У Х В А Л А

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля», треті особи:
Комунальний заклад «Павлоградська
районна лікарня» Дніпропетровської
обласної ради, ОСОБА_4, про стягнення
невиплаченої заробітної плати та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» (далі
- ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля») та
уточнивши свої вимоги, просив стягнути
на свою користь 2836 грн компенсації за
невикористані дні відпустки у зв'язку з
перебуванням на лікарняному та 15 552 грн
25 коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Посилався на те, що перебуваючи у
трудових відносинах з відповідачем, у
період з 10 грудня 2012 року до 08 січня 2013
року він знаходився в черговій
відпустці, під час якої захворів та з 11
грудня 2012 року по 25 грудня
2012 року знаходився на стаціонарному
лікуванні. При звільненні ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» не провело із ним
повного розрахунку по зарплаті,
зокрема не було виплачено компенсації
за невикористані дні відпустки у
зв'язку з перебуванням на лікарняному.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 травня 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто з ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_3 2836
грн несплаченої заробітної плати та 15
552 грн 25 коп. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні.

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
вересня 2013 року рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 16 травня
2013 року в частині стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалене у справі рішення апеляційного
суду в частині відмови в позові просить
скасувати та залишити в цій частині в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову та стягуючи з відповідача на
користь позивача 2836 грн у зв'язку з його
тимчасовою непрацездатністю та 15 552 грн
25 коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
суд першої інстанції виходив із того,
що після звільнення позивача з роботи з
ним не було проведено повного
розрахунку по зарплаті.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення вимог
про стягнення з відповідача 15 552 грн 25
коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив із того, що вини відповідача у
невиплаті зазначених коштів немає.

Проте погодитись із такими
висновками судів повністю погодитися
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 23
травня 1973 року по 08 січня 2013 року
працював на ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» на різних посадах.

03 грудня 2012 року позивач подав
відповідачу заяву з проханням про своє
звільнення з роботи з 08 січня 2013 року за
угодою сторін (а. с. 19).

З 10 грудня 2012 року по 08 січня 2013 року
позивач знаходився у черговій
відпустці, під час якої захворів і з 11
грудня 2012 року по 25 грудня
2012 року знаходився на стаціонарному
лікуванні в КЗ
«Павлоградська ЦРЛ».

08 січня 2013 року ОСОБА_3 було
звільнено з роботи за п. 1
ст. 36 КЗпП України, про що зроблено
запис за № 5 у його трудовій книжці (а. с.
5).

Обгрунтовуючи підставність позову,
позивач посилався на те, що у зв'язку з
перебуванням його на лікарняному у
період щорічної відпустки, він має
право на компенсацію невикористаних
днів відпустки відповідно до закону.

Із матеріалів справи вбачається, що
25 січня 2013 року позивач звернувся до
відповідача із заявою про продовження
йому відпустки у зв'язку з перебуванням
на лікарняному, при цьому надав
останньому листок непрацездатності.

Із долученого до справи листа від 31
січня 2013 року, адресованого
відповідачем позивачу, вбачається, що
листок непрацездатності повертається
позивачу у зв'язку з тим, що його
складено з порушенням вимог
п. 4.6 Інструкції про порядок
заповнення листка непрацездатності,
затвердженої наказом Міністерства
охорони здоров'я, Міністерства праці і
соціальної політики України від 03
листопада 2004 року
№ 532/274/136-ос/1406 з відповідними змінами
та доповненнями від 24
листопада 2006 року № 774/438/207-ос/719,
зокрема, у ньому не зазначено дату
настання нещасного випадку на
виробництві (а. с. 9).

Відповідно до ст. 78 КЗпП України дні
тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку, а також
відпустки у зв'язку з вагітністю та
пологами, до щорічних відпусток не
включаються.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, суд на підставі статті 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

З оскаржуваного рішення суду
апеляційної інстанції та з рішення
суду першої інстанції вбачається, що
судами визнано право позивача та
стягнуто на його користь 2836 грн у
зв'язку з його тимчасовою
непрацездатністю у період відпустки.

На порушення приписів ст. ст. 214, 303
ЦПК України суди, визначаючи зазначені
кошти як соціальну виплату у зв'язку з
перебуванням позивача на лікарняному,
не звернули уваги на те, що право на
допомогу у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю відповідно до п. 1 ч. 1
ст. 35 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими похованням» у
працівника виникає лише у разі, якщо
тимчасова непрацездатність у нього
настане внаслідок захворювання або
травми, не пов'язаної з нещасним
випадком на виробництві.

Враховуючи, що у листку
непрацездатності позивача причину
захворювання зазначено як «нещасний
випадок на виробництві», то права на
допомогу, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 35
згаданого Закону він не має.

Стягуючи на користь позивача 2836 грн у
зв'язку з його тимчасовою
непрацездатністю, суди на зазначене
уваги не звернули.

У той же час, з позовної заяви
ОСОБА_3 вбачається, що він просив
стягнути на свою користь не кошти у
зв'язку з перебуванням на лікарняному,
а компенсацію за невикористані дні
відпустки у зв'язку з перебуванням на
лікарняному у період щорічної
відпустки.

З огляду на те, що у день звільнення
позивача з ним було проведено
розрахунок по зарплаті та з
урахуванням того, що з 10 грудня 2012 року
по день його звільнення - 08 січня 2013
року він перебував у щорічній
відпустці, суди на порушення приписів
ст. ст. 214, 303 ЦПК України не перевірили,
чи отримував позивач кошти за період
перебування його у відпустці з 10 грудня
2012 року по 08 січня 2013 року, якщо так, то
за яку кількість днів відпустки та у
якому розмірі.

З'ясування цього питання має
значення для правильного визначення
правовідносин сторін та норми права,
якою вони регулюються, та вирішення
питання про наявність у позивача права
на отримання зазначеної компенсації.

Від встановлення зазначених
обставин залежить і вирішення спору у
частині стягнення на користь позивача
середнього заробітку за час затримки
розрахунку.

Крім того, відмовляючи у
задоволенні вимог ОСОБА_3 про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при його звільненні,
апеляційний суд виходив із відсутності
вини відповідача у несвоєчасному
розрахунку з позивачем. При цьому, як на
підставу такого висновку суд послався
на те, що листок непрацездатності
відповідачу був наданий позивачем
після проведеного з ним розрахунку при
звільненні, а саме - 25 січня 2013 року.

При цьому, будь-яких мотивів щодо
відсутності вини відповідача у
невиплаті позивачу частини зарплати
при його звільненні з дня пред'явлення
лікарняного листа, а саме, з 25 січня 2013
року, суд не навів.

Поряд із тим, судами належним чином
не перевірено доводів відповідача про
невідповідність листа
непрацездатності, виданого позивачу,
вимогам п. 4.6 Інструкції про
порядок заповнення листка
непрацездатності та у зв'язку з цим
відсутності вини відповідача у
невиплаті належних позивачу сум при
звільненні.

Зазначені порушення процесуального
закону унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, та
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухваленого у
справі рішення апеляційного суду.

Оскільки у касаційній скарзі
позивач не порушував питання про
скасування рішення суду першої
інстанції, яке, у той же час, не
відповідає вимогам закону, то
відповідно до приписів ст. 335 ЦПК
України колегія суддів вважає за
можливе вийти за межі доводів
касаційної скарги та поряд із
скасуванням рішення суду апеляційної
інстанції постановити ухвалу про
скасування і рішення суду першої
інстанції з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 16 травня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук