/2 частину спірного
будинку, проте провадження у цій справі
було закрито через повторну неявку
ОСОБА_8 в судове засідання. ОСОБА_6
постійно проживає в м. Чернігові, однак
несе витрати з ремонту і утримання
спірного будинку, неодноразово
зверталася до правоохоронних органів з
приводу незаконних дій з боку
відповідача, який, за час її
відсутності змінив замки у будинку, чим
створює перешкоди в користуванні
належним їй майном. Після уточнення
позовних вимог просила усунути їй
перешкоди в користуванні житловим
будинком АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання
ОСОБА_8 змінити встановлені ним замки
на хвіртці та усіх дверях в цьому
будинку на ті, які були раніше, або
надати ключі від нових замків.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 11 квітня 2013 року ОСОБА_8
поновлено строк на звернення до суду з
указаним позовом. Позов ОСОБА_8
задоволено: визнано недійсним
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу від 7 листопада 2006 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у
частині покупця ОСОБА_6; припинено
право власності ОСОБА_6 на будинок
АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_8 право
приватної власності на цей будинок. У
задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 04 червня 2013
року рішення суду першої інстанції в
частині задоволення пазову ОСОБА_8
скасовано. Позов ОСОБА_8 задоволено
частково. Визнано договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 07
листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_6
та ОСОБА_9, удаваним у частині покупця
ОСОБА_6; визнано покупцем за цим
договором ОСОБА_8; визнано за ОСОБА_8
право власності на вказаний будинок; у
задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_8 відмовлено. У решті - рішення
суду залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 02 жовтня 2013 року рішення
апеляційного суду Херсонської області
від 04 червня 2013 року скасовано та
справу передано на новий розгляд до
апеляційного суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка
діє в інтересах ОСОБА_6 посилається на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права та просить його
скасувати і ухвалити нове, яким позов
ОСОБА_8 залишити без задоволення, а її
зустрічні позовні вимоги задовольнити
в повному обсязі, зобов'язати
громадянина Іспанії ОСОБА_8 повернути
їй домову книгу для прописки громадян,
які проживають у спірному будинку з
технічним паспортом на нього з
реєстраційним № 5177, складеним 06 лютого
2007 року, стягнути з ОСОБА_8 на її
користь у відшкодування матеріальної
шкоди 15068,38 гривні, у відшкодування
моральної шкоди 3000 гривень, усунути їй
перешкоди у користуванні
вищезазначеним житловим будинком
шляхом зобов'язання ОСОБА_8 надати
ключі від замків, змінених ним на
хвіртці та дверях будинку.

Письмових заперечень на апеляційну
скаргу до суду не надходило.

Апелянт в судове засідання не
з'явилась, подала заяву про розгляд
справи у її відсутності.

Позивач та його представник в судовому
засіданні апеляційну скаргу не
визнали, просили її відхилити,
пояснивши, що фактично спірний будинок
придбано ОСОБА_8 за його особисті
кошти. Всі істотні умови договору він
погоджував із продавцем та вважає
будинок своєю власністю.

Аналогічні обставини щодо придбання
будинку зазначались ОСОБА_8 у позові до
ОСОБА_6, поданому в жовтні 2010 року
залишеному без розгляду.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах, визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
підлягає задоволенню частково з таких
підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_8, суд першої
інстанції виходив із того, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
вчинений під впливом помилки, оскільки
дійсним покупцем за цим договором є
позивач.

Проте з такими висновком суду першої
інстанції в частині позовних вимог
ОСОБА_8 погодитися не можна.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Тобто, під помилкою слід розуміти
таке неправильне сприйняття саме
учасником договору суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на його волевиявлення, за
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року № 9, за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК України) сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини.

Таким чином, головним елементом угоди
(правочину) є вільне волевиявлення та
його відповідність внутрішній волі
сторін, які спрямовані на настання
певних наслідків, то основним
юридичним фактом, який підлягає
встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору купівлі-продажу та
з'ясування питання про те, чи не
укладена ця угода з метою приховати
іншу угоду та яку саме.

Удаваним може бути не весь
правочин, а лише щодо когось з його
учасників, зокрема встановивши, що
обов'язки покупця за договором
купівлі-продажу виконав позивач, і він
же скористався правами покупця (саме
він домовлявся про істотні умови
договору), а відповідач вдає з себе
покупця, будучи лише формально
вписаним у такий договір, суд може
визнати договір в частині покупця
удаваним і визнає покупцем за
договором позивача у справі.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно договору купівлі-продажу від 07
листопада 2006 року покупцем будинку
АДРЕСА_1 зазначена ОСОБА_12 Договір
нотаріально посвідчений та
зареєстрований в передбаченому
законом порядку (т.1 а.с.10,12).

В ході апеляційного розгляду
встановлено, що вів перемовини із
продавцем ОСОБА_13, погоджував з ним всі
істотні умови договору купівлі-продажу
та оплату за цим договором проводив
саме позивач ОСОБА_8, в зв'язку з чим
зазначений договір є удаваним в
частині покупця. Позивач є покупцем за
договором, в зв'язку з чим у нього
виникло право власності на будинок, а
ОСОБА_6 не набувала прав та обов'язків
за договором з моменту його укладення.

Вказані обставини підтверджуються
письмовою заявою (т.2 а.с.24) та
поясненнями допитаного в якості свідка
продавця будинку ОСОБА_9, який
підтвердив, що продав будинок позивачу
ОСОБА_8, погодив всі умови договору з
ним та отримав оплату. Аналогічні
пояснення дав в ході апеляційного
розгляду позивач ОСОБА_8 допитаний в
якості свідка.

Свідок ОСОБА_20 пояснив в ході
апеляційного розгляду, що
супроводжував позивача при проведенні
перемовин, погодженні всіх істотних
умов договору купівлі-продажу, був
присутній 07.11.2006 року при передачі
грошей по договору від позивача
продавцю ОСОБА_9 та знав про оформлення
будинку на ОСОБА_6, яка пояснювала, що
ОСОБА_8 є громадянином іншої держави та
не має право на приватизацію землі під
будинком. Після придбання будинку
позивач робив в ньому ремонт та до 2010
року ОСОБА_6 не оспорювала його право
власності на будинок.

Свідок ОСОБА_16 підтвердила, що спірний
будинок придбав позивач ОСОБА_8, він же
проводив ремонт у будинку та передавав
кошти на підключення будинку до
системи каналізації, хоча формально
документи на проведення каналізації та
інші послуги були оформлені на ім'я
ОСОБА_6, оскільки на неї оформлений
будинок.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що підвозив
ОСОБА_8 разом з іноземцем на ім'я ОСОБА_20
для огляду спірного будинку та
проведення переговорів з продавцем,
якому позивач передавав гроші в
приміщенні нотаріальної контори в день
укладення договору. Там же свідку стало
відомо, що договір купівлі-продажу буде
укладено на ім'я ОСОБА_6, оскільки
іноземець не може приватизувати
земельну ділянку під будинком.

Окрім того, зазначені обставини
вчинення правочину підтверджуються
заявою про отримання 20 серпня 2006 року
позики ОСОБА_8 в сумі 130000 євро від
ОСОБА_20 (т.1 а.с.43-44);

Довідкою «Західінкомбанку» про
відвідування позивачем 07.11.2006 року
індивідуального сейфу в банку (т.1 а.с.19);

Нотаріально посвідченою довіреністю
від 29 листопада 2006 року, виданою ОСОБА_6
на ім'я ОСОБА_8 розпоряджатися спірним
будинком та її ж довіреністю від 03.07.2010
року на ім'я ОСОБА_19 на оформлення
приватизації земельної ділянки під цим
будинком (т.1 а.с.40.41).

Приведені докази іншою стороною
спростовані не були, судом першої
інстанції повно та правильно
встановлено дійсні обставини у справі,
проте помилково кваліфіковано спірні
правовідносини сторін та допущено
помилку у застосуванні норм
матеріального права.

Оскільки ОСОБА_8 не є стороною договору
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 07
листопада 2006 року, суд першої інстанції
не визначився з характером спірних
правовідносин та застосував закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, у зв'язку з чим рішення
суду підлягає скасуванню із ухваленням
нового рішення.

Відповідно до роз'яснень в п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», за якою при розгляді справ
про визнання правочинів недійсними
суди залежно від предмета і підстав
позову повинні застосовувати норми
матеріального права, якими регулюються
відповідні відносини, та на підставі
цих норм вирішувати справи.

Таким чином, з урахуванням підстав та
предмета позову ОСОБА_8, до спірних
правовідносин підлягає застосуванню
ст. 235 ЦК України, оскільки з
достовірністю встановлено, що фактично
укладено договір купівлі-продажу між
ОСОБА_9 та ОСОБА_8 із погодженням ними
всіх істотних умов, зазначених у
договорі та оплатою продавцю
зазначеної в договорі суми. Отже
договір є удаваним в частині покупця та
ОСОБА_8 слід визнати покупцем за
договором, визнати за ним право
власності на будинок.

З матеріалів справи вбачається та
сторонами не оспорювалось, що стосунки
між ними погіршилися в серпні 2010 року,
що в сукупності з іншими доказами
свідчить на користь того, що до цього
моменту ОСОБА_8 вважав своє право на
спірний будинок не порушеним, оскільки
вільно користувався ним, іншою
стороною його право на будинок не
заперечувалось.

Отже, враховуючи вимоги ст.ст. 256,257,261 ЦК
України, згідно яких початок
трирічного строку позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права, судова колегія
дійшла висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_8 в частині поновлення строку
позовної давності задоволенню не
підлягають, оскільки строк позовної
давності на звернення до суду з даним
позовом ним не пропущено.

В частині відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6, судова колегія
погоджується із висновками суду першої
інстанції.

Доводи апелянта щодо понесених ОСОБА_6
витрат на утримання спірного будинку
та вчинення ОСОБА_8 протиправних дій,
судовою колегією до уваги не
приймаються, як не доведені.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 придбав
для своїх нужд спірний будинок, оплатив
його вартість за договором
купівлі-продажу, організовував
ремонтні роботи, оплачував утримання
будинку, а договори на послуги були
оформлені на ім'я ОСОБА_6 лише
формально, оскільки будинок числився
за нею.

На підставі наведеного колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково,
рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_8 скасувати з ухваленням нового
рішення в цій частині, в решті рішення
суду залишити без змін.

На підставі ст. 235 ЦК України, керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України, колегія
суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
міста Херсона від 11 квітня 2013 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_8 скасувати.

Позов ОСОБА_8 задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1 від 07 листопада 2006
року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
Херсонського міського нотаріального
округу ОСОБА_10, реєстровий № 2779,
удаваним в частині покупця ОСОБА_6.

Визнати покупцем за договором
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 від 07
листопада 2006 року, укладений між ОСОБА_9
та ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Херсонського міського
нотаріального округу ОСОБА_10,
реєстровий № 2779, ОСОБА_8.

Визнати право власності на будинок
АДРЕСА_1 за ОСОБА_8.

У задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_8 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної
сили з моменту проголошення, на нього
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили може бути подана
касаційна скарга безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

Головуючий:

Судді: