Справа № 373/1839/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд Київської області

в складі:

головуючого судді Залеської
А.О.

при секретарі Руденко
О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Переяслав-Хмельницькому
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, -

в с т а
н о в и в:

09.07.2013р. ОСОБА_1 звернулась з
вищевказаним позовом до суду та
просить стягнути з відповідача ОСОБА_2
кошти в сумі 20300 гривень, з яких: 9100
гривень боргу за розпискою про позику
від 09.07.2008р. грн. та 11200 гривень боргу за
розпискою про позику від 15.07.2008р., а
також просить стягнути 1471,75 гривень, що
нараховані нею як 3% річних за період з
17.01.2011-17.06.2013 та судові витрати.

В суді позивачка підтримала свої
вимоги та пояснила, що ОСОБА_2 у 2008 році
позичила в неї 22000 гривень, а саме: 09.07.2008
року - 10000 гривень та 15.07.2008 року - 12000
гривень. Вони домовились, що ОСОБА_2
поверне кошти за рік, сплачуючи борг
частинами по 1000 гривень щомісяця. Умови
позики та факт передачі коштів
відповідачка підтвердила, надавши
відповідні розписки. Гроші вона почала
повертати після спливу одного року від
дня позики, по 300 та 500 гривень не
щомісячно, а як їй заманеться. При цьому
вона не з'ясовувала у ОСОБА_2, на
погашення якого саме з двох боргів вона
передавала їй кошти. Вона (позивачка)
кожного разу робила записи про
повернення цих сум у своєму блокноті,
які переносила на зворотній бік
розписок. Всього відповідачка
повернула їй 1700 гривень.

ОСОБА_2 позов не визнала та пояснила, що
вона 09.07.2008 року дійсно позичила в
ОСОБА_1 10000 гривень та зобов'язалась
повертати борг протягом року по 1000
гривень, тобто за 12 календарних місяці
вона повинна була повернути 12000
гривень. Вона з власної ініціативи
написала розписку та віддала ОСОБА_1
Однак вже через кілька днів ОСОБА_1 їй
пояснила, що розписка написана не
конкретно, а тому попросила переписати
розписку. 15.07.2008 року вона приїхала на
роботу до ОСОБА_1 та переписала
розписку таким змістом, як вимагала
остання. В той день вона не брала грошей
в позику, а позивач сказала, що
попередня розписка у неї вдома і вона
її порве. Позичені кошти вона повертала
невеликими частинами, як могла. Вважає,
що розрахувалась і боргу у неї перед
позивачкою немає.

Представник відповідачки ОСОБА_3
просив відмовити в задоволенні позову
у зв'язку зі спливом строку позовної
давності, оскільки у них немає доказів
повного розрахунку з позивачкою.
Записи на зворотному боці розписок, про
нібито повернуті частини позики
зроблені самою позивачкою з
зазначенням довільних дат аби показати
переривання строку позовної давності
по кожній розписці. Таке доказування на
думку представника є неналежним,
оскільки в такий спосіб позивачка
намагається показати суду переривання
строків позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши всі зібрані по справі
докази в їх сукупності, суд прийшов до
висновку про часткове задоволення
позовних вимог.

В судовому засіданні встановлено, що 09
липня 2008 року відповідач ОСОБА_2 взяла в
борг у ОСОБА_1 10 000 гривень та
зобов'язалася повернути кошти на
протязі року частинами - по 1000 гривень
щомісяця, про що написала розписку з
власної ініціативи. Цей факт визнаний
сторонами та підтверджується
розпискою (а.с.4).

Відповідно до боргової розписки від 15
липня 2008 року ОСОБА_2 взяла в борг у
ОСОБА_1 ще 12 000 гривень та зобов'язалася
повернути кошти на протязі року
частинами (а.с.3). Сторони визнали, що цю
розписку ОСОБА_2 написала на вимогу
позичальника.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_2
та ОСОБА_1, передбачають передачу
однією стороною у власність іншій
стороні грошей під зустрічне
зобов'язання повернути у майбутньому
таку саму кількість коштів.

Таким чином у ОСОБА_2 виникло грошове
зобов'язання перед ОСОБА_1

За правилами ч. ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Статтю 1046 ЦК України визначено, що
договір позики є реальним і вважається
укладеним з моменту передачі коштів
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

З аналізу цих правових норм можна
зробити висновок, що боргова розписка
може підтвердити реальність договору
позики, а також слугує доказом на
підтвердження укладання сторонами
усного договору позики та його умов.

З тексту наданих суду розписок слідує,
що гроші в сумі 10 000 грн. ОСОБА_2 взяла у
ОСОБА_1 09.07.2008 р., а гроші в сумі 12 000
гривень вона взяла у ОСОБА_1 15.07.2008 р. За
змістом ці розписки є абсолютно
самостійними, не пов'язаними між собою
ні предметом позики ні умовами.

Обидві розписки перебувають у
позикодавця - позивачки по справі. А
тому у суду немає підстав вважати, що
розписка про позику від 15.07.2008 р. є
уточненням домовленостей, що мали
місце 09.07.2008 року, як стверджує
відповідач.

Отже матеріалами справи
підтверджується наявність двох
договорів позики, предметами, яких є
різні суми грошових коштів: 10000 та 12000
гривень, позичених в різний час та на
умовах про повернення суми боргу
частинами: по 1000 гривень протягом року
за кожним зобов'язанням окремо.

Таким чином, суд приходить до
переконання, що на підставі боргових
розписок у ОСОБА_2 виникли два грошових
зобов'язання перед ОСОБА_1, які
різніться в часі їх виконання:
повернути позичені кошти в сумі 10 000
гривень в строк до 09.07.2009 р. та повернути
позичені кошти у ОСОБА_2 в строк до
15.07.2009 р.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 527 цього Кодексу,
кожна сторона у зобов'язанні має право
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і несе ризи наслідків не
пред'явлення такої вимоги.

За правилами ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це в розписці, яку він видає. Наявність
боргового документа у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст. 61 цього Кодексу,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Вирішуючи спір щодо виконання
грошового зобов'язання суд бере за
основу наявність у позивача оригіналів
боргових розписок та відсутність
будь-яких доказів у відповідача на
підтвердження повернення коштів. Разом
з тим, суд приймає до уваги визнання
позивачем того факту, що ОСОБА_2 станом
на 2011 рік повернула їй 1700 гривень
частинами: по 300, 500 грн., про що вона
(ОСОБА_1) самостійно зробила записи на
зворотній стороні розписок, не
уточнивши у ОСОБА_2 на виконання якого
саме з двох зобов'язань вона повертає
кошти. Такий спосіб повернення коштів
визнала також і відповідачка, яка
додатково зазначила, що повертала лише
один борг, а іншого не визнає.

Оскільки вищевказані записи на
зворотній стороні розписок зроблені
кредитором на власний розсуд, без
відома позичальника та не містять
відомостей про суму боргу або дату
боргового зобов'язання, на виконання
якого передаються кошти, суд, з
урахуванням обставин справи, керуючись
принципом розумності та
справедливості, відносить визнання
позивачем часткового погашення боргу
на рахунок зобов'язання, що виникло
раніше.

Такий підхід, на думку суду, відповідає
домовленостям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про
черговість погашення боргу. Так, за
розпискою від 09.07.2008 р. грошове
зобов'язання мало бути виконане раніше
ніж за розпискою від 15.07.2008 р.

Разом з тим, за відсутності належних та
допустимих доказів в обґрунтування
заперечень відповідача слід зробити
висновок, що ні перше ні друге
зобов'язання позичальник не виконала у
строк обумовлений сторонами. Воно
також залишається невиконаним і на
момент розгляду справи. А тому позивач,
як кредитор має право вимагати від
боржника повернення коштів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 цього Кодексу встановлено
загальну позовну давність у три роки.

За правилами ч.5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
перебіг позовної давності починається
зі спливом строку виконання.

Згідно ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дій, що свідчать про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Після переривання перебіг
позовної давності починається знову.

Суд зараховує визнану позивачем суму
повернутих коштів в розмірі 1700 гривень,
про що містяться зроблені нею записи
від 05.07.2009 р., 15.04.2010 р., 25.10.2010 р., 10.11.2010 р.
та 17.01.2011 р. на зворотній стороні
боргових розписок, в рахунок погашення
боргу за розпискою від 09.07.2008 р. та за
при частковому визнанні цих обставин
відповідачем, суд вважає поновленим
строк позовної давності.

Отже основна сума боргу за позикою від
09.07.2008 р., яка підлягає стягненню
складає 8 300 гривень (10000-1700).

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову сумі відповідно до ст. 625 цього
Кодексу.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначена
відповідальність боржника, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, а саме: на вимогу
кредитора він зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Відповідач не виконала взяте на себе
грошове зобов'язання, а тому повинна
нести відповідальність згідно закону.

Таким чином, з простроченої суми боргу,
яка становить 8300 гривень слід
нарахувати три проценти річних за той
період, який позивач вказала у своїй
позовній заяві: з 17.01.2011 р. по 17.06.2013р., що
становить 705 грн. 50 коп. Отже загальна
сума, яка підлягає стягненню з
відповідача за борговою розпискою від
09.07.2008 р. складає 9005 гривень 50 копійок
(8300+705,50).

Разом з тим, позивач ОСОБА_1 не довела
суду того, що відповідач ОСОБА_2 вчиняла
дії, що свідчили б про визнання нею
боргу за розпискою від 15.07.2008 р., що
давало б суду підстави вважати
перерваним перебіг строку позовної
давності для звернення з вимогою про
стягнення заборгованості і за цим
грошовим зобов'язанням.

Відповідно до ч.2 ст. 59 та ч.1 ст. 60 ЦПК
України, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги, в частині
стягнення заборгованості за борговою
розпискою від 09.07.2008 року підлягають
задоволенню, а в задоволенні
аналогічних вимог за борговою
розпискою від 15.07.2008 р. слід відмовити у
зв'язку з пропуском позивачкою ОСОБА_1
строку позовної давності.

За правилами ч. 1 ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача понесені нею судові витрати
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог з врахуванням положень
ЗУ "Про судовий збір".

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 256,257,261,264, 509, 525,526, 527, 545, 625, 1046-1050 ЦК
України, та керуючись ст.ст.10,11, 57-62, 88,
212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (
ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) кошти
за борговою розпискою позики від 09.07.2008
р. в сумі 9005 (дев'ять тисяч п'ять) гривень
50 копійок з урахуванням трьох
процентів річних.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати в розмірі 229 гривень 40
копійок.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
шляхом подачі апеляційної скарги через
Переяслав-Хмельницький міськрайонний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь в
розгляді справи, але не були присутні
під час оголошення судового рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя А. О. Залеська