РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року Московський
районний суд м.Харкова в складі
головуючого судді - Єлізарова І.Є.,при
секретарі -Зубковій Г.В. розглянувши у
відкритому судовому засіданні в
м.Харкові цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ФОП
ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору позики як
удаваної угоди , визнання факту
регулювання відносин між сторонами
за правилами щодо договору підряду,
визнання недійсним фактично
укладеного договору підряду,
витребування майна з чужого
незаконного володіння ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в
якому просив визнати недійсним
договір позики від 27 червня 2012 року
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як
такий, що укладений з метою приховання
іншого правочину та є удаваним
правочином; визнати що відносини між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 регулюються
правилами щодо договору підряду, який
насправді було укладено між ОСОБА_1 з
однієї сторони та фізичними особами-
підприємцями ОСОБА_3 і ОСОБА_2, з іншої;
визнати недійсним договір підряду
який був насправді укладений між
ОСОБА_1 та фізичними особами -
підприємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_2;
витребувати з чужого незаконного
володіння відповідача фізичної особи
- підприємця ОСОБА_4 прес для
виготовлення паливних брикетів, який
той отримав 27.06.2012 р. згідно накладної №
РН-0000048 від 27.06.2012 р. від фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2

Свої позовні вимоги представник
позивача обґрунтовував тим, що
оспорюваний договір позики між
позивачем та відповідачем - ОСОБА_3
згідно якого ОСОБА_3, як позикодавець
нібито надав ОСОБА_1, як позичальнику у
борг грошові кошти у сумі 159.850,00 грн. на
строк до 15 липня 2012 р. був укладений не з
метою встановлення обумовлених ним
цивільних прав та обов'язків, а лише
для приховання іншого правочину.
Насправді між позивачем ОСОБА_1 з
однієї сторони та відповідачами:
фізичними особами - підприємцями
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з іншої, було укладено
договір підряду. Згідно умов цього
договору позивач ОСОБА_1, діючи як
підрядник, зобов'язувався виготовити
для відповідачів виробничий комплекс
який складається із механічного
пресадля виробництва паливних
брикетів та сушарки. Необхідність
маскування договору підряду під
виглядом договору позики полягала у
бажанні сторін створити умови для
ухилення відповідачів, як фізичних
осіб - підприємців від сплати
обов'язкових платежів до бюджету та
державних фондів, які ті повинні були б
сплатитиу випадку проведення оплати
на користь фізичної особи за договором
підряду. Ніяких грошових коштів у борг
ОСОБА_1 не надавалось, а зазначена в
договорі позики грошова сума була
отримана ОСОБА_1 раніше у якості авансу
за договором підряду. Представник
позивача просив задовольнити позов у
частині визнання недійсним договору
позики, визнання факту регулювання
правовідносин між сторонами за
правилами щодо договору підряду,
визнання недійсним договору підряду.
Від позовних вимог про витребування
механічного преса з чужого
незаконного володіння
відповідачаОСОБА_4 представник
позивача відмовився. Відповідач
ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав, та
заперечуючи проти доводів позивача
пояснив, що договір позики був
укладений саме з метою встановлення
обумовлених ним цивільних прав та
обов'язків на умовах, що зазначені у
тексті договору. Ніякого договору
підряду він з позивачем не укладав, а
прес для виготовлення паливних
брикетів отримав від ОСОБА_1 на
підставі усного договору зберігання
який не має відношення до договору
позики. У задоволенні позовних вимог
просив відмовити у повному обсязі.

На підтвердження своїх заперечень
відповідач ОСОБА_3 послався на рішення
Комінтернівського районного суду
міста Харкова від 13.03.2013 року у справі
№ 2020/11935/12 яким з ОСОБА_1 було стягнуто
на користь ОСОБА_3 суму боргу та
штрафних санкцій за договором позики
від 27 червня 2012 р.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги
визнав частково, вказавши, що у вересні
2011 р. він з ОСОБА_3 дійсноуклали з
ОСОБА_1 усний договір підряду на
предмет виготовлення виробничого
комплексу який складався із пресу по
виробництву паливних брикетів та
сушарки. Згідно цього договору ОСОБА_3
сплатив останньому аванс у сумі 159.850,00
грн., однак враховуючи, що станом на 27
червня 2012 р. ОСОБА_1 допустив
прострочення виконання своїх
зобов'язань, то у цей день ОСОБА_3 уклав
з ОСОБА_1 договір позики в якому у
якості суми боргубула вказана сума
раніше сплаченого авансу за договором
підряду у розмірі 159.850,00 грн., а строком
повернення було вказано - 15 липня 2012 р.,
тобто новий строк до якого ОСОБА_1
пообіцяв завершити роботи по
виготовленню виробничого комплексу.

В своїх письмових заперечення
відповідач ОСОБА_5 просив задовольнити
позов частково, визнати недійсним
договір позики, а у задоволенні інших
вимог - відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не
визнав та пояснив, що 27 червня 2-12 р.
фізична особа-підприємець ОСОБА_2
передав йому на підставі відповідної
накладної прес для виробництва
паливних брикетів ВС500 для проведення
модернізації. Прес знаходився на його
виробничій території, однак,
модернізація проведена не була, так як
відповідач ОСОБА_2 не надав необхідної
документації. Вказаний прес він
повернув ОСОБА_2 на підставі накладної
№ РН-0066 від 06.08.2013 року . У задоволенні
позовних вимог про витребування у
нього механічного преса для
виготовлення паливних брикетівОСОБА_4
просив відмовити, в зв'язку із
відсутністю у нього вказаного преса на
момент розгляду справи, а позовні
вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вирішити на
розсуд суду.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідка та дослідивши письмові докази
суд приходить до висновку про
необхідність часткового задоволення
позовних вимог та вважає,
встановленими наступні обставини та
відповідні їм правовідносини:

За результатами аналізу та оцінки
доказів у їх сукупності, суд вважає
доведеним, що у позивач ОСОБА_1 уклав з
відповідачами - фізичними особами -
підприємцями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у усній
формі договір підряду на предмет
виготовлення виробничого комплексу що
складається із механічного пресу по
виробництву біопалива ВС500 за ціною
151.850,00 грн. та сушарки вартістю 123.150,00
грн., а всього на суму 275.000,00 грн. зі
строком виконання до 15 червня 2012 р.

Згідно даних, щоб містяться у витягах
з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб -
підприємців № 966456 від 28.08.2013 р., № 966455
від 28.08.2013 р. відповідачі
зареєстровані як фізичні
особи-підприємці.

Відповідач ОСОБА_2 підтверджуючи факт
укладання з ОСОБА_1 договору підряду на
предмет виготовлення виробничого
комплексу, надав до суду копію
документу підписаного ним, як
замовником та ОСОБА_1, як виконавцем,
датованого 29 вересня 2011 р. під назвою:
«Технічне завдання на виготовлення
механічного пресу по виробництву
біопалива із сушаркою». У вказаному
документі визначені технічні
характеристики та параметри пресу ВС500,
технічні параметри сушарки. Вартість
пресу, згідно вказаного «Технічне
завдання» складає 151.850,00 грн., а сушарки
- 123.150,00 грн., строк виготовлення - 15
червня 2012 р.

Також відповідач ОСОБА_2 надав до суду
копію документу під назвою: «Протокол
випробування пресу механічного ВС500»
датованого 05 квітня 2012 р. який від імені
замовника підписаний ОСОБА_2 а від
імені виконавця - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 Із
вказаного документу вбачається, що
особами які підписали вказаний
документ посвідчили, що прес ВС500
відповідає технічним параметрам
визначеним у технічному завданні та
потребує доопрацювань.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснив, що станом на 2011 рік він
працював на ПАТ «Форез», яке займається
виготовленням виробничих ліній
призначених для виробництва паливних
брикетів із біологічних матеріалів, у
тому числі механічних пресів ПС500, на
посаді начальника виробничого цеха. На
прохання свого знайомого ОСОБА_1 він
забезпечив зустріч групи із трьох
людей з Донецького регіону, з
директором заводу з питань можливого
придбання на заводі вказаного
виробничого комплексу. Приблизно
через 1-2 тижні, ОСОБА_1 повідомив його,
що ці люди відмовились придбавати
виробничу лінію на заводі та
домовились з ним про виготовлення
аналогічного виробничого комплексу.

Після цього він - ОСОБА_6 на прохання
ОСОБА_1 надавав йому
консультативно-технічну допомогу щодо
виготовлення вказаної виробничої
лінії. У квітні 2012 р. він, разом з одним
із замовників, які раніше приїжджали на
ПАТ «Форез» з питань придбання
виробничого комплексу, приймав участь
при випробуванні виготовленого ОСОБА_1
преса ВС500, що є основною частиною
виробничого комплексу. За технічними
параметрами виготовлений ОСОБА_1 прес
є аналогом преса ПМ500, який
виготовлявся на ПАТ «Форез».
Виготовлений ОСОБА_1 прес ВМ500 на момент
проведення дослідження відповідав в
цілому відповідав технічним вимогам
викладеним у технічному завданні.

Позивач ОСОБА_1 надав суду розписку
складену від імені ОСОБА_3 датовану 27
червня 2012 р., в якій зазначено що
останній отримав у ОСОБА_1 на
відповідальне зберігання прес для
виготовлення паливних брикетів.

В своїх письмових запереченнях
відповідач ОСОБА_2 зазначив, що 27.06.2012 р.
після того як ОСОБА_3 отримав прес ВС500 у
ОСОБА_1 у цей же день, він - ОСОБА_2
передав цей прес для модернізації ФОП
ОСОБА_4, який повернув йому цей прес
06.08.2013 року.

Із накладної № РН-0000048, що датована цим
же числом, що й розписка ОСОБА_3 - 27.06.2012
р. вбачається, що фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 передав фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 для
модернізації прес ВС500, а згідно
накладної № РН-0066 від 06.08.2013 року ФОП
ОСОБА_2 отримав у ФОП ОСОБА_4 вказаний
прес.

Доводи позивача про те, що відповідач
ОСОБА_3, як фізична особа - підприємець
виступав у якості замовника при
укладанні усного договору підряду
разом з фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_2 підтверджуються поясненнями
самого ОСОБА_2, а також власноручною
розпискою ОСОБА_3 від 27.06.2012 р. та
накладною № РН-0000048 від 27.06.2012 р., з яких
вбачається, що саме ОСОБА_3 отримав
механічний прес для виготовлення
біопалива у ОСОБА_1, і в цей же день
ОСОБА_2 передав цей прес для
модернізації фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4

Доводи відповідача ОСОБА_3. який,
посилаючись на текст розписки, він
отримав на підставі договору
зберігання, який не має відношення до
договору позики, суд відхиляє,
оскільки ОСОБА_3 не надав доказів на
підтвердження факту укладення
договору зберігання з ОСОБА_1
Приймаючи до уваги доводи позивача
ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 про те, що
між сторонами був укладений саме
договір підряду на виконання якого
ОСОБА_1 передав замовникам прес про що
відповідач ОСОБА_3 склав письмову
розписку, суд виходить з того, що ці
доводи погоджуються з письмовими
доказами, показаннями свідка ОСОБА_6,
поясненнями відповідача ОСОБА_4

Таким чином суд вважає доведеним,
факт встановлення між ОСОБА_1 з однієї
сторони, як підрядником та ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 з іншої сторони, як замовником,
правовідносин що регулюються за
правилами щодо договору підряду на
предмет виготовлення виробничого
комплексу, що складається із
механічного пресу вартістю 151.850,00 грн.,
та сушарки вартістю 123.150,00 грн., у строк
до 15 червня 2012 р.

Відповідно до ст.837 ЦК України за
договором підряду одна сторона
(підрядник) зобов'язується на свій
ризик виконати певну роботу за
завданням другої сторони (замовника), а
замовник зобов'язується прийняти та
оплатити виконану роботу.

У ч.1 ст. 208 ЦК України міститься
перелік правочинів, що належить
обов'язково вчиняти у письмовій формі,
серед яких зазначені правочини між
фізичною та юридичною особою крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 України цього Кодексу,
тобто крім тих, які повністю
виконуються сторонами у момент їх
вчинення. Незважаючи на те, що фізична
особа - підприємець не є юридичною
особою, згідно статті 51 ЦК України до
підприємницької діяльності фізичних
осіб застосовуються
нормативно-правові акти, що регулюють
підприємницьку діяльність юридичних
осіб, якщо інше не встановлено законом
або не випливає із суті відносин. Таким
чином норма статті 208 ЦК України якою
встановлена обов'язковість укладання в
письмовій формі правочинів між
фізичними та юридичними особами
розповсюджується і на фізичних осіб -
підприємців у випадках укладання ними
договорів з фізичними особами, в
процесі здійснення своєї
підприємницької діяльності крім тих,
які повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що при укладанні усного
договору підряду між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої, не
були дотримані вимоги закону щодо
письмової форми договору.

Із договору позики від 27 червня 2012 року
вбачається, що відповідач ОСОБА_3 надав
у борг позивачу ОСОБА_1, грошові кошти у
сумі 159.850,00 грн. зі строком повернення
до15 липня 2012 р. Згідно розписки ОСОБА_1
від 27.06.2012 р. останній підтверджує факт
отримання грошових коштів у сумі
159.850,00 грн. за вказаним договору позики.
Крім власного підпису ОСОБА_1 розписка
містить посвідчувальні підписи двох
інших осіб - ОСОБА_2 та ОСОБА_7.

Відповідач ОСОБА_2, чий посвідчувальний
підпис міститься на розписці, як і
позивач ОСОБА_1 заперечили факт
отримання останнім 27 червня 2012 р.
грошових коштів за договором позики,
пояснивши, що ці кошти той отримав
раніше, у якості авансу за договором
підряду.

Згідно квитанції № 126138119 від 14.08.2012 р.
ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_8 -
особи посвідчувальний підпис якої
міститься на борговій розписці ОСОБА_1
датованій 27 червня 2012 р. грошові кошти
у сумі 8.000,00 грн. Представник позивача з
цього приводу пояснив, що вказану суму
ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_7
на прохання ОСОБА_3 у якості повернення
залишку авансу, який перевищував
вартість виготовленого пресу по
виробництву біопалива після відмови
ОСОБА_8 від фінансування робіт по
виробництву сушарки.

Як вбачається із Технічного завдання
вартість преса визначена у сумі 151.850,00
грн., а згідно договору позики ОСОБА_1
було передано 159.850,00 грн., тобто різниця
між сумою отриманих ОСОБА_1 грошових
коштів та вартістю виготовленого ним
преса складає 8000 грн.

Вважаючи доведеним факт виготовлення
ОСОБА_1 та передачі замовникам елементу
вищевказаного виробничого комплексу -
механічного пресу вартість якого за
договором підряду склала 151.850,00 грн. та
приймаючи до уваги факт відсутності
доказів щодо оплати замовниками
вказаних робіт, зважаючи, що договір
позики було укладено в той же день, коли
відповідач ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_1
вищевказаний прес, та враховуючи
пояснення відповідача ОСОБА_2, які
погоджуються з показаннями свідка
ОСОБА_6, поясненнями відповідача ОСОБА_4
та письмовими доказами, суд приходить
до висновку, що оспорюваний договір
позики сторонами було укладено не для
реального настання відповідних прав та
обов'язків, а з метою приховання іншого
правочину - здійснення оплати по
договору підряду, який з порушенням
законодавства, було укладено у усній
формі.

Відповідно до положення статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Враховуючи що надане відповідачем
ОСОБА_3 рішення Комінтернівського
районного суду міста Харкова від 13.03.2013
року про стягнення боргу та штрафних
санкцій за договором позики є таким, що
не набрало законної сили, а розгляд
справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
стягнення боргу зупинено Апеляційним
судом Харківської області до моменту
вирішення цієї справи, суд не може
визнати обставини встановлені
зазначеним судовим рішенням такими, що
не підлягають доказуванню.

Згідно приписів п. 25 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р.
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо правочин,
який насправді вчинено, суперечить
закону, суд ухвалює рішення про
встановлення його нікчемності або про
визнання його недійсним.

Таким чином укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 договір позики є недійсним
оскільки він укладений з метою
приховання договору підряду який
сторони насправді уклали.

В той же час, суд приходить до висновку
про безпідставність вимог позивача про
визнання недійсним договору підряду,
як такого що суперечить інтересам
держави та суспільства, оскільки ці
вимоги не підтверджуються наданими
доказами.

Відповідно до ч.3 ст. 228 ЦК України у
разі недодержання вимоги щодо
відповідності правочину інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам такий правочин може бути
визнаний недійсним.

Однак, позивач не надав доказів на
підтвердження своїх доводів про
наявність у відповідачів ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 наміру щодо ухилення від сплати
до бюджету та державних фондів
обов'язкових виплат, які вони повинні
були сплатити як фізичні
особи-підприємці у разі здійснення
виплат фізичній особі за
цивільно-правовим договором, в зв'язку
з чим у цій частині позову слід
відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено, в зв'язку з
чим суд вважає за необхідне стягнути з
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
користь позивача ОСОБА_1 судові витрати
у сумі по 379,63 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 208,209 ЦПК України, ст. 203,206, 216, 235,330,
837,854 ЦК України ,суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 частково
задовольнити .

Визнати недійсним договір
позики від 27.06.2012 року укладений
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як такий , що
укладений з метою приховання
іншого правочину та є удаваним
правочином.

Визнати , що договірні відносини
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 регулюються
правилами договору підряду , який
було укладено між ОСОБА_1 з однієї
сторони , який діяв у якості
підрядника та ФОП ОСОБА_3 та ФОП
ОСОБА_2 з іншої сторони , які діяли у
якості замовників.

Стягнути солідарно з ФОП ОСОБА_3
та ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмір 1518 (одна тисяча
п'ятсот вісімнадцять ) гривен 50
копійок .

В іншій частині позову
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення

Суддя
Єлізаров І.Є.