Справа № 750/58/14
Провадження № 2/750/484/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2014 року
м.Чернігів

Деснянський районний суд м.
Чернігова у складі:

головуючої судді Карапута
Л.В.

при секретарі Руденок В.О.,

за участі позивача,
представника відповідача Т.В. Дудчиної,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Чернігові цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Киїнської загальноосвітньої
школи І-ІІІ ступенів Чернігівського
району про визнання дій протиправними
та зобов»язання вчинити певні дії,

встановив:

08.01.2014 року позивач звернувся до
суду з позовом та просив суд визнати
невиплату відповідачем зарплати за
щорічну основну відпустку за період з 26
червня 1995 року по 25 липня 1995 року та за
невикористану основну оплачувану
відпустку за період з 26 липня 1995 року по
31 січня 1995 року, скасувати в наказі в п.
2 №20 від 10.02.1995 року по Киїнській
середній школі Чернігівського району
фразу «до 31 травня 1995 року», як
незаконну, визнати з подальшим
скасуванням наказ № 83 від 26.05.1995 року
нікчемним та наказ № 150 від 06.09.1995 року
про звільнення, незаконним, визнати
звільненим позивача з посади вчителя
за пунктом 1 ст. 40 КЗпП України в день не
раніше дня вступу рішення в законну
силу, зобов»язати нарахувати та
виплатити проіндексовані на момент
виплати середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу з 01.09.1995 року по день
не раніше дня вступу рішення в законну
силу, вихідну допомогу у розмірі
середньомісячного заробітку у зв»язку
з вказаною причиною звільнення,
трьохмісячний середній заробіток на
працевлаштування з дня звільнення з
урахуванням виплати вищевказаної
вихідної допомоги, середній заробіток
за весь час затримки видачі трудової
книжки після вимушеного звільнення по
день її одержання 24 жовтня 1996 року,
зобов»язати відповідача надати
щорічну основну відпустку за весь час
оплачуваного вимушеного прогулу з
нарахуванням та виплатою за це
проіндексованої та момент виплати
грошової компенсації та додати
відпустку без збереження зарплати за
весь час вимушеного прогулу, визнати
хворобу, через яку присвоєно другу
групу інвалідності, професійною, а
також нещасним випадком на
виробництві, як шкоду, завдану
каліцтвом та пошкодженням здоров»я під
час пошуку роботи та незаконного
звільнення, одночасно просив поновити
позовну давність з поновленням та
продовженням всіх пропущених
процесуальних строків через
неоформленість трудової книжки та
неможливість переконання роботодавців
щодо працевлаштування.

У судовому засіданні позивач
заявлені вимоги підтримав і наполягав
на задоволенні та пояснив суду, що
06.09.1995 року був звільнений з роботи,
24.10.1996 року отримав трудову книжку та її
дублікат, 01.05.2013 року отримав пенсію по 2
групі інвалідності, довго не працював,
шукав роботу, а тому з цих причин у
нього виникла 2 група інвалідності.

Представник відповідача позов не
визнав. Вважає, що звільнення позивача
відбулося у відповідності до вимог
закону, при звільненні з роботи були
проведені всі виплати, в 2000 році
вказані вимоги позивача були
розглянути на засіданні комісії по
трудовим спорам, а тому на його думку, є
безумовною підставою для відмови в
задоволенні позову.

Судом встановлено такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Згідно наказу №20 від 10.02.1995 року
ОСОБА_2 призначено вчителем основ
вибору професії та охорони життя і
здоров»я дітей з суміщенням по
вакантній посаді лаборантом технічних
засобі навчання з 10 лютого 1995 року до 31
травня 1995 року.

Пунктом 4 вказаного наказу ОСОБА_2
дозволено працювати керівником
технічних гуртків в Чернігівському
районному будинку школяра за
сумісництвом у вільний від основної
роботи час.

Наказом №83 від 26.05.1995 року ОСОБА_2
звільнено з роботи з 26 травня в зв»язку
з закінченням строку трудового
договору та п. 2 вказаного наказу
прийнято на роботу з 26 травня по 31
серпня згідно заяви.

Відповідно до наказу № 106 від 27.06.1995
року позивачу було надано відпустку з
26 червня 1995 року по 25 липня 1995 року.

Згідно наказу №150 від 06.09.1995 року
ОСОБА_2 звільнено з роботи з посади
лаборанта і вчителя охорони життя з 1
вересня 1995 року по переводу в районний
Будинок школярів на посаду керівника
технічних гуртків на підставі ст. 36 п. 5
КЗпП України.

Пункт 5 ст. 36 КЗпП України передбачає
можливість припинення трудового
договору в порядку переведення
працівника, за його згодою, на інше
підприємство, установу чи організацію
чи в зв»язку із переходом на виборну
посаду.

Розпорядженням Чернігівської
районної державної адміністрації
Чернігівської області №441 від 26.09.1996
року закрито Чернігівський районний
будинок школярів та юнацтва в с. Киїнка
з 1 вересня 1996 року.

26.01.1996 року позивачу направлялося
повідомлення, проте що він не забрав
трудову книжку, що підтверджується
журналом вихідної кореспонденції.
24.10.1996 року позивач отримав трудову
книжку у відповідача, про що зазначив в
судовому засіданні.

Засіданням комісії по трудовим
спорам Киїнської середньої школи
Чернігівського району від 30 серпня 2000
року перевірялося звернення ОСОБА_2
щодо законності підстав його
звільнення та отримання заробітної
плати, якою встановлено, що за час
роботи в Киїнській середній школі і під
час звільнення не було допущено
адміністрацією школи порушень
законодавства про працю, заробітна
плата виплачувалася згідно тарифів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

01 травня 2013 року позивач отримав
другу групу інвалідності та йому
призначена з 01.05.2013 року пенсія по
інвалідності, при цьому суд не
знаходить підстав для задоволення
вимоги позивача щодо визнання хвороби,
через яку присвоєно другу групу
інвалідності, професійною, а також
нещасним випадком на виробництві, як
шкоду, завдану каліцтвом та
пошкодженням здоров»я під час пошуку
роботи та незаконного звільнення,
оскільки позивачем не було надано
достовірних та беззаперечних доказів
настання у позивача інвалідності в 2013
році та причини його звільнення в 1995
році.

Відповідно до статті 235 КЗпП України
при винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Згідно статті 238 Кодексу при
розгляді трудових спорів у питаннях
про грошові вимоги, крім вимог про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи
(стаття 235), орган, який розглядає спір,
має право винести рішення про виплату
працівникові належних сум без
обмеження будь-яким строком.

Частиною 1 статті 233 Кодексу
встановлено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору у справі про
звільнення в місячний строк.

Позивачем пропущено встановлений
ст.233 КЗпП України строк на звернення
до суду за вирішенням трудового спору,
зокрема, у справах про звільнення
встановлено місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

З матеріалів справи
вбачається, що звільнений з роботи
позивач 1 вересня 1995 року, а до суду з
позовом звернувся лише у січні 2014 року.
Одночасно позивачем не було надано до
суду доказів обґрунтованості щодо
заявлених ним вимог.

Посилання позивача на те, що він в
установлений законом строк не
звернувся до суду з позовом за захистом
трудових прав, оскільки в 2000 році
звертався до комісії по трудовим
спорам не може бути прийнято судом до
уваги, оскільки вказана обставина не
могла бути перешкодою для вирішення
трудового спору, який виник у зв»язку
зі звільнення позивача у 1995 році.

За таких обставин, суд не
знаходить підстав для поновлення
позивачу строку для вирішення
трудового спору.

Оскільки вимога про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є похідною від вимоги про
поновлення на роботі, і за правилами
статті 235 Кодексу вирішується
одночасно з цією вимогою, на вимогу про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу поширюється
місячний строк звернення до суду.

У зв'язку з тим, що позивач
пропустив місячний строк звернення до
суду, перебіг якого розпочався з
вересня 1995 року, при цьому він не надав
доказів на підтвердження наявності
поважних причин для пропуску цього
строку, зазначене є безумовною
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Суд вважає, що позивач пропустив
місячний строк звернення до суду з
даним позовом без поважних причин, у
звязку з чим не знаходить підстав для
його поновлення, що у свою чергу є
безумовною підставою для відмови в
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 208 - 209, 292, 294
ЦПК України, суд

вирішив:

в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Чернігівської
області. Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Л.В. Карапута