Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 437/2617/13-ц
Провадження № 22ц/782/607/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року квітня «10» дня Колегія
суддів Судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О.,
Маляренко І.Б.

при секретарі Булгакова М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення

Ленінського районного суду м.
Луганська від 22 січня 2014 року

по цивільній справі за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
додаткових витрат на утримання дітей, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, який в
ході судового розгляду уточнив та
просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою
користь додаткові витрати на утримання
дітей в сумі 8054,00 грн. та судовий збір в
сумі 229,40 грн.

В обґрунтування позову зазначив, що
з 1992 року по 2010 рік перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3. Сторони мають двох
неповнолітніх дітей - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Жовтневого районного
суду міста Луганська від 21.06.2011 року з
нього на користь ОСОБА_3 стягнуто
аліменти на утримання дітей, донька
проживає з відповідачем ОСОБА_3 за
адресою: АДРЕСА_1, а син навчається в
місті Києві.

ОСОБА_3 отримуючи аліменти, не
приймала участі у додаткових витратах
на дітей, в той час, як він оплачував їх
оздоровлення, відпочинок, навчання.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Луганська від 22 січня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить
скасувати зазначене рішення суду, як
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, -
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції у межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, але
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Так, згідно із ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які буди досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що понесені витрати не викликані
особливими обставинами і такі витрати
не є додатковими відповідно до вимог
ст. 185 СК України та позивач не надав
суду жодного доказу на підтвердження
тієї обставини, що він дійсно був
вимушений вказані витрати, або буде
вимушений понести їх у майбутньому.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд же,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, лише створює
необхідні умови для всебічного і
повного дослідження обставин справи.
При дослідженні і оцінці доказів,
встановленні обставин справи і
ухваленні рішення суд незалежний від
висновків органів влади, експертиз або
окремих осіб.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього
Кодексу, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 до
2010 року перебували у зареєстрованому
шлюбі та мають двох спільних дітей -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на утримання яких на
користь відповідача позивач за
рішенням суду сплачує аліменти.

На підтвердження понесених
додаткових витрат на дитину, позивач
надав квитанції, платіжні доручення,
чеки, розрахункові квитанції та
довідки, з яких слідує, що дійсно
позивачем було оплачено відпочинок
доньки ОСОБА_5 у 2011 році, та сина ОСОБА_4
у 2011 році. Також на лікування доньки
згідно чеку від 14.05.2012 року позивачем
витрачено 1150 грн., а також згідно
довідки від 13.02.2013 року - 300 грн., згідно
квитанції від 15.05.2011 року - 780 грн. на
послуги стоматолога. На харчування
позивачем витрачено, згідно платіжного
доручення від 17.01.2011 року 646,00 грн. Крім
того, позивачем додатково витрачено на
оздоровлення сина 4000 грн., а саме -
лікування у стоматолога.

Статтею 180 СК України передбачено
обов'язок батьків утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Сімейний кодекс України
передбачає, крім обов'язку батьків
надавати дитині щомісячне грошове
утримання (аліменти), також і обов'язок
обох батьків приймати участь у
додаткових витратах на дитину.

Участь батьків у додаткових витратах
на дитину передбачено ст. 185 СК України,
відповідно до якої той з батьків, з
кого присуджено стягнення аліментів на
дитину, а також той з батьків, до кого
вимога про стягнення аліментів не була
подана, зобов'язані брати участь у
додаткових витратах на дитину, що
викликані особливими обставинами
(розвитком здібностей дитини, її
хворобою, каліцтвом тощо). Розмір
участі одного з батьків у додаткових
витратах на дитину в разі спору
визначається за рішенням суду, з
урахуванням обставин, що мають істотне
значення. Додаткові витрати на дитину
можуть фінансуватися наперед або
покриватися після їх фактичного
понесення разово, періодично або
постійно.

За змістом цієї статті під
особливими обставинами слід розуміти
розвиток здібностей дитини ( наприклад
схильність до музики, що потребує
купівлі музичного інструменту,
малювання, або до певного виду спорту,
що вимагає додаткових матеріальних
витрат, тощо), або страждає на тяжку
хворобу, є калікою та необхідність
оздоровлення дитини та її лікування.
Такі особливі обставини будуть
індивідуальними у кожному конкретному
випадку.

Додаткові витрати не є додатковим
стягненням коштів на утримання дитини,
оскільки аліменти необхідні, щоб
забезпечити нормальні матеріальні
умови для життя дитини, а додаткові
витрати вимагаються, крім звичайних
витрат на дитину, в окремих випадках за
наявності особливих обставин (зокрема,
у випадку хвороби дитини). Розмір
додаткових витрат визначається
залежно від передбачуваних або
фактично понесених витрат на дитину.
При вирішенні такого спору
пріоритетним для суду є захист прав
дитини, а тому такі позовні вимоги
підлягають задоволенню, але за умови
наявності належних та допустимих
доказів.

Доказами, що підтверджують
наявність особливих обставин, що
спричинили додаткові витрати на
дитину, які пов'язані з лікуванням,
можуть бути висновки МСЕК, довідки
медичних закладів та інші документи, що
підтверджують відповідний стан
здоров'я дитини (хвороба, каліцтво,
інвалідність) і свідчать про
необхідність додаткових витрат на
лікування (на придбання ліків,
спеціальний медичний догляд,
санаторно-курортне лікування тощо).

Суд першої інстанції виконав вимоги
закону, врахував роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, викладені у
п.18 Постанові № 3 від 15.05.2006 року «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного Кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», що додаткові
витрати на утримання дитини мають бути
фактично зазнані або передбачувані, у
зв'язку з чим їх розмір підлягає
визначенню у твердій грошовій сумі.

Позивачем не надано доказів того, що
дитина потребує медичного лікування,
раціонального харчування та
санаторно-курортного лікування.

Дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про те, що надані позивачем
докази не підтверджують додаткових
витрат на утримання дитини, оскільки
вони не викликані особливими
обставинами, зокрема: розвитком певних
здібностей, хворобою та інше.

Доводи апелянта стосовно того,
що витрати, пов'язані з оплатою
Дитячого садка № 134 за харчування та
утримання, з оплатою в оздоровчому
таборі (неодноразово) на березі моря
для зміцнення імунної системи
організму дітей є додатковими
витратами на дитину, а тому повинні
бути відшкодовані відповідачем, на
увагу не заслуговують, оскільки
понесені позивачем зазначені витрати
не були викликані особливими
обставинами, а понесені позивачем при
звичайному способі життя, отже
стягненню не підлягають.

Викладені в апеляційній скарзі
твердження про те, що понесені
позивачем витрати на утримання дітей є
додатковими витратами, що викликані
особливими обставинами, на увагу не
заслуговують, оскільки є
безпідставними та належними доказами
не обгрунтовані.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують фактичних обставин
справи, встановлених судом, і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи і не містять
передбачених законом підстав для
скасування або зміни оскаржуваного
рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, судова
колегія вважає, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам діючого
законодавства України, зокрема ст.ст.
180, 185 СК України

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги висновків суду першої інстанції
не спростовують, судове рішення у
повній мірі відповідає вимогам діючого
законодавства, суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив усі
обставини справи, надані суду докази,
надав їм належну правову оцінку і
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Луганської
області,~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ~ відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 22 січня 2014 року ~
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: