Справа № 159/8289/13-ц Провадження №
22-ц/773/528/14 Головуючий у 1 інстанції:
Бойчук П.Ю. Категорія: 52 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А. К.,

суддів - Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шоцькій О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Давидюка В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного
виробничо-торгового підприємства
«Світязь» про поновлення на роботі,
визнання формулювання причин
звільнення неправильним, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування немайнової
шкоди за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_1 на рішення Ковельського
міськрайонного суду від 21 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд з вказаним позовом
покликаючись на такі обставини.

В період знаходження в
провадженні суду його первинного
позову про поновлення на роботі,
відповідачем видано наказ № 139 від 19
листопада 2013 року про поновлення його
на посаді менеджера із збуту з 07.10.2013
року, про що йому стало відомо після 18.00
години 22 листопада 2013 року.

У зв'язку з хворобою він не
приступив до роботи, звернувся 25.11.2013
року за медичною допомогою та йому було
призначено обстеження та амбулаторне
лікування, про що зроблено запис в
амбулаторній карті.

На 01.12.2013 року він був викликаний
до Ковельського міськрайонного суду,
де взяв участь в судовому засіданні по
розгляду його первинного позову до
Ковельської філії виробничо-торгового
підприємства "Світязь" про поновлення
на роботі у зв'язку з незаконним
звільненням з 07.10.2013 року, а по його
закінченні з'явився на роботу. В ході
узгодження питань щодо допущення його
до роботи директор філії
розпорядилась про його вихід на роботу
з наступного дня - з 03 грудня 2013 року.
Однак, прийшовши в цей день на роботу,
йому було оголошено наказ № 145 від
03.12.2013 року про звільнення з роботу за
прогули без поважних причин.

Тому просив поновити його на
роботі, стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу, 3000 грн. на
відшкодування моральної шкоди, 500 грн.
витрат за надання правової допомоги.

Рішенням Ковельського
міськрайонного суду в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції позивач ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій, покликаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове про задоволення
позову.

Відмовляючи в задоволенні позову
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів про його відсутність
на роботі в період з 25 листопада 2013 року
по 2 грудня 2013 року з поважних причин.
Однак, такі висновки суду не
відповідають обставинам справи і не
ґрунтуються на Законі з огляду на таке.

У зв'язку з незаконним
звільненням наказом №139 від 19.11.2013 року
ОСОБА_1 поновлено на посаді менеджера
із збуту з 07.10.2013 року (а. с. 24).

Як визнав ОСОБА_1, копію наказу
про поновлення на роботі одержав в
кінці дня 22 листопада 2013 року.

З записів в амбулаторній карті,
довідки Центру ПМСД Ковельського
міськрайонного територіального
медичного об'єднання від 27.03.2014 року
вбачається, що 25.11.2013 року ОСОБА_1
звернувся за медичною допомогою в
амбулаторію ПМСД №2 до лікаря ОСОБА_3
При огляді встановлено діагноз: ГРЗ,
призначено амбулаторне лікування,
контрольний огляд на 29.11.2013 року. При
повторному огляді було виявлено
залишкові явища ГРЗ, рекомендовано
завершити курс лікування (а. с. 77-78).

Відповідно до положень п. 4 ст. 40
КЗпП України, прогулом, за який
працівника може бути звільнено на
підставі цієї статті, є відсутність на
роботі без поважних причин як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня.

Розглядаючи цей спір, суд
помилково послався на п.п. 1.1,1.2
Інструкції про порядок видачі
документів, що засвідчують тимчасову
непрацездатність громадян,
затверджену Наказом Міністерства
охорони здоров'я від 13 листопада 2001
року № 455, оскільки вказаний
нормативно-правовий акт визначає
перелік документів, якими
підтверджується тимчасова
непрацездатність. У даному ж спорі
підлягала встановленню та доказуванню
обставина про поважність причин
відсутності позивача на роботі у в
період з 25 листопада 2013 року по 02 грудня
2013 року.

При цьому, у кожному випадку
поважність причин відсутності суд
визначає залежно від конкретних
обставин справи, що можуть
підтверджуватися будь-якими засобами,
зокрема, хвороба - не лише лікарняним
листом.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції безпідставно залишив поза
увагою доводи позивача про те, що хоча
йому не був виданий лікарняний лист,
однак він був відсутній на роботі з
поважних причин, а саме, у зв'язку з
хворобою, на підтвердження чого подав
амбулаторну картку, записи в якій
додатково підтверджено в суді
апеляційної інстанції довідкою
лікувального закладу.

Отже, доведення ОСОБА_1
непрацездатності в зазначений період
свідчить про відсутність його на
роботі з поважних причин.

Крім того, сторони ствердили в
судовому засіданні, що ОСОБА_1 брав
участь в судовому засіданні 02.12.2013 року
при розгляді справи за його позовом до
Ковельської філії виробничо-торгового
підприємства "Світязь" про поновлення
на роботі, яке було призначене на 11.00
годину, та в суд з'явився завчасно, що
також підтверджується рішенням
Ковельського міськрайонного суду від 02
грудня 2013 року (а. с. 7).

З системного аналізу ст.ст. 26, 27, 77,
85 ЦПК України, якими передбачено право
позивача брати участь в судовому
засіданні, обов'язок повідомляти про
причини своєї неявки у судове
засідання, право сторони на
відшкодування втраченого заробітку у
зв'язку з відривом від звичайних
занять, вбачається, що відсутність на
роботі у зв'язку з викликом до суду є
поважною причиною. Тому, відсутність
ОСОБА_1 в першій половині дня на роботі
обумовлена не тільки амбулаторним
лікуванням, а й присутністю в судовому
засіданні.

Відповідач не надав будь яких
доказів на підтвердження того, що
станом на 02.12.2013 року амбулаторне
лікування позивача було закінчене, як і
не спростував пояснень позивача про те,
що після закінчення судового
засідання, тобто, після обідньої
перерви з'явився на роботу, однак, до
кінця робочого дня йому не надали
робочого місця і керівник філії
запропонувала з'явитися на роботу
03.12.2014 року.

Статями 2, 5-1 КЗпП України
гарантовано право громадян України на
працю, правовий захист працівника від
необґрунтованої відмови у прийнятті на
роботу і незаконного звільнення, а
також сприяння у збереженні роботи.

Дії роботодавця по відношенню
працівника ОСОБА_1, котрий вперше був
незаконно звільнений 07.10.2013 року, однак,
добровільно поновлений роботодавцем
на посаді, а, в подальшому знову
звільнений без достатніх для цього
підстав свідчать про бажання
адміністрації підприємства позбавити
позивача такого права.

Статтею 141 КЗпП України встановлено, що
обов'язок неухильного додержання
законодавства про працю лежить на
власнику або уповноваженому органу,
тому саме відповідач, як роботодавець
зобов'язаний довести або спростувати
обставини, наведені ОСОБА_1 Будь яких
доказів, які спростовують пояснення
ОСОБА_1 про його відсутність на роботі з
поважних причин, відповідач не надав.

Також відповідачем не спростовано
пояснення позивача про те, що ще 25.11.2013
року по телефону він повідомив
керівництво про своє захворювання, та
що 02.12.2013 року, після судового засідання
з'явився на роботу, однак до робочого
місця допущений не був. Та обставина, що
ОСОБА_1 не повідомив в письмовій формі
про причини неявки на роботи не дає
правових підстав для його звільнення
та не свідчить про його відсутність на
роботі без поважних причин.

На підставі наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що
ОСОБА_1 звільнено без законних підстав,
тому він підлягає поновленню на
попереднє місце праці з виплатою
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП
України.

Заробітна плата позивача за два місяці
роботи, а саме, за серпень, вересень 2013
року становила 1196.57 грн., середньоденна
заробітна плата становить 28 грн. 49 коп.
(а. с.78).

Середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 03.12.2013 року по 09.04.2013
року становить 2564 грн.10 коп. виходячи із
слідуючого розрахунку: 28.49 грн.
(середньоденний заробіток) х 90
(кількість робочих днів у період з
03.12.2013 по 09.04.2014 року).

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи характер порушень законних
прав позивача, що призвели до моральних
його страждань, колегія суддів
визначає розмір грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі 200
грн. Зазначений розмір відповідає
вимогам розумності та справедливості.

Вимоги позивача щодо стягнення витрат
на правову допомогу до задоволення не
підлягають, оскільки належних доказів,
а зокрема, квитанції, чи ордера про
оплату таких витрат він не надав.

У зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального
права, рішення суду першої інстанції
про відмову в позові слід скасувати з
ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позовних вимог, а
саме, про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди у визначеному судом
розмірі. В решті позовних вимог слід
відмовити.

Враховуючи положення ст. 88 ЦПК України
колегія суддів присуджує з відповідача
в дохід держави судові витрати, а саме,
судовий збір в розмірі 364.40 грн. (243.60 грн.
та 121.80 грн.), від оплати якого позивач
був звільнений при зверненні до суду та
оскарженні рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ковельського
міськрайонного суду від 21 лютого 2014
року в даній справі скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера із
збуту Ковельської філії Приватного
виробничо-торгового підприємства
"Світязь" з 3 грудня 2013 року.

Стягнути з Приватного
виробничо-торгового підприємства
"Світязь" на користь ОСОБА_1 2 564 грн. 10
коп. (дві тисячі п'ятсот шістдесят
чотири гривні десять копійок)
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та 200 (двісті) грн. на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Приватного
виробничо-торгового підприємства
"Світязь" в дохід держави 364 грн. 40 коп.
(триста шістдесят чотири гривні сорок
копійок) судового збору.

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку в
межах платежу за один місяць допустити
до негайного виконання.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з часу набрання рішенням законної
сили.

Головуючий

Судді