Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №286/3348/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді : Коломієць
О.С.

суддів: Зарицької Г.В.,
Якухно О.М.,

при секретарі

судового засідання:
Ходаківській О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє
в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_6, третя особа -
орган опіки та піклування Овруцької
районної державної адміністрації
Житомирської області про виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 19 листопада
2013 року, -

встановила:

Позивач у липні 2013 року звернулася до
суду з даним позовом, в якому просила
виселити ОСОБА_3 з неповнолітнім сином
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 з
неповнолітньою донькою ОСОБА_6 з
квартири АДРЕСА_1.

Вимоги позову обґрунтовує тим, що
вказана квартира належить їй на праві
власності, яку вона придбала з
прилюдних торгів 29.02.2012 року. Рішенням
Овруцького районного суду від 04.07.2012
року колишніх власників даної квартири
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 було виселено зі
спірного помешкання без надання іншого
жилого приміщення та знято з
реєстраційного обліку. Проте, в процесі
виконання вищевказаного рішення,
колишні власники без її згоди, вселили
в дану квартиру відповідачів разом з
неповнолітніми дітьми, які без
законних підстав проживають у спірному
помешканні. На її звернення звільнити
квартиру відповідачі не реагують, чим
перешкоджають їй користуватись своєю
власністю.

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 19 листопада
2013 року позов задоволено частково.
Виселено ОСОБА_3 разом з неповнолітньою
дитиною ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири
АДРЕСА_1. В частині вимог про виселення
ОСОБА_5 разом з неповнолітньою донькою
ОСОБА_6 відмовлено, вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідач ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення в частині її виселення разом з
дитиною зі спірного помешкання
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у позові за безпідставністю.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що при розгляді справи судом
першої інстанції були неповно
з'ясовані обставини справи, порушені
норми процесуального і матеріального
права. Суд не взяв до уваги, що в спірній
квартирі вона проживає з 23.07.2010 року, в
яку заселилась зі згоди колишніх
співвласників після реєстрації шлюбу з
ОСОБА_9 За час перебування у шлюбі у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_4, який
правомірно проживає разом з батьками у
спірному помешканні, а тому висновок
суду про самовільне зайняття спірного
помешкання не відповідає фактичним
обставинам справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив із того,
що неповнолітній син ОСОБА_4 не є членом
сім'ї власника квартири, його батьки не
являються наймачами спірного жилого
приміщення, але самоправно зайняли
його, тому він разом зі своєю матір'ю -
ОСОБА_3, відповідно до вимого ст.ст. 109, 116
ЖК України, повинен бути виселений з
квартири, оскільки не має законних
підстав для проживання в ній.

Проте повністю з такими висновками
суду першої інстанції погодитися не
можна.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва,
виданого приватним нотаріусом
Овруцького районного нотаріального
округу Житомирської області від 28.03.2012
року про придбання квартири на
прилюдних торгах та витягу про
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, є власником квартири АДРЕСА_1, що
раніше належала ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8
на підставі свідоцтва про право
власності на житло №3887 від 25.05.2001 року
(а.с.3,4).

Рішенням Овруцького районного суду
Житомирської області від 04.07.2012 року,
яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 09.08.2012 року, колишніх
власників спірного помешкання ОСОБА_7,
ОСОБА_9, ОСОБА_8 виселено з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення та зобов'язано службу у
справах громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб Овруцького РВ
УМВС України в Житомирській області
зняти їх з реєстрації у вищевказаній
квартирі.

Ухвалюючи рішення про виселення зі
спірної квартири ОСОБА_3 разом з
неповнолітнім сином ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з підстав передбачених ст.
116 ЖК України, суд першої інстанції не
звернув уваги, що відповідач вселилась
в дане помешкання після укладення
23.07.2010 року шлюбу з ОСОБА_9 і набула
право користування даною квартирою під
час проживання з колишнім власником, як
член його сім'ї. А місцем проживання
неповнолітнього сина ОСОБА_4, після
його народження, було визначено місце
проживання його матері, яка мешкала у
спірній квартирі, що узгоджується з
положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України.

Наведені обставини підтверджуються
свідоцтвом про шлюб, видане 23.07.2010 року
виконкомом Великофоснянської
сільської ради Овруцького району
Житомирської області серії НОМЕР_1,
свідоцтвом про народження ОСОБА_4,
видане 27.10.2012 року відділом РАЦСу
Овруцького районного управління
юстиції Житомирської області серії
НОМЕР_2 (а.с.44, 57) і не спростовані
представником позивача.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику права вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення прав власності особи на
будинок припиняє право членів сім'ї на
користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Під час розгляду було встановлено, що
позивач ОСОБА_2 у визначеному
законодавством порядку набула право
власності на спірну квартиру.
Відповідач ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_4
є членами сім'ї колишнього власника,
самостійного права на спірне житло на
підставах, передбачених законом (найм,
оренда, вселення наймачем чи на
підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України,
ст.ст.61,64 ЖК України) не набули.

Оскільки, внаслідок продажу спірної
квартири з прилюдних торгів у зв'язку
зі зверненням стягнення на іпотечне
майно, право власності ОСОБА_9, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 на спірну квартиру припинилося,
то одночасно припинено право
користування цим жилим приміщенням і у
колишніх членів сім'ї ОСОБА_3 та
неповнолітнього сина ОСОБА_4.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_2, як
власник зазначеного жилого приміщення,
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні нею права користування та
розпорядження своїм майном, а тому
колегія суддів вважає, що позовні
вимоги підлягають до задоволення.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції не правильно визначився із
характером спірних правовідносин, не
застосував закон, який підлягав
застосуванню, рішення суду підлягає
скасуванню з ухвалення нового - про
задоволення позовних вимог в частині
виселення ОСОБА_3 разом з неповнолітнім
сином ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 з
вищевказаних підстав.

Інші доводи апеляційної скарги,
колегія суддів до уваги не приймає,
оскільки вони не стосуються предмету
розгляду та не призвели до
неправильного вирішення справи.

Рішення в іншій частині в апеляційному
порядку не оскаржено, тому не
перевіряється судом апеляційної
інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Овруцького районного суду
Житомирської області від 19 листопада
2013 року в частині виселення ОСОБА_3
разом з неповнолітнім сином ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати, ухваливши нове
рішення, яким позов ОСОБА_2 в цій
частині задовольнити.

Виселити ОСОБА_3 разом з неповнолітнім
сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири
АДРЕСА_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Судді