Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/5433/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів
Матюшенка І.В., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 грудня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконкому
Бердичівської міської ради
Житомирської області, треті особи -
Бердичівське міжміське бюро технічної
інвентаризації Житомирської області,
об'єднання співвласників
багатоквартирного житлового будинку
«Приморський» про визнання частково
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, визнання права власності на ?
частку квартири в порядку спадкування
та витребування майна,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з даним позовом, та після
уточнення позовних вимог просив
визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 05.09.2008 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за № 4736,
визнати за ним право власності на 1/2
частку вищезазначеної квартири в
порядку спадкування та витребувати у
відповідачів частину вказаного майна.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_7,
яка постійно проживала у спірній
квартирі, після її смерті відкрилася
спадщина на належну їй квартиру в ОСБЖБ
„Приморський", він прийняв спадщину,
оскільки у встановлений законом строк
звернувся до нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини. Позивач зазначав,
що після спливу строку на прийняття
спадщини йому стало відомо, що право
власності на спадкову квартиру
оформлено на вітчима ОСОБА_5, останній
квартиру продав ОСОБА_2 та ОСОБА_3, чим
позбавив його права на 1/2 частину
спадкового майна.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 грудня 2013 року позов
задоволено.

Визнано частково недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 05.09.2008 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Бердичівського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
№ 4736.

Визнано за ОСОБА_4, право власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування.

Витребувано у ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 по 38,23 грн. судового
збору з кожного.

Не погоджуючись з даним судовим
рішенням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали
апеляційну скаргу, в якій просять
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування апеляційної скарги
посилаються на те, що рішення суду є
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Судом не встановлено усіх обставин, що
мають значення для справи, не
досліджено та не надано належної
оцінки доказам по справі, висновки суду
не відповідають обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, член ЖБК
«Приморський» ОСОБА_9, яка у 1982 році
виплатила у повному обсязі пайовий
внесок за квартиру АДРЕСА_1, у 1992 році
здійснила обмін вказаної квартири на
квартиру АДРЕСА_2 із ОСОБА_7 (матір'ю
позивача). У квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_7
зареєструвалася 24 квітня 1992 року. 17
травня 1996 року вона уклала шлюб із
ОСОБА_5, який з 19 червня 1996 року також
зареєструвався у зазначеній квартирі
(а.с.4, 275 т.1). Згідно довідок, виданих ЖБК
«Приморський» від 21 вересня 1994 року та
ОСБЖБ «Приморський» від 17 червня 2002
року, власником спірної квартири
визнавалася ОСОБА_7 (а.с.6,7 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.
Після її смерті, 05 лютого 2008 року
головою ОСБЖБ «Приморський» ОСОБА_5 як
члену кооперативу та члену
співвласників житлового будинку
видано довідку про те, що він
користується квартирою АДРЕСА_1 для
оформлення права власності. На
підставі цієї довідки виконкомом
Бердичівської міської ради 22 травня 2008
року прийнято рішення №337 про
оформлення права власності ОСОБА_5 на
дану квартиру та 11 червня 2008 року
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно. За договором
купівлі-продажу квартири від 05 вересня
2008 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3
купили спірну квартиру.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
ОСОБА_7 набула права власності на
квартиру АДРЕСА_1 на підставі ст. 15
Закону України «Про власність».

Згідно з ч.1 ст.1269 ЦК України,
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини, а
відповідно, належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини згідно до ч.5
ст.1268 ЦК України.

. Судом
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася
спадщина на квартиру АДРЕСА_2 після
смерті ОСОБА_7, спадкоємцями на яку за
законом є позивач ОСОБА_4 та відповідач
ОСОБА_5. Всупереч вимог закону
останній оформив право власності на
квартиру на себе та продав її ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 05.09.2008 року, чим порушив законні
інтереси позивача.

Із
матеріалів справи вбачається, що
рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 21 листопада 2012 року, яке
набрало чинності, свідоцтво про право
власності на спірну квартиру за ОСОБА_5,
яке було видано на підставі рішення
виконкому Бердичівської міської ради,
було визнано недійсним. Відтак, ОСОБА_5
не мав права на відчуження всієї
спірної квартири.

Задовольняючи позов про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання права власності на ? частку
спірної квартири та витребування майна
з незаконного володіння, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
договір купівлі-продажу був укладений
з порушенням положень ст.215 ЦК України,
за якими підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного суду України у постанові
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»N 9, від 06.11.2009
року , зміст правочину не повинен
суперечити положенням також інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1,8 Конституції України).

За цими ж роз'ясненнями майно може
бути витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК України.

Заявляючи позов, позивач
посилався як на невідповідність
правочину вимогам закону, так і на своє
право на витребування майна,
передбачене ст.388 ЦК України.

Апелянти, заперечуючи проти
рішення суду, посилалися на те, що
позивач не має право на витребування
майна, оскільки вони є добросовісними
набувачами, останній байдуже
поставився до спірної квартири, нею
тривалий час не цікавився, що і
зумовило можливість подальшого
відчуження відповідачем ОСОБА_5
квартири.

Разом з тим, таке посилання не
узгоджується з положеннями закону.

Відповідно до вимог ст.3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду з
вищезазначеним позовом, позивач
обґрунтовував свої вимоги тим, що він є
спадкоємцем першої черги за законом, в
установленому законом порядку прийняв
спадщину після смерті матері, а тому
укладений договір купівлі-продажу є
недійсним, оскільки порушує його права
як спадкоємця, відповідач ОСОБА_5 в
незаконний спосіб заволодів квартирою
та не мав права на її відчуження.

Із матеріалів справи вбачається,
що позивач після смерті матері
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини,
дотримався вимог чинного на час
відкриття спадщини закону.

Виходячи із змісту книги 6
Цивільного кодексу України спадкоємці
до оформлення і відповідної реєстрації
своїх прав власності на спадкове майно
мають право володіння та право
користування спадковим майном, тобто
ті речові права, які підлягають
захистові відповідно до положень глави
29 ЦК України, в тому числі і шляхом
звернення із віндикаційним позовом.

У позовній заяві позивача
міститься посилання на вимоги ст.388 ЦК
України, яка регулює відносини саме з
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

За змістом ст.11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа вільно, на власний розсуд,
обирає способи участі у справі.

За ст.119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31,215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК
України в разі придбання майна за
відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати (
добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
його волі іншим шляхом.

Вимагати захисту в судовому
порядку своїх порушених прав, у тому
числі й шляхом пред'явлення
віндикаційного позову, може не тільки
власник майна на підставі ст.388 ЦК
України, а й особа, якій належить речове
право на спірне майно. Такий висновок
відповідає вимогам ст. 396, ч. 5 ст. 1268, ч. 3
ст. 1296 та ч. 2 ст. 1299 ЦК України.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України від
23 січня 2013 року у справі № 6-164
цс 12 у спадкоємця, який у встановленому
законом порядку прийняв спадщину,
право володіння та користування
спадковим майном виникає з часу
відкриття спадщини. Такий спадкоємець
може захищати свої порушені права
володіння та користування спадковим
майном відповідно до глави 29 ЦК
України. Якщо у складі спадщини, яку
прийняв спадкоємець, є нерухоме майно,
право розпорядження нерухомим майном
виникає в нього з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст.1299 ЦК
України). Спадкоємець, який прийняв у
спадщину нерухоме майно, ще до його
державної реєстрації має право
витребувати це майно від
добросовісного набувача з підстав,
передбачених ст.388 ЦК України, зокрема у
разі, якщо воно вибуло з володіння
спадкодавця поза волею останнього.

Таким чином, у зв'язку з визнанням
позивача спадкоємцем після смерті
ОСОБА_7., він з часу відкриття спадщини
набув речові права на успадковану
квартиру - право володіння та право
користування нею і, відповідно, право
на захист цих прав, в тому числі, ще до
державної реєстрації нерухомого майна,
має право витребувати це майно від його
добросовісного набувача з підстав,
передбачених ст.388 ЦК України, зокрема,
у разі, якщо воно вибуло з володіння
спадкодавця поза волею останнього.

Із аналізу викладених вище норм
права та позиції Верховного Суду
України, безпідставними є доводи
апелянтів про те, що вони правомірно
набули у власність спірну квартиру від
ОСОБА_5.

Як вбачається з мотивувальної
частини рішення, суд навів мотиви щодо
визнання спірного договору недійним
саме в 1/2 частині, правомірно визнав
цей правочин недійсним, як такий що
укладений з порушенням закону ( ст.215 ЦК
України), а також застосував ст.388 ЦК
України, витребувавши 1/2 частину
квартири з незаконного володіння
добросовісних набувачів, врахувавши ту
обставину, що вказане майно вибуло з
володіння позивача поза його волею.
Проте, в резолютивній частині рішення
суд помилково не зазначив про визнання
цього правочину недійсним в 1/2 частині.
А тому, рішення суду слід змінити,
доповнивши його вказівкою про
визнання вищезазначеного договору
купівлі- продажу квартири недійсним в
1/2 частині. В решті рішення суду
відповідає вимогам закону та
встановленим обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303,304, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 10 грудня 2013 року змінити,
доповнивши другий абзац його
резолютивної частини вказівкою
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 в 1/2
частині.

У решті рішення залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: