УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про припинення права
власності на частку в житловому
будинку з надвірними спорудами та
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Жашківського районного суду
Черкаської області від 12 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 02 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з указаним позовом до ОСОБА_7 про
припинення його права власності на 1/3
частку в житловому будинку з
надвірними спорудами з присудженням на
його користь грошової компенсації та
визнання за нею права власності на
житловий будинок з надвірними
спорудами в цілому та виселення
відповідача.

В обґрунтування позову зазначила, що
перебувала з відповідачем у шлюбі з 08
квітня 2002 року по 28 грудня 2011 року. У
період з 14 січня 2002 року по 08
квітня 2002 року вона проживала однією
сім'єю з відповідачем в житловому
будинку його батьків. 11 березня 2002 року
їхніми батьками в АДРЕСА_1 за
спільні кошти обох сторін був
придбаний житловий будинок з
надвірними спорудами, який був на
переконання відповідача оформлений
саме на нього.

За період їх спільного проживання було
виконано ряд ремонтних і будівельних
робіт в житловому будинку, а також у
надвірних спорудах, внаслідок чого їх
вартість істотно збільшилася.

Також, посилалась на те, що спільне
володіння і користування спірним
житловим будинком з відповідачем
неможливо, так як із-за його
протиправних дій вона з дітьми
вимушена була залишити будинок і
перейти проживати до батьків,
неодноразово змушена була звертатись
до органів влади та міліції, за
захистом своїх прав.

Крім того, вважаючи, що спірний будинок
є неподільним і відповідач проживає у
своїх батьків та не має наміру
проживати у спільному будинку, його
частка 1/3 житлового будинку, тому
припинення його права власності на цю
частину не завдасть йому істотної
шкоди, та тому позивач просила:
припинити право відповідача на 1/3
частину в спільному майні - їхньому
будинку; стягнути з неї на користь
відповідача 38 458,34 грн грошової
компенсації за належну йому 1/3 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами та усунути їй перешкоди у
користуванні будинком шляхом
виселення відповідача з указаного
житлового будинку; стягнути судові
витрати.

Рішенням Жашківського районного суду
Черкаської області від 12 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 02 жовтня 2013 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить вказані судові рішення
скасувати і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

У наданих до суду запереченнях на
касаційну скаргу представник ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 зазначає, що оскаржувані судові
рішення є законними та обґрунтованими,
в процесі розгляду справи судами не
порушені норми ні матеріального, ні
процесуального права, а тому ці судові
рішення необхідно залишити без змін, а
касаційну скаргу ОСОБА_7 - відхилити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
спірний житловий будинок з надвірними
спорудами є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, підлягає поділу з
відступленням від рівності часток та
наявності підстав для припинення права
спільної власності відповідача на 1/3
частину спірного житлового будинку з
надвірними спорудами згідно ст. 365 ЦК
України.

Проте такого висновку суди дійшли з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Судами встановлено, що сторони 08 квітня
2002 року зареєстрували шлюб, а 28 грудня
2011 року шлюб було розірвано згідно з
рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У ст. 57 ЦПК України зазначено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, висновків експертів.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
передбачено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
будинку від 11 березня 2002 року спірний
житловий будинок з надвірними
спорудами був придбаний відповідачем
до шлюбу. Цей договір є чинним і ніким
не оспорений.

Суди встановили, що спірний будинок є
спільною власністю подружжя, оскільки
був придбаний 11 березня 2002 року
сторонами, а саме - їх батьками за їх
спільні кошти. При цьому суди у
порушення вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України
визнали будинок спільною власністю
подружжя за відсутності такої вимоги у
позові. Крім того, суди дійшли такого
висновку з порушенняи вимог ч. 3 ст. 212
ЦПК України, не звернувши уваги на те,
що належним та допустимим доказом
набуття права власності на будинок є
зазначений вище договір, який є чинним.
Пояснення позивача та батьків сторін
щодо придбання спірного будинку за
спільні кошти декількох осіб не можуть
бути належними та допустимими доказами
за наявності чинного договору про
придбання майна лише відповідачем.

Суди також взагалі не визначилися, на
підставі якої норми права визнали
спірне будинковолодіння спільною
власністю подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про власність» № 697-XII від 07
лютого 1991 року майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї у
період чинності цього Закону, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Застосування судами вказаної статті
закону, як правової підстави набуття
позивачем права власності на спірне
будинковолодіння є безпідставним,
оскільки позивач на момент придбання
відповідачем цього будинковолодіння
не була членом його сім'ї.

Крім того, згідно з ст. 25 КпШС України,
якщо майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя. Посилання позивача
на вказану норму спростовує обставину
щодо набуття нею права спільної
сумісної власності на
будинковолодіння у момент його
придбання. При цьому позивач не вказав,
а суди не встановили у який період
відбулось істотне збільшення цінності
майна, та за якими правилами КпШС
України, чи СК України підлягають
встановленню та доведенню такі
обставини.

Таким чином, суди не визначились із
правовідносинами та взагалі не
встановили обставини справи, які
підлягають доведенню у цій справі щодо
набуття позивачем будь-якого права на
спірне майно.

Інші вимоги, заявлені позивачем, є
похідними, вирішення яких залежить від
встановлення обставин щодо часу та
підстав набуття позивачем права на
спірне будинковолодіння.

Оскільки судами не встановлені
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Жашківського районного суду
Черкаської області від 12 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 02 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана
Г.В. Юровська