РІШЕННЯ

іменем України

„27" лютого 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на самочинне
будівництво,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 16 лютого 1960 року
відділом комунального господарства
Амур- Нижньодніпровської райради
депутатів трудящих згідно рішення
виконкому Амур- Нижньодніпровської
райради депутатів трудящих № 62 від
12.01.1960 р. із ОСОБА_2 було укладено
договір про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 загальною
площею 400 кв.м.; 24.02.1960 р. згідно
вказаного рішення райвиконкому
представником ДМБТІ був складений акт
про відвід в натурі земельної ділянки
загальною площею 400 кв.м у користування
ОСОБА_2, а також був складений
відповідний план земельної ділянки за
вказаною адресою.

Також ОСОБА_2 була надана довідка
від 12.03.1960 р. про землекористування на
підставі вказаного вище рішення АНД
райвиконкому; позивач зберіг зведений
оціночний акт по домоволодінню
АДРЕСА_1 відносно вартості будівель і
споруд станом на 10.03.1960 р.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду 20.05.1960 р. за №441
виконкомом Амур-Нижньодніпровської
райради депутатів трудящих йому було
надано довідку про виділ вищевказаної
земельної ділянки для побудови
житлового будинку розміром 6 х 8,0
метрів, в якій також зазначалась назва
та кількість основних будівельних
матеріалів для будівництва.

На той момент був виготовлений
робочий проект житлового будинку,
завірений печаткою ДМБТІ.

Після зведення у 1960 році житлового
будинку АДРЕСА_1 позивач проживав і
був зареєстрований за вказаною адресою
з 23.06.1960 p., про що свідчить довідка № 117152
від 13.11.2013 р. з квартального комітету;
позивач мешкав разом з дружиною, та це
було є єдине їх житло. Рішенням
виконавчого комітету
Амур-Нижньодніпровської районної ради
депутатів трудящих від 23.04.1976 р. № 308/1
позивач отримав дозвіл на прибудову
кухні і коридору до будинку по АДРЕСА_1
і будівництво нового сараю.

У 1988 році родиною позивача було
завершено будівництво житлового
будинку та господарських будівель і
споруд за адресою: АДРЕСА_1; станом на
23.09.2011 р. виготовлено технічний паспорт
на житловий будинок за цією адресою. З
моменту завершення будівництва і до
теперішнього часу домоволодіння
складається з: одноповерхового
житлового будинку літ. «А-1», житловою
площею 38,2 кв.м, загальною площею 68,4 кв.м;
прибудови літ. «А'-1»; прибудови літ. «а-
*: ганку літ. «а»; ганку літ. «а1»; дашка;
сараю літ. «Б»; навісу літ. «В»; сараю
літ. «Д»; сараю літ. «Е»; вбиральні
літ. «Ж»; погрібу літ. «З»; навісу літ.
«К»; навісу літ. «Л»; споруд літ. № 1-8,
«І».

Вартість домоволодіння складає
93 228,00 грн.

Позивач мав намір розпорядитися
своєю власністю, та звернувся до
нотаріуса, утім, на запит державного
нотаріуса четвертої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
Писарєвої Н.С. до КП «ДМБТЇ»
Дніпропетровської обласної ради було
надано відповідь за № 12042 від 21.10.2013 p.,
з якої вбачається, що станом на 21.10.2013 р.
в інвентаризаційній справі відсутні
відомості про право власності за
адресою: АДРЕСА_1, та, таким чином,
дізнався про відсутність у нього
правовстановлюючих документів на
вказане домоволодіння, хоч через
необізнаність вважав, що документи,
які були тримані ним раніше,
знаходяться в повному порядку.

Предмет позову становить вимога
про визнання за ОСОБА_2 права
власності на самочинно збудоване
домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з одноповерхового
житлового будинку літ. «А-1», житловою
площею 38,2 кв.м, загальною площею 68,4 кв.м;
прибудови літ. «А'-1»; прибудови літ. «а-
*: ганку літ. «а»; ганку літ. «а1»; дашка;
сараю літ. «Б»; навісу літ. «В»; сараю
літ. «Д»; сараю літ. «Е»; вбиральні
літ. «Ж»; погрібу літ. «З»; навісу літ.
«К»; навісу літ. «Л»; споруд літ. № 1-8,
«І».

Підставу позову становлять
приписи ст.ст. 15, 376 ЦК України, ст. 95 ЗК
України.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив
суд повністю задовольнити поданий
позов.

За ст. 224 ЦПК України у разі неявки
в судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач,
повторно не з'явився, причини неявки
суду не повідомив, не скористався
правом надання заперечень проти
позову, не надав заяви про розгляд у
його відсутності, та у зв'язку з чим
суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України за
згодою представника позивача вирішує
справу у порядку заочного розгляду на
підставі наявних у справі доказів.

Заслухав пояснення представника
позивача та дослідивши докази в межах
заявлених суду вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України
на вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК об'єкт
нерухомості належить до самочинного
будівництва за наявності однієї з
наведених умов: земельна ділянка не
відведена для цієї мети; відсутній
належний дозвіл на будівництво;
відсутній належним чином затверджений
проект; при будівництві допущені
істотні порушення будівельних норм і
правил.

Утім, зведене позивачем
домоволодіння зазначеним вище вимога
мне відповідає, через що його не можна
вважати самочинним, його будівництво
здійснювалося у відповідності до
чинного на той час законодавства,
через що посилання в якості підстави
позову на ч. 5 ст. 376 ЦК України є
помилковим, та право власності
позивача підлягає оформленню, а не
визнанню.

Судом встановлено, що 16 лютого 1960
року відділом комунального
господарства Амур- Нижньодніпровської
райради депутатів трудящих згідно
рішення виконкому Амур-
Нижньодніпровської райради депутатів
трудящих № 62 від 12.01.1960 р. із ОСОБА_2
було укладено договір про надання в
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 400
кв.м., та 24.02.1960 р. згідно вказаного
рішення райвиконкому представником
ДМБТІ був складений акт про відвід в
натурі земельної ділянки загальною
площею 400 кв.м у користування ОСОБА_2, а
також був складений відповідний план
земельної ділянки за вказаною адресою.

Також ОСОБА_2 була надана довідка
від 12.03.1960 р. про землекористування на
підставі вказаного вище рішення АНД
райвиконкому;

20.05.1960 р. за №441 виконкомом
Амур-Нижньодніпровської райради
депутатів трудящих позивачу було
надано довідку про виділ вищевказаної
земельної ділянки для побудови
житлового будинку розміром 6 х 8,0
метрів, в якій також зазначалась назва
та кількість основних будівельних
матеріалів для будівництва.

На той момент був виготовлений
робочий проект житлового будинку,
завірений печаткою ДМБТІ.

Після зведення у 1960 році житлового
будинку АДРЕСА_1 позивач проживав і
був зареєстрований за вказаною адресою
з 23.06.1960 p., про що свідчить довідка № 117152
від 13.11.2013 р. з квартального комітету;
позивач мешкав разом із дружиною.

Рішенням виконавчого комітету
Амур-Нижньодніпровської районної ради
депутатів трудящих від 23.04.1976 р. № 308/1
позивач отримав дозвіл на прибудову
кухні і коридору до будинку по АДРЕСА_1
і будівництво нового сараю, та у 1988 році
родиною позивача було завершено
будівництво житлового будинку та
господарських будівель і споруд за
адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, нерухоме майно не є
самочинним.

Разом з тим, позивач не довів факту
виникнення спору між ним та
відповідачем, через що спір мав би
розглядатися судом.

Кожна особа має право на захист
свого цивільного права лише в разі його
порушення, невизнання або оспорювання
(ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України), через що
звернення до суду із позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Утім, суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК
України не було надано доказів для
доведення факту розгляду компетентним
державним органом питання оформлення
права власності позивачем, тому
позов задоволенню не підлягає, як й не
було надано доказів порушення,
невизнання чи заперечення прав
позивача відповідачем чи іншими
особами або створення неможливості
реалізації позивачем свого права
власності, оскільки відповідач право
власності на об'єкт нерухомого майна не
оспорював та не заявляв претензій до
позивача. Суду також не було надано
постанови нотаріуса про відмову у
вчиненні нотаріальної дії (відповідно
до змісту позовної заяви позивач мав
намір розпорядитися майном, через що
звернувся до нотаріуса, утім, у
вчиненні нотаріальної дії було
відмовлено), надання якої становить
обов'язок, а не право нотаріуса, тому
позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати, пов'язані з
розглядом справи, віднести на рахунок
позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності на самочинне
будівництво відмовити повністю.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя