У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Мартинюка В.І., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання правочину дійсним, визнання
права власності, усунення перешкод в
користуванні власністю, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 08 лютого 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
11 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання
правочину дійсним, визнання права
власності, усунення перешкод в
користуванні власністю.

В обґрунтування позову позивач
посилався на те, що 19 лютого 2007 року він
придбав у відповідача два металеві
контейнера НОМЕР_1, НОМЕР_2, які
розташовані на міні-ринку «Стовбовий»,
за адресою: м. Одеса, вул. Стовбова, 17-А.
На підтвердження вказаної угоди
позивачем було передано відповідачу 9
000 доларів США, а відповідач, в свою
чергу, передав йому вказані контейнери.
Так як в той час у сторін були дружні
відносини, то письмової угоди вони не
уклали. 19 лютого 2007 року ОСОБА_8
звернулась до дирекції ринку з заявою,
в якій просила розірвати з нею договір
на обслуговування цих контейнерів в
зв'язку з їх продажем позивачеві.
В 2008 році позивач уклав з відповідачем
договір суборенди цих же контейнерів. 01
липня 2009 року він уклав з ТОВ «Модуль»
договір № 46-07/2009 на зберігання вказаних
контейнерів. В 2009 році він звернувся до
відповідача з вимогою їх звільнити, у
зв'язку з закінченням строку дії
договору суборенди, на що останній
відмовився.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 08 лютого 2012 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 11 листопада 2013
року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано дійсним правочин
купівлі-продажу металевих контейнерів
НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташованих на
міні-ринку «Стовбовий», за адресою: м.
Одеса, вул. Стовбова, 17-А, від 10 лютого 2007
року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
металеві торгівельні контейнери
НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташовані на
міні-ринку «Стовбовий».

Зобов'язано відповідача усунути
позивачеві перешкоди у користуванні
металевими торгівельними контейнерами
НОМЕР_1, НОМЕР_2, розташованими на ринку
«Стовбовий» шляхом їх звільнення.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 порушує
питання про скасування оскаржуваних
рішень суду, із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_7 є
власником контейнерів НОМЕР_1,
НОМЕР_2 є, які розташовані на території
міні-ринку «Стовбовий» у м. Одесі
по вул. Стовбовій, 17-А.

19 лютого 2007 року ОСОБА_7 звернулася з
письмовою заявою до дирекції ТОВ
«Модуль», в якій просила розірвати
договір на обслуговування спірних
контейнерів № 26-01/07 в зв'язку з їх
продажем ОСОБА_6

Відповідно до резолюції директора ТОВ
«Модуль» від 28 лютого 2007 року
вищезазначені договори втратили силу.

В грудні 2008 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_7
в суборенду контейнери НОМЕР_1, НОМЕР_2
на строк до 01 серпня 2009 року.

01 липня 2009 року ТОВ «Модуль» та ОСОБА_6
уклали договір № 46-07/2009 на зберігання
контейнерів з товаром та надання
торгового місця.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився суд апеляційної
інстанції, встановивши, що сторони в
усній формі уклали направлений на
реальне настання правових наслідків
правочин, який не потребує
нотаріального посвідчення, щодо
купівлі-продажу металевих контейнерів
НОМЕР_1, НОМЕР_2, задовольняючи позов
виходив з того, що відсутність
документального оформлення права
власності на спірне майно перешкоджає
позивачу у здійсненні права власності.
А також, вважав, що позивач як власник
має право відповідно до ст. 391 ЦК
України вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна, оскільки
вони зроблені без визначення характеру
спірних правовідносин та з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Згідно з вимогами ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи,
звертаючись до суду позивач посилався
на те, що 19 лютого 2007 року він придбав у
відповідача два металеві контейнера
НОМЕР_1, НОМЕР_2, які розташовані на
міні-ринку «Стовбовий», за адресою: м.
Одеса, вул. Стовбова, 17-А, позивачем було
передано відповідачу 9 000 доларів США, а
відповідач, в свою чергу, передав йому
вказані контейнери.

Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦК України усно
можуть вчинятися правочини, які
повністю виконуються сторонами у
момент їх вчинення, за винятком
правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та (або)
державній реєстрації, а також
правочинів, для яких недодержання
письмової форми має наслідком їх
недійсність.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у
письмовій формі належить вчиняти
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених ч. 1 ст. 206
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 218 ЦК України
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Якщо правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним.

Вирішуючи спір про визнання правочину,
який належить вчиняти у письмовій
формі, дійсним, суди не врахували, що на
підставі ч. 2 ст. 218 ЦК України дійсним
може бути визнаний лише правочин, для
якого законом встановлена його
недійсність у разі недодержання вимоги
щодо письмової форми, а також не
визначилися із нормою матеріального
права, яка встановлює недійсність
договору купівлі-продажу у разі
недотримання письмової форми, як
наслідок дійшли передчасних висновків
про наявність підстав для визнання
вказаного правочину дійсним.

Позовні вимоги про визнання права
власності та усунення перешкод в
користуванні майном є похідними від
позовних вимог про визнання дійсним
договору купівлі-продажу, тому їх
вирішення залежить від набуття
позивачем права власності на майно.

Апеляційний суд, перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, у порушення
вимог ст. ст. 303, 309 ЦПК України,
допущених судом помилок не виправив та
залишив рішення без змін.

За таких обставин, ухвалені у справі
рішення суду не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
судових рішень з передачею справи на
новий судовий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 08 лютого 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
11 листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов В.І.
Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук