Номер провадження № 22-ц/785/2688/14
Головуючий у першій інстанції Бондарь
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.02.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Виноградової Л.Є.

Кононенко Н.А.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя
особа орган опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради) про усунення
перешкод у користуванні власністю та
виселення за апеляційною скаргою
ОСОБА_6 (в інтересах ОСОБА_1) на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 18 грудня 2013 року,

встановила:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 (у подальшому уточненому) та
просила суд усунути перешкоди у
здійсненні нею права користування та
розпорядження квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення відповідачів без
надання їм іншого житлового
приміщення.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
послалась на те, що з 02 квітня 1977 року
вона та відповідач ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Під час знаходження у шлюбі на підставі
договору купівлі-продажу від 17 березня
1992 року ними була придбана квартира
АДРЕСА_1.

18 листопада 1997 року ОСОБА_2 на підставі
договору дарування вищевказану
квартиру було відчужено на користь
ОСОБА_7.

12 квітня 2002 року після смерті ОСОБА_7
(ІНФОРМАЦІЯ_1), позивач успадкувала
спірну квартиру, про що свідчить
свідоцтво про право на спадщину за
законом, на підставі даного свідоцтва
за нею було зареєстровано право
власності у КП «ОМБТІ та РОН». Таким
чином, ОСОБА_1 є єдиним власником
спірної квартири.

Однак, 29 квітня 2001 року ОСОБА_2
самоправно шляхом взлому дверей
оселився у спірній кв. АДРЕСА_1, а у
подальшому оселив у ній також свою
теперішню дружину, ОСОБА_3 разом з
дітьми, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Відповідачі до теперішнього часу без
будь-яких законних підстав мешкають у
належній позивачу квартирі, виселятися
у добровільному порядку відмовляються.
Таким чином, позивач немає можливості
користуватися належним їй майном, у
зв'язку з чим звернулась до суду з
відповідним позовом.

У судовому засіданні:

- представник позивача підтримала
позовні вимоги та просила їх
задовольнити у повному обсязі;

- представник відповідачів просила у
задоволенні позову відмовити у повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 проти позовних вимог
заперечував, просив відмовити у їх
задоволенні, за обставинами справи
надав пояснення у якості свідка.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 18 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 (в
інтересах ОСОБА_1) просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити частково.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні
вищевказаного позову суд першої
інстанції виходив з наступного.

02 квітня 1977 року позивач та відповідач
ОСОБА_2 уклали шлюб, про що Іллічівським
ЗАГС м. Одеси у книзі реєстрації актів
про укладення шлюбу зроблено запис за
№ 278.

17 березня 1992 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_2 купив займану
ним та членами його сім'ї квартиру
АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 157).

04 серпня 1997 року нотаріусом Братського
нотаріального округу Іркутської
області ОСОБА_8 посвідчено та
зареєстровано у реєстрі за № 2-2920
довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважив
ОСОБА_1 управляти і розпоряджатися всім
його майном, з чого б воно не складалось
і де б воно не знаходилось, у
відповідності з цим укладати всі
дозволені законом угоди (т. 1, а.с. 165).

18 листопада 1997 року позивачка, діюча
від імені ОСОБА_2 на підставі
посвідченої 04 серпня 1997 року
довіреності, за договором дарування
подарувала, а ОСОБА_7 прийняла в дар
квартиру АДРЕСА_1 (т. 2, а.с. 109).

20 квітня 2002 року державним нотаріусом
другої одеської державної
нотаріальної контори позивачу видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
матері ОСОБА_7, що складалася з квартири
АДРЕСА_1.

Вказана квартира на праві власності в
порядку спадкування зареєстрована за
ОСОБА_1 30 жовтня 2003 року (т. 1 а.с. 5).

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
був допитаний у якості свідка пояснив,
що у 2000 році відповідач ОСОБА_2,
прибувши в Одесу, звернувся до ОСОБА_7,
яка була власницею спірної квартири на
той час, з проханням про надання
дозволу на проживання у квартирі
АДРЕСА_1. Остання проти вселення
відповідача не заперечувала, тільки
просила усі питання про сплату
комунальних послуг вирішувати
самостійно. Через рік відповідач знов
зв'язався по телефону з ОСОБА_7 і
повторно питав про можливість мешкання
у квартирі, на що отримав згоду та
будь-яких заперечень зі сторони ОСОБА_7
не було. Також зазначив, що останній
було відомо про проживання у даній
квартирі разом з ним його дружини
ОСОБА_3 та сина.

Пояснення відповідача знайшли також
своє підтвердження в акті жильців
будинку АДРЕСА_1, виданого КП ДЕЗ
«Жовтневе».

ОСОБА_1 стала власницею спірної
квартири у порядку спадкування за
законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_7 та право власності за останньою
було зареєстровано 30 жовтня 2003 року.

Тобто, приймаючи спадщину, позивачка
прийняла і усі права та обов'язки, які
виникають відносно спадкового майна,
зокрема спірної квартири.

Судом не встановлений факт
самоправного вселення відповідачів,
оскільки попереднім власником, ОСОБА_7,
було надано відповідний дозвіл на
проживання.

Судова колегія вважає, що з
вищевказаним рішенням суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до невірного
вирішення справи, а тому суд
апеляційної інстанції на підставі п.п.
1, 2, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції скасовує, ухвалює
нове рішення з наступних підстав.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - жилий будинок, садиба,
квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України, члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку,
що виникнення права членів сім'ї
власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до
членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу,
відповідно до якої до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Передбачаючи право власника жилого
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів, закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

Ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає
збереження такого права користування
житлом лише для членів сім'ї, які
припинили сімейні відносини з
власником будинку, при умові
збереження права власності на будинок
цього ж власника, тобто при незмінності
власника майна.

З матеріалів даної справи вбачається
наступне.

Квартира АДРЕСА_1 на момент вселення до
неї відповідачів належала ОСОБА_7
(матері позивачки) на підставі договору
дарування від 18 листопада 1997 року.

ОСОБА_2 не був членом сім'ї власника
спірної квартири ОСОБА_7, оскільки на
момент вселення ОСОБА_2 до вказаної
квартири (29 квітня 2001 року), ОСОБА_7 у цій
квартирі не мешкала і взагалі разом із
ОСОБА_2 у цій квартирі ніколи не
проживала, спільного господарства з
ним не вела, а тому ОСОБА_2 не є такою
особою, яка постійно проживала разом із
власником.

Після зміни власника спірної квартири,
відповідач не набув самостійного права
на житло з підстав, передбачених
законом (найом, оренда, вселення
наймачем чи на підставі ордера тощо -
ст. 810 ЦК України, ст.ст. 61, 64 ЖК України).

Отже, відповідачі не є та не були
членами сім'ї власника (ОСОБА_7).

Визначаючи статус відповідачів на
момент їх вселення до вказаної
квартири, суд зобов'язаний був
керуватися положеннями саме того
закону, який діяв на момент вселення.

Однак, районний суд застосував
положення ч. 1 ст.405 ЦК України, який на
момент вселення відповідачів (2001 рік)
не набрав чинності.

02 квітня 1977 року позивачка і відповідач
ОСОБА_2 уклали шлюб, а 17 березня 1992 року
вони купили квартиру АДРЕСА_1 (т. 1,
а.с.157), у зв'язку із чим ця квартира
стала їхньою спільною сумісною
власністю.

Отже, з 17 березня 1992 року ОСОБА_2 набув
права користування зазначеною
квартирою як її власник, а не як член
сім'ї власника.

18 листопада 1997 року ОСОБА_2 подарував
вказану квартиру ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 109), у
зв'язку із чим, його із позивачкою право
власності на спірну квартиру
припинилося.

Відповідно до свідоцтва про розірвання
шлюбу від 27 червня 2001 року, шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (т. 3,
а.с. 09).

Після зміни власника спірної
квартири, відповідач ОСОБА_2 права
проживання у цій квартирі з підстав,
передбачених законом (оренда, найом,
тощо) не набув.

З зазначеного вище, слідує, що права
власника жилого будинку, квартири
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Судом встановлено, що позивачка є
власником спірної квартири, яку вона
успадкували після смерті матері.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у права власника можливе
лише на підставах, передбачених
законом. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом особами, які
заселилися до нього зі згоди
колишнього власника, у випадку зміни
власника.

Виникнення права осіб на користування
житлом та обсяг цих прав залежить від
наявності у особи, зі згоди якої вони
вселилися, права власності на це житло,
а отже, припинення права власності цієї
особи на житло припиняє право осіб, які
з її згоди були вселені, на
користування житлом.

Право відповідачів, які не є власниками
спірної квартири, на користування нею
були похідними від прав колишнього
власника цієї квартири, а з припиненням
його права власності, припинилося й
право користування житлом
відповідачів та їх неповнолітніх
дітей.

Згідно із ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Оскільки позивачка є новим власником
спірної квартири, яка не надавала згоди
на вселення у ній відповідачів, а
останні вселилися та проживають у
квартирі зі згоди колишнього власника,
суд першої інстанції дійшов до хибного
висновку про відмову у задоволенні
вищевказаних позовних вимог.

При цьому судова колегія зауважує, що
згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших, які
беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6
звернулась до суду з заявою про
залучення до участі у справі у якості
відповідачів ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2),
ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3) (т. 3 а.с. 81).

Згідно журналу судового засідання від
25 вересня 2013 року суд задовольнив
клопотання представника позивача (т. 3
а.с. 82-83).

В цьому сенсі судова колегія зазначає,
що позивач ОСОБА_1 згідно зі своїми
позовними вимогами (в тому числі
уточненими), не ставила питання про
виселення неповнолітніх ОСОБА_4,
ОСОБА_5.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.
п. 1, 2, 3 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317,
319 ЦПК України, судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 (в інтересах
ОСОБА_1) - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 18 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 (третя
особа орган опіки та піклування
Приморської районної адміністрації
Одеської міської ради) про усунення
перешкод у користуванні власністю та
виселення - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_1
права користування та розпорядження
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без
надання їм іншого житлового
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 115 грн. 00 коп. (сто
п'ятнадцять гривень 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 115 грн. 00 коп. (сто
п'ятнадцять гривень 00 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді
С.П. Гайворонський

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко