У Х В А Л А

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Євтушенко О.І.,

Журавель
В.І.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ спільно нажитого
майна та визнання права власності на Ѕ
частину квартири та поновлення строку
позовної давності,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права приватної власності
на квартиру,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 1 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільно нажитого майна та визнання
права власності на Ѕ частину квартири
та поновлення строку позовної
давності.

Посилалася на те, що 18 вересня 1981 року
між сторонами було укладено шлюб, який
було розірвано 22 вересня 2004 року. 11
грудня 1998 року за спільні кошти
придбана квартира АДРЕСА_1, яка була
оформлена на ім'я колишнього чоловіка
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу № 2896, посвідченого
державним нотаріусом Южненської
міської нотаріальної контори Одеської
області та зареєстрованого в
Южненському міському бюро технічної
інвентаризації 19 січня 1999 року.

До лютого 2012 року ОСОБА_3 користувалася
спільно нажитою спірною квартирою, а
ОСОБА_4 користується приватним
будинком по АДРЕСА_3, який побудовано за
їх спільні кошти.

На цей час ОСОБА_4 має намір продати
спірну квартиру без відома і згоди
ОСОБА_3, що порушує її право власності
на спільне нажите майно та позбавляє її
власності на житло.

В судовому засіданні ОСОБА_3 уточнила
позовні вимоги та просила визнати за
сторонами право спільної часткової
власності на трьохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 77,0 кв. м,
житловою площею 44, 1 кв. м, визначити їх
частки у спільному майні в розмірі по 1/2
частки кожному та стягнути з ОСОБА_4
судові витрати по справі.

Крім того, ОСОБА_3 надала суду заяву про
поновлення строку позовної давності,
мотивуючи це тим, що по домовленості з
ОСОБА_4 після розірвання шлюбу вона
повинна була передати йому земельну
ділянку з жилим будинком по АДРЕСА_3,
який також збудований за їхні з ним
спільні кошти, а ОСОБА_4 повинен був їй
передати у власність спірну квартиру.
Але переоформити квартиру він не зміг,
оскільки після її купівлі зробив в
квартирі самовільне перепланування, у
зв'язку із чим йому не видавали належні
для оформлення договору дарування
документи. В лютому 2012 року після
належного оформлення перепланування
ОСОБА_4 відмовився від переоформлення
на ОСОБА_3 зазначеної квартири.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним
позов до ОСОБА_3 про визнання права
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1

Посилався на те, що спірна квартира не є
спільно нажитим майном, оскільки була
придбана ОСОБА_4 не на спільні сімейні
кошти, а на позичені у ОСОБА_5 грошові
кошти за договором позики, та під час
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин з ОСОБА_3 Тому просив суд
визнати за ним право приватної
власності на спірну квартиру та
стягнути з ОСОБА_3 сплачений судовий
збір.

Рішенням Южного міського суду Одеської
області від 25 липня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено. Поновлено
ОСОБА_3 строк позовної давності.
Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
спільної часткової власності на
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 77,0 кв.м, житловою
площею 44,1 кв.м, визначено їх частки у
спільному майні по Ѕ частки кожному. В
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 судовий збір за подання
позову в розмірі 107,3 грн, сплачений
судовий збір за заяву про забезпечення
позову в розмірі 107,3 грн, витрати на
правову допомогу в розмірі 2 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 1 жовтня 2013 року рішення
Южного міського суду Одеської області
від 25 липня 2013 року скасовано в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
поновлення строку позовної давності.
Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
спільної часткової власності на
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 77,0 кв. м, житловою
площею 44,1 кв. м, визначено їх частки у
спільному майні по Ѕ частки кожному.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати. В цій частині ухвалено
нове рішення, яким у задоволені
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.
Змінено мотивувальну частину рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
Одеської області від 1 жовтня 2013 року та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з
положень ст. 16 Закону України «Про
власність», який діяв на час укладення
договору купівлі-продажу спірної
квартири, а також ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС
України. Відмовляючи в задоволенні
зустрічних позовних вимог суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не
надав суду належних доказів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, апеляційний суд
виходив з того, що ОСОБА_3 не просила
визнати спільною сумісною власністю
сторін квартиру АДРЕСА_1 загальною
площею 69,30 кв. м, житловою площею 41,20 кв.
м, яка була придбана 11 грудня 1998 року.
Змінюючи мотивувальну частину рішення
суду першої інстанції в частині
зустрічних позовних вимог, апеляційний
суд виходив з того, що ОСОБА_4 отримав
свідоцтво на реконструйовану квартиру
25 квітня 2012 року після розірвання шлюбу
з ОСОБА_3, а свідоцтво про право
власності ОСОБА_4 на спірну квартиру в
установленому законом порядку не
скасовано.

З такими висновками апеляційного суду
погодитись не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 Сімейного
кодексу України до вимоги про поділ
майна, заявленої після розірвання
шлюбу, застосовується позовна давність
у три роки. Позовна давність
обчислюється від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Згідно із ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Судом встановлено, що 18 вересня 1981 року
між сторонами було укладено шлюб,
зареєстрований бюро РАГС, Тернівського
міського управління юстиції
Дніпропетровської області, актовий
запис № 172, що підтверджується копією
свідоцтва про укладення шлюбу серія
НОМЕР_1 від 18 вересня 1981 року, яка
міститься в матеріалах цивільної
справи, який було розірвано 22 вересня
2004 року відділом реєстрації актів
цивільного стану Южненського міського
управління юстиції Одеської області,
що підтверджується копією свідоцтва
про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 від 31
серпня 2005 року, яка міститься в
матеріалах цивільної справи.

За час перебування у шлюбі 11 грудня 1998
року сторонами була придбана квартира
АДРЕСА_1, яка була оформлена на ім'я
ОСОБА_4 на підставі договору купівлі -
продажу № 2896, посвідченому державним
нотаріусом Южненської міської
нотаріальної контори Одеської області
та зареєстрованому в Южненському
міському бюро технічної
інвентаризації за номером 9пр, реєстр 42,
стор. 180 від 19 січня 1999 року, копія якого
міститься в матеріалах цивільної
справи.

До лютого 2012 року ОСОБА_3 користувалася
спірною квартирою, де зареєстрована, а
ОСОБА_4 користується приватним
будинком АДРЕСА_3.

Згідно з домовленістю ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
існування якої підтвердили свідки
ОСОБА_6 та ОСОБА_7, після розірвання
шлюбу позивачка повинна була передати
відповідачу земельну ділянку з жилим
будинком АДРЕСА_3, а ОСОБА_4 повинен був
їй передати у власність спірну
квартиру. Але переоформити квартиру
він не зміг, оскільки після її купівлі
зробив в квартирі самовільне
перепланування, що підтверджує ОСОБА_4
у зустрічному позові, у зв'язку із чим
йому не видавали належні для
оформлення договору дарування
документи. У зв'язку із тим, що у
квартирі АДРЕСА_1 проведено самовільне
перепланування, ОСОБА_4 отримав
правовстановлюючі документи на
вищевказану квартиру тільки 16 травня
2012 року, що підтверджується копією
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно № 2019, яка міститься в
матеріалах цивільної справи.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
власність», який діяв на час укладання
договору купівлі-продажу спірної
квартири, майно, нажите подружжям за
час шлюбу, належить їм на праві
спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом і Кодексом про
шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, який діяв на час
укладання договору купівлі-продажу
спірної квартири, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України», яка діяла на час укладання
договору купівлі-продажу спірної
квартири, відповідно до статей - 22, 25, 27-1
КпШС спільною сумісною власністю
подружжя є нажите ними в період шлюбу,
рухоме і нерухоме майно, яке може бути
об'єктом права приватної власності
(крім майна, нажитого кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу).

Отже, судом першої інстанції ухвалено
рішення відповідно до фактичних прав
та обов'язків сторін і норм
матеріального права, яке було
помилково скасоване апеляційним судом.

Оскільки на зазначені положення норм
матеріального права апеляційний суд
уваги не звернув, та помилково скасував
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно з законом, тому рішення
апеляційного суду відповідно до ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню та
залишенню в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. 336, 339 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 1 жовтня 2013 року скасувати,
а рішення Южного міського суду
Одеської області від 25 липня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О. Гвоздик Судді Н.А.
Горелкіна О.І. Євтушенко В.І. Журавель
О.М. Ситнік