Номер провадження № 22-ц/785/171/14
Головуючий у першій інстанції Буран
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів Ісаєвої
Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 03 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним, визнання права власності в
порядку спадкування за законом; за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності на спадкове майно та
визнання права постійного
користування земельною ділянкою за
заповітом від померлого,

встановила:

У жовтні 2011 року до суду першої
інстанції з позовом до ОСОБА_2
звернувся ОСОБА_3, в якому просив
визнати недійсним заповіт, складений 28
серпня 2010 року року ОСОБА_4 на ім'я
ОСОБА_2, та визнати за ОСОБА_3 право
власності в порядку спадкування за
законом на спадкове майно, яке
залишилось після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим,
що він є рідним братом померлого ОСОБА_4
і єдиним спадкоємцем після нього.
Однак, звернувшись до нотаріальної
контори, позивачу стало відомо, що
померлий ОСОБА_4 залишив після себе
заповіт від 28 серпня 2010 р., яким заповів
усе своє майно ОСОБА_2, що усунуло
позивача від спадкування.

ОСОБА_3 вважав, що його померлий брат не
розумів значення своїх дій при
складанні спірного заповіту а тому
просив визнати його недійсним.

До суду першої інстанції також з
позовом до ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_2, в
якому просила визнати за останньою
право власності на спадкове майно, яке
залишилось після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що померлий
ОСОБА_4 заповітом від 28 серпня 2010 року
заповів їй усе майно, на яке він
відповідно до закону має право на
момент смерті. З урахуванням
викладеного, ОСОБА_2 вважала, що є
єдиним спадкоємцем, оскільки наявність
заповіту усуває інших осіб від
спадкування. Як на підставу свого
звернення до суду, ОСОБА_2 також
вказувала, що видати свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на
майно, перераховане в позові, нотаріус
не має можливості, так як більша
частина нерухомого майна за померлим
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 ще не
зареєстрована, та ці питання можуть
бути вирішенні лише у судовому порядку.

Рішенням Біляївського районного суду
Одеської області від 03 грудня 2013 року у
задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було відмовлено.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга ОСОБА_2, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про
задоволення її позовних вимог у
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

При розгляді цивільних справ за
позовами про визнання недійсними
правочинів, де ставиться під сумнів
психічний стан особи, яка уклала
правочин, з урахуванням тієї обставини,
що така особа померла на момент
розгляду справи, має призначатись
посмертна судова-психіатрична
експертиза, яка має дати відповідь, чи
усвідомлювала особа значення своїх дій
та керувати ними, коли підписувала
спірний правочин. Така експертиза
судом першої інстанції призначалась.
Однак, справа двічі поверталась
експертами, з клопотанням надати
додаткові матеріали.

Суд витребував додаткові матеріали, та
після другого направлення на
експертизу, експерти знов повернули
справу з клопотанням надати додаткові
матеріали. Однак, суд першої інстанції
дійшов висновку, що усі можливості по
отриманню додаткових документів
вичерпані, та розглянув справу за
наявними доказами.

Як вбачається з матеріалів справи
докази, які надані ОСОБА_3 та отримані
судом на запити, не дозволяють дійти
висновку, що померлий ОСОБА_4 не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними в момент, коли він
підписував заповіт. Показання свідка
ОСОБА_5 також не можуть бути прийняті
для задоволення вимог про визнання
заповіту недійсним. Таким чином, суд
дійшов вірного висновку про
неможливість задоволення судом вимоги
ОСОБА_3 про визнання права власності на
майно після померлого ОСОБА_4, оскільки
існує дійсний заповіт на ім'я ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд виходив з наступного.

З узагальнень Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цівільних та кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування» вбачається, що
вирішуючи питання про те, чи підлягають
розгляду судом справи про право на
спадкування без попереднього
звернення особи до нотаріальної
контори для оформлення права на
спадщину та відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину, судам
потрібно враховувати наступне.

Главою 86 ЦК України, а також
спеціальним законодавством, зокрема
Законом України «Про нотаріат»,
підзаконними нормативними актами,
визначено нотаріальний порядок
оформлення права на спадщину, що
відповідає встановленій
законодавством сукупності функцій,
притаманній юрисдикційній діяльності
судів та нотаріусів. Отже у разі, якщо
відсутність умов для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину не підтверджена
належними доказами, а саме відмовою
нотаріуса у видачі свідоцтва про право
на спадщину, це може бути підставою для
відмови у позові.

Вказане підтверджується п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 30
травня 2008 року № 7 «Про судову практику
в справах про спадкування», в якому
вказується, що за наявності умов для
одержання в нотаріальної конторі
свідоцтва про свідоцтва про право на
спадщину вимоги про визнання права на
спадщину у судовому розглядові не
підлягають. У разі відмови нотаріуса в
оформлені права на спадщину, особа може
звернутися за правилами позовного
провадження.

При розгляді справи ОСОБА_2 не надала
суду доказів відмови у видачі
свідоцтва про спадщину після ОСОБА_4

Суд перевірив усі докази, які навели
сторони у підтвердження своїх вимог та
заперечень, навів у рішенні фактичні
обставини, які були встановлені судом
при розгляді справи, вірно застосував
правові норми, що регулюють ці
правовідносини, та зробив
обгрунтований висновок про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
ОСОБА_2.

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо
визнання за останньою право власності
на спадкове майно, оскільки аналіз
діючого законодавства дає підстави
стверджувати, що особа має право
звернутись до суду тільки після
отримання у нотаріуса відмови у видачі
свідоцтва про право на спадщину.
Звернення до суду до цього моменту є
передчасним, і в такому випадку суди
собою підміняють органи нотаріату, що
не відповідає закону.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до
висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно
розглянув справу, дав належу оцінку
наданим доказам, постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 03 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва