У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Карпенко С.О., Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до Державної
установи Національного інституту
серцево-судинної хірургії імені М.М.
Амосова АМН України, третя особа -
ОСОБА_3, про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 17 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до Державної установи
Національного інституту
серцево-судинної хірургії імені М.М.
Амосова АМН України про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,
посилаючись на те, що перебувала з
відповідачем у трудових відносинах,
працюючи на посаді інженера по ремонту
1 категорії, проте наказом №259-п від 03
грудня 2012 року її було незаконно
звільнено з роботи на підставі п. 3 ч. 1
ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 травня 2013 року,
задоволено частково. Скасовано п. 6. 1
наказу Державної установи
Національного інституту
серцево-судинної хірургії імені М.М.
Амосова АМН України №259-п від 03 грудня
2012 року в частині звільнення з займаної
посади ОСОБА_1

Поновлено з 03 грудня 2012 року ОСОБА_1 на
роботі на посаді інженера по ремонту 1
категорії господарської частини
Державної установи Національного
інституту серцево-судинної хірургії
імені М.М. Амосова АМН України.

Стягнуто з Державної установи
Національного інституту
серцево-судинної хірургії імені М.М.
Амосова АМН України на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 03
грудня 2012 року до 16 травня 2013 року в
розмірі 9 433 грн. 61 коп. та 500 грн. на
відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі
допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 липня 2013 року, зазначене рішення
районного суду скасовано й в
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення апеляційного суду скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, і залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК
України перевіряє правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
в межах касаційної скарги.

Судом установлено, що на підставі
наказу №27-к від 15 березня 2005 року
позивачка була прийнята на роботу до
відповідача на посаду інженера по
ремонту 1 категорії господарського
підрозділу (служби по ремонту
обладнання).

Наказом №212-п від 08 жовтня 2012 року до
ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне
стягнення у вигляді догани за
неналежне ставлення до своїх
обов'язків.

24 жовтня 2012 року завідуючим
відділенням інфекційного ендокардиту
Крикуновим О.А. подано рапорт про
відсутність у відділенні гарячого
водопостачання й невиконання заявки на
ремонт, наданої ОСОБА_1 18 жовтня 2012
року.

Згідно пояснювальних записок і рапорту
позивачки від 15, 24 жовтня
2012 року та 18 жовтня 2012 року відповідно,
остання поставила до відома
керівництво відповідача про
необхідність перекриття гарячого
водопостачання через аварійний стан
окремих ділянок труб, які потребують
негайної заміни, здійснити яку силами
підпорядкованих їй працівників
неможливо, у зв'язку з чим
запропонувала залучити підрядну
організацію для виконання таких робіт
та надати відповідний дозвіл та
фінансування.

Наказом №259-п від 03 грудня 2012 року
ОСОБА_1 була звільнена з посади з 04
грудня 2012 року за систематичне
невиконання обов'язків, покладених
трудовим договором, відповідно до п. 3
ст. 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд
першої інстанції виходив із наявності
правових підстав для їх часткового
задоволення, їх доведеності та
обґрунтованості.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що звільнення позивача було проведено
з дотриманням вимог трудового
законодавства, а відтак відсутні
підставі для її поновлення на посаді.

Проте, з такими висновками судів в
повній мірі погодитися не можна,
виходячи з наступного:

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою як суду першої
інстанції так і апеляційного суду.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк може бути
розірваний власником або
уповноваженим ним органом лише у
випадку систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього розпорядку, якщо до
працівника раніше застосовувалися
заходи дисциплінарного стягнення. При
звільненні працівника з підстав,
передбачених цією нормою закону,
організація повинна навести конкретні
факти допущеного ним невиконання
обов'язків, зазначити, коли саме вони
мали місце, які проступки вчинив
працівник після застосування до нього
стягнення та коли.

Отже, підставою для розірвання
трудового договору за п. 3
ч. 1 ст. 40 КЗпП України є систематичне
невиконання працівником трудових
обов'язків, при цьому систематичним
невиконанням трудових обов'язків
вважається факт третього порушення,
якщо за попередні два протягом року
були застосовані дисциплінарні
стягнення, крім того таке звільнення
допускається тільки за наявності вини
працівника.

Такими, що систематично порушують
трудову дисципліну вважаються лише ті
працівники, які мають дисциплінарне
або громадське стягнення за порушення
трудової дисципліни та порушили її
знову протягом року з дня застосування
стягнення за перше порушення.

Для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України мають значення тільки раніше
застосовані і не погашені заходи
громадського стягнення, а не всі заходи
громадського впливу.

Таким чином для з'ясування наявності
підстав для звільнення ОСОБА_1 за п. 3 ч. 1
ст. 40 КЗпП України необхідно встановити
наявність системного порушення
трудової дисципліни, які саме
покладено на працівника обов'язки
локальними нормативними актами
(посадова інструкція, трудовий чи
колективний договір), обсяг
відповідальності та наявність вини
працівника (принцип якої закріплений у
Розділі VІІ Типових правил
внутрішнього трудового розпорядку).

Як убачається з копії наказу від 03
грудня 2007 року, позивача звільнено з
роботи за систематичне невиконання
обов'язків.

Слід зазначити, що в цьому випадку
відповідач при застосуванні такого
крайнього заходу, як звільнення,
обмежився лише загальним посиланням на
систематичне невиконання позивачем
посадових обов'язків та не врахував
положення ч. 3 ст. 149 КЗпП, згідно з яким
при обранні виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 22 постанови від 6
листопада 1992 року за № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів», у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, необхідно з'ясувати, в чому
конкретно виявилося порушення, яке
стало приводом до звільнення; чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП; чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом передбачених статтями 1471 ,
148, 149 КЗпП України правил і порядку
застосування дисциплінарних стягнень.

Суд належним чином не з'ясував, у чому
конкретно виявилося порушення, яке
стало приводом до звільнення позивача,
та чи могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору.
Оскільки тільки правомірно накладені
стягнення можуть ураховуватись і бути
підставою для звільнення працівника за
п. 3 ст. 40 КЗпП України, суд, вирішуючи
спір, повинен був з'ясувати,
систематичне невиконання яких саме
трудових обов'язків позивачем
передувало його звільненню.

Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, у контексті ч. 3 ст. 335 ЦПК
України, рішення суду першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345,
349 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 16 травня 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
17 липня 2013 року скасувати, а справу
передати до суду першої інстанції на
новий розгляд у іншому складі суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
С.О. Карпенко

В.І.
Мартинюк

Д.О.
Остапчук

В.О. Савченко