Справа
№ 4с-14/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року Солом'янський
районний суд м. Києва складі суду:

головуючого судді - Калініченко
О.Б.

при секретарі -
Войцеховська М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні скаргу ОСОБА_1 на дії Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві, заінтересовані особи: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Управління Державної
автомобільної інспекції внутрішніх
справ України м. Києва, Дніпровське
районне управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України м. Києва,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник 20.12.2014 року звернувся зі
скаргою, в якій просив визнати
незаконною та скасувати постанову
головного держаного виконавця відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві Мурихіна С.В. від 04.12.2013 року
№39664704 про розшук майна боржника.

В скарзі посилався на те, що на
виконанні у Відділі примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби ГУЮ у м. Києві
знаходиться виконавчий лист №2-1490/13,
виданий Солом'янським районним судом м.
Києва 12.07.2013 року, по виконанню рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 15.02.2013 року, яким стягнуто з нього -
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
заборгованість за договором позики від
14.08.2012 року в сумі 3445000,00 грн., за
договором позики від 17.08.2012 року в сумі
2000000,00 грн., за договором позики від
15.08.2012 року в сумі 270000,00 доларів США, що
згідно з офіційним курсом НБУ станом на
15.08.2012 року становить 2158110,00 грн.

Так, 09.09.2013 року головним державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби ГУЮ у м. Києві на
підставі вищезазначеного виконавчого
листа винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження, а 16.12.2013 року
на його адресу як боржника надійшла
постанова державного виконавця від
04.12.2013 року №39664704 про розшук майна
боржника.

Відповідно до вказаної постанови
оголошено в розшук автотранспортний
засіб Mitsubishi Space Star, 2004 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1, який
згідно з повідомленням Управління
Державної автомобільної інспекції
Міністерства внутрішніх справ України
міста Києва зареєстрований за ним.

Разом з тим, заявник вважає, що
відповідну постанову незаконною та
такою, що підлягає скасуванню, оскільки
29.05.2007 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено Договір купівлі-продажу
транспортного засобу відповідно до
умов якого він продавав, а ОСОБА_3 купив
транспортний засіб: Mitsubishi Space Star, 2004
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1; колір - синій; кузов НОМЕР_2, в
момент підписання якого ОСОБА_3
оплатив йому за вказаний автомобіль 63
125,00 грн.

За таких обставин, заявник вважає, що
постанова державного виконавця від
04.12.2013 року №39664704 про розшук майна, а
саме вищевказаного автомобіля є
незаконною, т. я. майно, яке слід
розшуковувати, не є його власність, та
може вплинути на його правовідносини з
ОСОБА_3, за наслідками яких він буде
вимушений повернути одержані кошти за
продаж автомобіля останньому.

Представник заявника та суб'єкт
оскарження в судове засідання не
з'явилися, будучи належним чином
повідомленими про час і місце судового
розгляду.

Представник заінтересованої особи
Дніпровського районного управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України м. Києва в
судове засідання не з'явилася, однак
надала до суду заперечення, в яких
зазначила про безпідставність скарги
заявника, оскільки саме укладення
договору купівлі-продажу та акт
приймання передачі автомобіля не є
доказом припинення права власності та
набуття його іншою особою у
відповідності до діючого
законодавства України, яке встановлює,
що право власності на майно для якого
передбачена державна реєстрація,
виникає з моменту такої реєстрації.
Крім того, в заяві зазначила прохання,
розглядати скаргу у її відсутності.

Інші заінтересовані особи в судове
засідання не з'явилися, будучи також
належним чином повідомленими про час
та місце розгляду справи.

За правилами ст. 386 ЦПК України скарга
розглядається у судовому засіданні за
участю заявника і державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби, рішення,
дія чи бездіяльність якої
оскаржуються, однак неявка цих осіб не
є перешкодою для розгляду заяви.

Так, відповідно до п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26.12.2003 року
N 14 «Про практику розгляду судами скарг
на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
неявка в судове засідання в зазначених
справах заявника або заінтересованої
особи, яким повідомлено про час і місце
його проведення, не перешкоджає
розгляду скарги, заяви чи подання.

Таким чином, враховуючи, що учасники
цивільного процесу були належно
проінформовані про час і місце
судового засідання відповідно до ч. 2,3
ст. 74 ЦПК України шляхом завчасного
направлення цим особам шляхом
телефонограми, а також письмового
повідомлення з приводу вчинення даної
процесуальної дії, у якій їх участь не є
обов'язковою, тому правові підстави для
забезпечення обов'язкової участі
учасників в судовому засіданні
відсутні.

За вказаних обставин суд вважає за
можливе розглянути заяву у відсутність
учасників на підставі наявних
матеріалів, оскільки їх цілком
достатньо для надання оцінки
обґрунтованості заявленої скарги.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає за необхідне скаргу залишити
без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
Законами України.

Згідно зі ст.1 ЗУ «Про виконавче
провадження» виконавче провадження як
завершальна стадія судового
провадження та примусове виконання
рішень інших органів (посадових осіб) -
це сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у цьому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених цим Законом,
іншими нормативно-правовими актами,
виданими відповідно до цього Закону та
інших законів, а також рішеннями, що
відповідно до цього Закону підлягають
примусовому виконанню.

Відповідно до ч.1 ст. 6 ЗУ «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний використовувати надані
йому права у точній відповідності із
законом і не допускати у своїй
діяльності порушення прав та законних
інтересів громадян і юридичних осіб.

Так, згідно з ч.1, 2 ст. 25 ЗУ «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний прийняти до
виконання виконавчий документ і
відкрити виконавче провадження, якщо
не закінчився строк пред'явлення
такого документа до виконання, він
відповідає вимогам, передбаченим цим
Законом, і пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець протягом трьох робочих
днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження.

Судом встановлено, що на виконанні у
Відділі примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби ГУЮ у м. Києві перебуває
виконавчий лист №2-1490/13, виданий
Солом'янським районним судом м. Києва
12.07.2013 року, по виконанню рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 15.02.2013 року, яким стягнуто ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 заборгованість за
договором позики від 14.08.2012 року в сумі
3445000,00 грн., за договором позики від
17.08.2012 року в сумі 2000000,00 грн., за
договором позики від 15.08.2012 року в сумі
270000,00 доларів США, що згідно з офіційним
курсом НБУ станом на 15.08.2012 року
становить 2158110,00 грн.

Так, як вказує у своїй скарзі заявник,
09.09.2013 року головним державним
виконавцем Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби ГУЮ у м. Києві
Крийчинським С.С. на підставі
вищезазначеного виконавчого листа
винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження.

Крім того, в ході виконавчого
провадження, 04.12.2013 року головним
державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби ГУЮ у м. Києві Мурихіним С.В. на
підставі ст.40 ЗУ «Про виконавче
провадження» було винесено постанову
№39664704 про розшук майна боржник, а саме
розшук автотранспортного засобу марки
Mitsubishi Space Star, 2004 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, який згідно з
повідомленням Управління Державної
автомобільної інспекції Міністерства
внутрішніх справ України міста Києва
зареєстрований за боржником ОСОБА_1

Разом з тим, заявник вважає, що
відповідну постанову незаконною та
такою, що підлягає скасування, оскільки
29.05.2007 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено Договір купівлі-продажу
транспортного засобу відповідно до
умов якого він продавав, а ОСОБА_3 купив
транспортний засіб: Mitsubishi Space Star, 2004
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1; колір - синій; кузов НОМЕР_2, в
момент підписання якого ОСОБА_3
оплатив йому за вказаний автомобіль 63
125,00 грн.

Так, заявник вказує у скарзі, що
відповідно до п.5.1. договору право
власності на транспортний засіб
переходить від продавця до покупця в
момент підписання Акту
приймання-передачі. Акт
приймання-передачі було підписано
29.05.2007 року, тому саме в цю дату
відповідно до законодавства та умов
укладеного договору право власності на
вищезазначений транспортний засіб
перейшло від нього до ОСОБА_3

Стаття 328 ЦК України встановлює, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

За таких обставин, заявник вважає, що
постанова державного виконавця від
04.12.2013 року №39664704 про розшук майна, а
саме вищевказаного автомобіля є
незаконною, т. я. майно, яке слід
розшуковувати, не є його власністю, та
може вплинути на його правовідносини з
ОСОБА_3, за наслідками яких він буле
вимушений повернути одержані кошти за
продаж автомобіля останньому.

Разом з тим, суд вважає надуманими та
безпідставними доводи заявника щодо
неправомірного винесення державним
виконавцем постанови про накладення на
накладення арешту майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЗУ «Про виконавче
провадження» державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Зокрема відповідно п.5 ч.3 ст.11 ЗУ «Про
виконавче провадження» державний
виконавець наділений повноваженнями:
накладати арешт на майно боржника,
опечатувати, вилучати, передавати таке
майно на зберігання та реалізовувати
його в установленому законодавством
порядку.

Так, ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про виконавче
провадження» встановлює, що у разі
необхідності розшуку транспортного
засобу боржника державний виконавець
виносить постанову про такий розшук,
яка є обов'язковою для виконання
органами внутрішніх справ.

Щодо посилань заявника на те, що
транспортний засіб, який оголошено в
розшук з 29.05.2007 року, не належить йому як
боржнику на праві власності, то суд
вважає відповідні доводи
безпідставними та необґрунтованими,
оскільки, як вбачається з матеріалів,
державним виконавцем було винесено
постанову про розшук майна боржника, а
саме розшук вищевказаного автомобіля
на підставі повідомлення УДАІ ГУ МВС
України №10/2861/4 від 10.10.2013 року, яким
державного виконавця було повідомлено
наявність реєстрації даного
автомобіля за ОСОБА_1

Крім того, слід зазначити, що посилань
заявника на підписаний між ним та
ОСОБА_3 акту приймання-передачі до
договору купівлі-продажу
транспортного засобу від 29.05.2007 року, за
яким, нібито, ОСОБА_1 було передано, а
ОСОБА_3 прийнято автомобіль, також не є
належними та допустими докази вибуття
з власності ОСОБА_1 спірного
автомобіля.

Так, згідно зі ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо
відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання відповідного майна
або вчинення певної дії.

Згідно з ч.5 ст. 656 ЦК України
особливості договору купівлі-продажу
окремих видів майна можуть
встановлюватися законом, а ч.4 ст. 334 ЦК
України встановлює, що якщо договір про
відчуження майна підлягає державній
реєстрації, право власності у набувача
виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про
автомобільний транспорт» транспортні
засоби, в тому числі легкові
автомобілі» підлягають державній
реєстрації. Державна реєстрація
здійснюється в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до Правил дорожнього руху
власником транспортного засобу є
фізична або юридична особа, яка володіє
майновими правами на транспортний
засіб та має на це відповідні
документи, а Порядком державної
реєстрації (перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, затвердженим
постановою Кабінету Міністрів України
від 07.09.1998 року № 1388, встановлено єдину
на території України процедуру
державної реєстрації (перереєстрації),
зняття з обліку автомобілів, автобусів,
а також самохідних машин,
сконструйованих на шасі автомобілів,
мотоциклів усіх типів, марок і моделей,
причепів, напівпричепів, мотоколясок,
інших прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів, оформлення та
видачу реєстраційних документів і
номерних знаків.

У силу п. п.7, 8 зазначених Правил
власники транспортних засобів -
юридичні та фізичні особи або їх
представники зобов'язані
зареєструвати їх протягом 10 діб після
придбання або митного оформлення, чи
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Реєстрація
транспортних засобів здійснюється на
підставі заяви власника, поданої
особисто, і документів, що посвідчують
його особу, правомірність придбання
транспортного засобу, оцінку його
вартості; правомірність придбання
транспортних засобів, вузлів і
агрегатів, які мають ідентифікаційні
номери, підтверджується документами,
скріпленими підписом відповідної
посадової особи і печаткою, виданими
суб'єктами підприємницької діяльності,
які реалізують транспортні засоби та
видають довідки-рахунки, митними
органами, судами, нотаріусами, органами
соціального захисту населення,
підприємствами - виробниками
транспортних засобів та підрозділами
ДАІ, а також угодами, укладеними на
товарний біржах.

Разом з тим, виходячи з
вищезазначеного, сукупність зібраних
та досліджених судом доказів свідчить
про те, що відповідна перереєстрація
транспортного засобу не проводилась і
до цього часу спірний автомобіль є
зареєстрованим на ім'я ОСОБА_1, а й
відповідно передача прав власності на
спірний автомобіль не відбулась.

За таких обставин, суд вважає, що
посилання заявника на укладення
договору купівлі-продажу, а також
фактичне виконання договору
купівлі-продажу шляхом передачі майна,
не можуть слугувати доказом
неналежності права власності ОСОБА_1 на
автомобіль, який оголошено в розшук
постановою головного держаного
виконавця відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у м.Києві Мурихіна
С.В. від 04.12.2013 року №39664704.

Таким чином, вбачається, що доводи
заявника, на які він вказував щодо
незаконності оголошення розшуку
автомобіля, є надуманими та не
відповідають можливому способу
захисту прав та інтересів.

До того ж, сам предмет доказування
правомірного відчуження та набуття
права власності на майно, яке оголошено
в розшук, виходить за межі порядку та
предмету розгляду вчинених дій
державної виконавчої служби в ході
примусового виконання рішення суду в
порядку ЗУ «Про виконавче
провадження».

На підставі вищезазначеного, суд
приходить до висновку, що дії
державного виконавця щодо оголошення
розшуку спірного автомобіля були
вчинені відповідно до ЗУ «Про
виконавче провадження», в межах
повноважень державного виконавця, а
обставини, які б свідчили про порушення
прав або свобод заявника, не
встановлені, тому суд вважає за
викладених обставини скаргу
необґрунтованою за відсутності
правових підстав для її задоволення.

Згідно з ч.3 ст. 387 ЦПК України, якщо
оскаржувані рішення, дії або
бездіяльність були прийняти або
вчинені у відповідності з законом, в
межах повноважень державного
виконавця або іншої посадової особи
державної виконавчої служби і права
або свободи заявника не були порушені,
суд виносить ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

З огляду на вищевикладене та
сукупність досліджених судом доказів,
суд приходиться до висновку, що
викладені заявником обставини є
необґрунтованими та надуманими, а
скарга такою, що не підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись
Законом України «Про виконавче
провадження», ст.ст.334, 640,655 -656, ст.ст.
209-210, 386-388 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
м. Києві, заінтересована особа: ОСОБА_2,
ОСОБА_3, Управління Державної
автомобільної інспекції внутрішніх
справ України м. Києва, Дніпровське
районне управління Головного
управління Міністерства внутрішніх
справ України м. Києва, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва через суд
першої інстанції протягом п'яти днів з
дня отримання її копії.

Суддя: