АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
КИЄВА№22-ц/796/3052/2014
Головуючий у1-й інстанції - Сенюта В.О.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого
Панченка М.М.,

суддів
Вербової І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі
Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Деснянського районного суду м. Києва
від 24 грудня 2013 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі територіально відокремленого
безбалансового відділення I типу №
10026/045 філії Головного управління по м.
Києву та Київській області АТ
«Ощадбанк» до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_2, про визнання недійсними
довіреностей, біржових угод та
звернення стягнення на предмет
застави, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року позивач Публічне
акціонерне товариство «Державний
ощадний банк України» в особі
територіально відокремленого
безбалансового відділення І типу №
10026/045 філії Головного управління по м.
Києву та Київській області АТ
«Ощадбанк»(далі по тексту - АТ
«Ощадбанк») звернувся до Деснянського
районного суду м. Києва із позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсними
довіреностей, біржових угод та
звернення стягнення на предмет
застави. Свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що відповідачка не
виконувала кредитні зобов'язання за
договором, укладеним 05.06.2006 року між
ОСОБА_3 та АТ «Ощадбанк». В подальшому
позивачу стало відомо про те, що
транспортний засіб без згоди позивача
та за підробними документами був
знятий з обліку та в подальшому
реалізований, у зв'язку із чим позивач
просив визнати недійсною біржову угоду
купівлі-продажу автомобіля від 07.02.2009
року, яка укладена між ОСОБА_3 та ОСОБА_4;
визнати недійсною довіреність від
04.04.2009 року за реєстровим № 565 на продаж
транспортного засобу, що видана на
громадян ОСОБА_7, ОСОБА_8 та на ОСОБА_9;
визнати недійсною біржову угоду за №
963288 від 08.12.2009 року, укладену між ОСОБА_10
та ОСОБА_2; звернути стягнення на
транспортний засіб марки Skoda № кузова
НОМЕР_2, модель Superb 1,9 TDI, чорного
кольору, рік випуску 2006 в рахунок
погашення існуючої заборгованості у
розмірі 166 589 грн. 30 коп./а.с. 2-8/

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року зазначений
позов задоволено частково/а.с. 152-155/.
Визнано недійсною біржову угоду
купівлі-продажу автомобіля марки Skoda №
кузова НОМЕР_2, модель Superb1,9 TDI, чорного
кольору, рік випуску 2006, реєстраційний
номер - транзитний номер НОМЕР_3 від
07.02.2009 року, яка укладена між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4. У рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 1002 від 05 червня 2006 року в сумі 166589 грн.
30 коп., звернено стягнення на
вищезазначене авто шляхом продажу з
прилюдних торгів з початковою ціною
продажу предмета застави визначеною
суб'єктом оціночної діяльності на
стадії виконавчого провадження.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, третьою особою ОСОБА_2 подано
апеляційну скаргу, в якій вона просить
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року скасувати в
частині задоволення позовної вимоги
про звернення стягнення на автомобіль
марки Skoda№ кузова НОМЕР_2, модель Superb1,9
TDI, чорного кольору, рік випуску 2006,
реєстраційний номер - транзитний номер
НОМЕР_3 ./а.с. 160-161/

Скаржник вважає оскаржуване рішення
незаконним. Зокрема, з посиланням на ст.
10 ЗУ «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» та
на ст. 388 ЦК України зазначає, що вона є
добросовісним набувачем майна, а
правочин, на підставі якого ОСОБА_2
придбала вищезазначене авто, укладений
з дотриманням норм чинного
законодавства, не визнаний недійсним, а
тому судом безпідставно звернено
стягнення на майно, яке боржнику не
належить.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав в
повному обсязі.

Представник позивача та відповідач
проти задоволення апеляційної скарги
заперечували.

Третя особа, ОСОБА_4, в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
апеляційної скарги повідомлений
належним чином.

Заслухавши доповідь судді Панченка
М.М., пояснення осіб, що з'явились до
суду, з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
05.06.2006 року між ВАТ «Державний ощадний
банк України» та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 1002. Відповідно до
вказаного договору Банк наддав
позичальнику кредит в сумі 181 000 грн.
Терміном до 04.06.2013 року із сплатою 18 %
річних. Кредит надано на придбання
транспортного засобу./а.с. 13-14/

З метою забезпечення виконання
відповідачкою зобов'язань за кредитним
договором, 05.06.2006 року був укладений
договір застави, предметом договору є
транспортний засіб марки Skoda № кузова
НОМЕР_2, модель Superb 1,9 TDI, рік випуску 2006,
реєстраційний номер НОМЕР_1. /а.с. 24-27/

Згіднобіржової угоди від 07.02.2009 року,
транспортний засіб марки Skoda № кузова
НОМЕР_2, модель Superb 1,9 TDI, рік випуску 2006,
реєстраційний номер НОМЕР_1 був
проданий ОСОБА_4. Крім того, з біржової
угоди купівлі-продажу транспортного
засобу № 963288 від 08 грудня 2009 року
вбачається, що транспортний засіб
марки Skoda № кузова НОМЕР_2, модель Superb 1,9
TDI, рік випуску 2006, реєстраційний номер
НОМЕР_1 був проданий ОСОБА_2./а.с. 92-93/

Задовольняючи частково позов
Публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» в
особі територіально відокремленого
безбалансового відділення Iтипу №
10026/045 філії Головного управління по м.
Києву та Київській області АТ
«Ощадбанк», суд першої інстанції
виходив з того, що відчуження
автомобіля, який є предметом договору
застави, ОСОБА_3 відбулося без згоди АТ
«Ощадбанк» як заставодержателя та
обтяжувача вищезазначеного майна.

Колегія судів з таким висновком
погоджується повністю.

Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про заставу»
заставодавець зберігає право
розпорядження заставленим майном, якщо
інше не передбачено законом чи
договором. Заставодавець може
відчужувати заставлене майно тільки за
згодою заставодержателя.

Як вбачається з п. 3.2.4 Договору застави
№2409, укладеного між АТ «Ощадбанк» та
відповідачем(далі - Договір),
відповідач має право реалізувати
транспортний засіб лише з письмової
згоди позивача з одночасним виконанням
основного зобов'язання.

Крім того, відповідно до п. 3.2.6 Договору,
відповідач має право лише при
наявності письмової згоди позивача
відчужувати ТЗ та обтяжувати його
зобов'язаннями, в тому числі укладати
стосовно ТЗ договори оренди та будь-які
інші цивільно-правові договори.

За змістом п. 3.3.8 Договору -
заставодавець зобов'язаний не
відчужувати транспортний засіб у
будь-який спосіб та не обтяжувати його
зобов'язаннями з боку третіх
осіб(зокрема, не передавати його в
спільну діяльність, лізинг, оренду,
користування, не передавати в наступну
заставу тощо), не видавати довіреності
на користування та/або розпорядження
ТЗ, а також не виступати майновим
поручителем за третіх осіб без
отримання попередньо письмової згоди
від заставодержателя.

Згідно ст. 19 ЗУ «Про заставу», за
рахунок заставленого майна
заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначається на момент
фактичного задоволення, включаючи
проценти, відшкодування збитків,
завданих прострочкою виконання (а у
випадках, передбачених законом чи
договором, - неустойку), необхідні
витрати на утримання заставленого
майна, а також витрати на здійснення
забезпеченої заставою вимоги, якщо
інше не передбачено договором застави.

Відповідно до статті 20 ЗУ «Про заставу»
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
в разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов'язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано, якщо
інше не передбачено договором застави.

Доводам скаржника про те, що він є
добросовісним набувачем та власником
предмету договору застави, з огляду на
що суд не мав права звертати стягнення
на майно, яке не знаходиться у
власності боржника, колегією суддів не
надається доказового значення.

За змістом ч. 2 ст. 203 ЦК України,
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Отже, судом першої
інстанції правомірно з посиланням на
ст. 215 ЦК України, ст. 17 ЗУ «Про заставу»,
визнано угоду про відчуження боржником
вищезазначеного транспортного засобу -
недійсною та звернуто стягнення на
майно.

Згідно ст. 10 ЗУ «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень», у разі відчуження рухомого
майна боржником, який не мав права його
відчужувати, особа, що придбала це
майно за відплатним договором,
вважається його добросовісним
набувачем згідно зі статтею 388 ЦК
України за умови відсутності в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна (далі - Державний реєстр)
відомостей про обтяження цього
рухомого майна. Добросовісний набувач
набуває право власності на таке рухоме
майно без обтяжень.

Разом з тим, як вбачається з
витягу з Державного реєстру обтяжень
рухомого майна, долученого матеріалів
справи/а.с. 132-133/, обтяження на
автомобіль марки Skoda № кузова НОМЕР_2,
модель Superb 1,9 TDI, рік випуску 2006,
реєстраційний номер НОМЕР_1, було
зареєстровано 06.06.2006 року, тобто ще до
купівлі ОСОБА_2 вищезазначеного
транспортного засобу.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, ОСОБА_2 не є
добросовісним набувачем зазначеного
автомобіля, а суд першої інстанції,
звертаючи стягнення на майно, в свою
чергу фактично застосував положення
ст. 387 ЦК України про витребування
власником майна від особи, яка без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Посилання скаржника на те, що
біржова угода від 08.12.2009 року, за якою
вона купувала автомобіль, не визнана
недійсною та зберігає свою чинність,
відхиляються колегією суддів з огляду
на наступне. Судом першої інстанції
правомірно із посиланням на абз. 2 п. 10
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
зазначено, що норма частини першої
статті 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданного на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.
Отже, у позивача була відсутня
необхідність у визнанні всіх
правочинів стосовно заставленого
майна недійсними для звернення
стягнення на таке майно.

Таким чином, рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 24 грудня 2013
року ухвалено на повно з'ясованих
обставинах з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване або змінене з
підстав, наведених в апеляційній
скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись
ст. ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: