У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Звенигородського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави до ОСОБА_3, Звенигородської
міської ради Черкаської області, треті
особи: відділ Держземагенства у
Звенигородському районі Черкаської
області, Державна інспекція сільського
господарства в Черкаській області,
ОСОБА_4, про скасування рішення сесії
міської ради, визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акта на право власності на землю та
скасування державної реєстрації
державного акта на право власності на
землю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 31
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 6 листопада
2013 року та касаційною скаргою
заступника прокурора Черкаської
області на рішення Звенигородського
районного суду Черкаської області від
31 травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 6 листопада
2013 року, до якої приєдналась ОСОБА_4,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Звенигородський
міжрайонний прокурор в інтересах
держави звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що під час продажу земельної
ділянки, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 було допущено порушення
чинного законодавства, а саме: конкурс
із продажу земельної ділянки проведено
з порушенням вимог ст. 137 ЗК України,
тобто проведено через 23 дні з моменту
опублікування в пресі офіційної
інформації про виставлення її на
земельні торги, офіційна інформація не
містила даних посадової особи, в якої
можна було ознайомитися з технічним
паспортом земельної ділянки, міська
рада сама проводила земельні торги,
замість юридичної особи, що має
відповідну ліцензію на їхнє
проведення; не була проведена державна
експертиза експертної грошової оцінки
земельної ділянки; земельна ділянка
була продана за заниженою ціною;
земельна ділянка відноситься до
категорії земель рекреаційного
призначення та була продана без зміни
її цільового призначення.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд скасувати рішення сесії
Звенигородської міської ради
Черкаської області від 23 лютого 2005 року
№ 32-3 «Про продаж земельних ділянок
несільськогосподарського
призначення», визнати договір
купівлі-продажу земельної ділянки, що
знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 28 лютого 2005
року між Звенигородською міською радою
Черкаської області та ОСОБА_3, визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку від
4 березня 2005 року, виданий на ім'я
ОСОБА_3 та скасувати запис у Державному
реєстрі земель про видачу зазначеного
державного акта.

Також прокурор просив продовжити строк
подання позовної заяви, пропущений з
поважних причин, оскільки порушення
при відчуженні спірної земельної
ділянки, які мали місце в 2004 - 2005 роках,
були виявлені прокуратурою лише під
час проведення перевірки в січні 2013
року.

Рішенням Звенигородського районного
суду Черкаської області від 31 травня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 6 листопада 2013 року, у
задоволенні позову Звенигородського
міжрайонного прокурора в інтересах
держави відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_4 та
заступник прокурора Черкаської
області просять оскаржувані судові
рішення скасувати, посилаючись на
порушення судами норм матеріального й
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарг та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позов є
обґрунтованим, при наданні
відповідачці земельної ділянки
порушено чинне законодавство, проте
позивач пропустив строк позовної
давності та не навів поважних причин
його пропуску, а відповідачі заявили
про застосування позовної давності.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 23 лютого 2005 року
Звенигородською міською радою
Черкаської області прийнято рішення
про продаж земельної ділянки
несільськогосподарського призначення,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На
підставі вказаного рішення 28 лютого 2005
року між Звенигородською міською радою
Черкаської області та ОСОБА_3 укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 2 169,04 кв. м вартістю 41 063
грн. Продаж спірної земельної ділянки
відбувався на конкурсній основі за
ціною, яка є вищою, ніж експертна
грошова оцінка, визначена суб'єктом
оціночної діяльності товариства з
обмеженою відповідальністю
«Земля-Сервіс» у звіті від 12 жовтня 2004
року, який отримав позитивний висновок
державної землевпорядної експертизи
від 9 листопада 2004 року. 4 березня 2005
року ОСОБА_3 отримала державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 2 169,04 кв. м, який зареєстровано в
книзі записів державної реєстрації
державних актів на право власності на
земельну ділянку фізичних осіб.

Згідно зі ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Статтею 116 ЗК України встановлено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

З матеріалів справи вбачається, що в
січні 2013 року при проведенні
додаткової перевірки із залученням
спеціалістів Державної інспекції
сільського господарства в Черкаській
області, яка є спеціально
уповноваженим органом щодо здійснення
контролю за використанням та охороною
земель, прокурором виявлені порушення
вимог чинного законодавства під час
продажу земельної ділянки, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, факт принесення прокурором
протесту в жовтні 2005 року на рішення
Звенигородської міської ради
Черкаської області, яке прийнято на тій
же сесії та в один день зі спірним
рішенням, не може слугувати
підтвердженням того, що прокурору було
відомо про прийняте спірне рішення та
допущені міською радою при цьому
порушення вимог земельного
законодавства.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Проте Звенигородською міською радою
Черкаської області не надано жодного
документу на підтвердження
витребування або надання спірного
рішення Звенигородській міжрайонній
прокуратурі.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Так, прокурор у своєму позові просив
суд першої інстанції поновити або
продовжити строк позовної давності
тому, що він пропущений з поважних
причин, зокрема, про наявність рішення
Звенигородської міської ради
Черкаської області від 23 лютого 2005 року
він дізнався лише в січні 2013 року.

Разом з тим сама по собі обізнаність
прокурора про наявність оспорюваного
рішення та укладеного на його підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки не є підставою для висновку про
пропуск строку позовної давності та
необхідність застосування положень ст.
267 ЦК України, оскільки такими
причинами є не час, з якого прокуратурі
стало відомо про рішення
Звенигородської міської ради
Черкаської області від 23 лютого 2005
року, а викладені в позовній заяві
порушення, які свідчать про
незаконність набуття ОСОБА_3 права
власності на земельну ділянку на
підставі цього рішення, та які виявлено
в січні 2013 року в ході перевірки з цих
питань на виконання доручення
Черкаської обласної прокуратури.

Також суди, відмовляючи в задоволенні
позову з підстав пропуску строку
позовної давності, зазначали, що
відповідно до наказу Генерального
прокурора України від 15 квітня 2004 року
№ 6гн, що був чинним на час прийняття
оспорюваного рішення міської ради,
передбачалося, що в першочерговому
порядку перевіряється законність
нормативно-правових актів, прийнятих
органами місцевого самоврядування та
визнано здійснювати такі перевірки не
рідше одного разу на квартал незалежно
від надходження інформації про
порушення закону.

Проте суди не взяли до уваги те, що
оспорюване рішення міської ради не є
нормативно-правовим актом органу
місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 19 ЗК України землі України
за основним цільовим призначенням
поділяються, зокрема, на землі
рекреаційного призначення, до яких
належать між іншим належать земельні
ділянки зелених зон і зелених
насаджень міст та інших населених
пунктів (ст. 51 ЗК України).

Так, спірна земельна ділянка є дитячим
парком у м. Звенигородка Черкаської
області, відповідно до Генерального
плану міста відноситься до землі
рекреаційного призначення.

Частинами 1, 2 ст. 20 ЗК України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, передбачено, що
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до інформації відділу
Держземагентства в Звенигородському
районі Черкаської області виданий
ОСОБА_3 державний акт на право
власності на землю від 4 березня 2005 року
містить функціональне призначення
спірної земельної ділянки для
будівництва комплексу проведення
дозвілля громадян (комерційне
використання).

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЗК України землі
рекреаційного призначення можуть
перебувати у державній, комунальній та
приватній власності.

Згідно з дозволом № 405/12-11 від 27 травня
2004 року, виданим Звенигородською
міською радою Черкаської області
ОСОБА_3, останній дозволяється
виготовити проект відведення
земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1, в користування на умовах
оренди строком на 1 рік для будівництва
комплексу відпочинку з дитячою
площадкою для комерційного
використання з правом послідуючого
викупу.

Отже, на зазначеній земельній ділянці
планувалося будівництво комплексу
відпочинку з дитячою площадкою, які є
об'єктами стаціонарної рекреації,
будівництво яких дозволяється
відповідно до ст. 51 ЗК України.

Крім того, в даний час спірна земельна
ділянка знаходиться в такому ж вигляді,
як і на момент її продажу, у зв'язку з
чим порушення ч. 2 ст. 52 ЗК України не
відбулося.

Звертаючись до суду, прокурор
посилався на те, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель
рекреаційного призначення, по суті є
парком відпочинку з багаторічними
насадженнями й рішення про продаж її
для комерційного використання
прийнято без зміни цільового
призначення земельної ділянки.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
землеустрій» цільове призначення
земельної ділянки - це використання
земельної ділянки за призначенням,
визначеним на підставі документації
із землеустрою у встановленому
законодавством порядку.

Відповідно до п. «д» ч. 2 ст. 25 Закону
України «Про землеустрій» одним з
видів документації із землеустрою є
проекти землеустрою щодо відведення
земельних ділянок.

Отже, проектом відведення земельної
ділянки громадянці ОСОБА_3 в
короткострокову оренду строком на 1 рік
для комерційного використання
загальною площею 2 169,04 кв. м -
громадського призначення
Звенигородської міської ради
Черкаської області. Відповідно до
класифікації видів цільового
призначення земель дана земельна
ділянка була віднесена до земель
житлової та громадської забудови,
функціональне призначення якої для
будівництва комплексу відпочинку з
дитячою площадкою (комерційне
використання).

Разом з тим у 80-ті роки 19 століття
зазначена земельна ділянка мала значно
більшу площу й частина цієї земельної
ділянки була відведена для
реконструкції Звенигородського
райкому КП, тепер - будівля
Звенигородської районної державної
адміністрації.

У ч. 2 ст. 19 ЗК України передбачено, що
земельні ділянки кожної категорії
земель, які не надані у власність або
користування громадян чи юридичних
осіб, можуть перебувати у запасі.

Таким чином, до передачі спірної
земельної ділянки в оренду ОСОБА_3 ця
ділянка перебувала в запасі
Звенигородської міської ради
Черкаської області, а склад угідь
земельної ділянки на момент її
передачі в оренду визначити було
неможливо через відсутність
розробленого технічного звіту з
коректування планового матеріалу по м.
Звенигородка.

Виходячи з наведеного, ніяких порушень
порядку встановлення та зміни
цільового призначення земельної
ділянки з боку міської ради не було,
тому застосування положень ст. 21 ЗК
України у даному випадку є
безпідставним.

Проте суди на викладене уваги не
звернули та в порушення вимог ст. ст. 212 -
214 ЦПК України не в повному обсязі
з'ясували обставини, що мають істотне
значення для вирішення спору; не дали
належної правової оцінки доказам, на
які посилалась міська рада в
обґрунтування своїх заперечень;
безпідставно, не дослідивши всіх
обставин справи, відмовили в
задоволенні позову, у зв'язку з
пропуском строку позовної давності, що
не відповідає фактичним обставинам
справи.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та заступника
прокурора Черкаської області, до якої
приєдналась ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Звенигородського районного
суду Черкаської області від 31 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 6 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська