АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/208/14
Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко Г.
Доповідач Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Карнауха П.М., Кузнєцової О.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 4 листопада 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ
майна подружжя, визнання права
власності на майно.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що з 5
вересня 1998 року по 10 листопада 2008 року
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1, за час шлюбу було придбано:
меблеву стінку для коридору, меблеву
стінку для вітальні, меблеву дитячу
стінку, набір кухонних меблів, два м'які
дивани, телевізор JVC, холодильник NORD,
пральну машинку Samsung.

Після розлучення зазначене майно
знаходиться у користуванні
відповідача у квартирі АДРЕСА_1 та
позивач позбавлений можливості ним
користуватись.

Просив поділити набуте у шлюбі майно,
виділивши йому меблеву стінку для
вітальні, м'який диван, телевізор JVS,
холодильник NORD, на загальну суму 8 200,00
грн., а ОСОБА_1 меблеву стінку для
коридору, меблеву дитячу стінку, набір
кухонних меблів, м'який диван, пральну
машинку Samsung, на загальну суму 8 650,00 грн.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 4 листопада 2013 року
позов задоволено.

Поділено майно подружжя, набуте ОСОБА_2
та ОСОБА_1 у період шлюбу.

Виділено ОСОБА_2 меблеву стінку Ромео,
вартістю 1 512,50 грн., м'який диван,
вартістю 675,00 грн., телевізор JVS,
вартістю 225,00 грн., пральну машинку Samsung,
вартістю 630,00 грн., а всього на загальну
суму 3 042,50 грн.

Виділено ОСОБА_1 меблеву стінку для
коридору, вартістю 617,50 грн., меблеву
стінку «Еколь», вартістю 660,00 грн., набір
кухонних меблів, вартістю 380,00 грн.,
м'який диван-тахта «Соня», вартістю 750,00
грн., холодильник NORD, вартістю 510,00 грн.,
а всього - на загальну суму 2
917,50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
компенсацію в різниці вартості майна у
сумі 125,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати, а саме: витрати на
правову допомогу у сумі 1 000,00 грн.,
судовий збір у сумі 214,40 грн., витрати за
проведення експертизи у сумі 375,00 грн., а
всього - 1 589,40 грн.

Повернуто ОСОБА_2 зайво сплачений
судовий збір у сумі 1 469,60
грн. по квитанції від 5 червня 2012 року
№8P283 ПАТ «Полтава-Банк».

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову у зв'язку з безпідставністю та
пропуском строку позовної давності.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
задовольнити частково.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що з 5
вересня 1998 року по 10 листопада 2008 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

За змістом ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Сторонами не заперечується, що у шлюбі
придбавалось наступне майно: меблева
стінка для коридору, меблева стінка
«Ромео», набір кухонних меблів, меблева
стінка «Еколь», м'який диван, м'який
диван-тахта «Соня», телевізор JVS,
пральна машинка Samsung, холодильник NORD.

Вартість переліченого майна з
урахуванням зносу, відповідно до
висновку товарознавчої експертизи
№В-4982 від 2 жовтня 2013 року, складає
5 960,00 грн.

З урахуванням цього, місцевий суд,
керуючись положеннями ст. 69, 70 СК
України щодо рівності часток майна
дружини та чоловіка, дійшов
правильного висновку про визнання за
кожним із подружжя право власності на
1/2 частину переліченого вище майна.

Посилання апелянта на безпідставне
включення до переліку майна, що
підлягає поділу, холодильника NORD, та
самостійне визначення місцевим судом
його вартості, спростовується
матеріалами справи.

Як убачається з висновку товарознавчої
експертизи №В-4982 від 2 жовтня 2013 року
спірний холодильник для огляду
експертам не пред'явлений, у свою чергу,
експертом визначена його вартість у
сумі 510,00 грн. з урахування терміну
використання та середньої вартості
холодильника (а.с. 87).

Жодною зі сторін дана оцінка майна не
оскаржувалась, клопотань про
проведення повторної експертизи не
заявлялось.

Доводи апеляційної скарги щодо
пропуску позовної давності на
звернення до суду з позовними вимогами
про поділ майна подружжя не
заслуговують на увагу, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

За змістом положень ч. 2 ст. 72 СК України
до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки, при цьому,
позовна давність обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

У пункті 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що початок позовної давності для
вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС
(статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Даючи оцінку заявленому відповідачкою
клопотанню про застосування строків
позовної давності, місцевий суд вірно
виходив з того, що перебіг строку
позовної давності слід вираховувати з
моменту виникнення між сторонами спору
щодо порядку поділу майна, свідченням
чого може бути звернення у 2011 року
ОСОБА_1 до суду з позовними вимогами до
ОСОБА_2 про поділ квартири АДРЕСА_1 та
кредитних зобов'язань подружжя.

Посилання апелянта на наявність у
ОСОБА_2 заборгованості по сплаті
аліментів на утримання сина ОСОБА_4 не
дає суду підстав для зміни часток
подружжя, оскільки зустрічні позовні
вимоги про збільшення своєї частки у
майні подружжя ОСОБА_1 не заявлялось.

Питання розподілу витрат, понесених
ОСОБА_2 на проведення судової
експертизи, також знайшли своє
вирішення місцевим судом, виходячи з
вимог ст. 88 ЦПК України.

Разом з тим, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду в частині
стягнення з відповідачки витрат на
правову допомогу у сумі 1 000,00
грн., оскільки такий висновок не
відповідає вимогам процесуального
права та матеріалам справи.

З огляду на зміст ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Судом першої інстанції взагалі не
надано розрахунку витрат на правову
допомогу, якими керувався суд при
ухваленні рішення у справі.

На підтвердження понесення витрат на
правову допомогу, позивач надав до суду
акт про виконання роботи та надання
послуги від 4 листопада 2013 року (а.с. 75)
та квитанцію №716 від 1 листопада 2013 року
(а.с. 76).

У вищевказаному акті зазначено
складові витрати на правову допомогу
на загальну суму 1 000,00 грн., що не були
належним чином перевірені місцевим
судом.

Так, в акті вказано на участь
представника позивача у судовому
засіданні 16 січня 2013 року, 2 вересня 2013
року, 13 вересня 2013 року, 4 листопада
2013 року.

У свою чергу, як убачається з
матеріалів справи, що у судові
засідання, призначені на 2 вересня 2013
року та 13 вересня 2013 року, сторони не
з'являлись, у зв'язку з чим, технічна
фіксація судових засідань не
здійснювалась (а.с. 77, 83).

Таким чином, правові підстави для
стягнення витрат на правову допомогу
за участь представника позивача у
судовому засіданні 2 вересня 2013 року та
13 вересня 2013 року відсутні.

Водночас, заявлені вимоги щодо
стягнення решти витрат на правову
допомогу відповідають матеріалам
справи та не перевищують граничного
розміру компенсації витрат на правову
допомогу, передбаченого Законом
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

Згідно журналів судових засідань,
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу за участь
представника позивача у судовому
засіданні 16.01.2013 року складає 336,45 грн. (44
хв. / 60 * 1 147 * 0,4), що не перевищує 200 грн.,
які ОСОБА_2 просив стягнути на свою
користь, у судовому засіданні 4.11.2013
року - 451,14 грн. (59 хв. / 60 * 1 147 * 0,4), що не
перевищує 200 грн., які ОСОБА_2 просив
стягнути на свою користь.

За підготовку та складання
представником позовної заяви (1 год.),
позивач просив стягнути 200,00 грн., за
участь представника позивача у
проведенні судово-товарознавчої
експертизи (2 год.) - 200 грн., що також не
перевищує граничний розмір
компенсації витрат, встановлений
Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах».

За таких обставин, рішення місцевого
підлягає зміні у частині стягнення на
користь позивача витрат на правову
допомогу, у решті рішення суду першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 4 листопада 2013
року у частині стягнення з ОСОБА_1
витрат на правову допомогу змінити,
зменшивши їх розмір з 1 000,00 грн. до 800,00
грн.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Карнаух П.М.

Кузнєцова О.Ю.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.