Справа № 581/170/14-ц
Провадження № 2/581/88/14
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
Липоводолинський районний суд
Сумської області у складі:
головуючого судді - Сізова Д.В.,
з участю секретаря - Самілик Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Служби у справах дітей
Липоводолинської районної державної
адміністрації Сумської області в
інтересах малолітньої ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: орган опіки та
піклування Підставської сільської
ради Липоводолинського району
Сумської області, ОСОБА_3,
про позбавлення батьківських прав,
стягнення аліментів та накладення
заборони на відчуження житла,
17 березня 2014 року Служба у справах
дітей Липоводолинської районної
державної адміністрації Сумської
області звернулась в інтересах
малолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, до
суду із вказаним позовом.
Свої вимоги служба мотивувала тим, що
матір неповнолітньої ОСОБА_1 не виконує
своїх батьківських обов'язків по її
утриманню та вихованню, а саме: не
цікавиться станом здоров'я, фізичним та
духовним розвитком дитини. Зі слів
дитини матір протягом тривалого часу
(декількох років) хворіє, а тому
вихованням неповнолітньої ОСОБА_1
займається її старша сестра ОСОБА_3
Вказані обставини, на думку позивача,
доводять факт ухилення матір'ю від
виконання без поважних на те причин
своїх батьківських обов'язків, а тому
посилаючись на вимоги ст.164 СК України,
просила позбавити ОСОБА_2 батьківських
прав відносно дочки ОСОБА_1, стягнути з
неї аліменти на утримання дитини у
розмірі 50 грн. щомісячно та накласти
заборону на відчуження належного
Представник служби у справах дітей
Костян Л.Ю. та представник позивача
Семеген Н.Б. у судовому засіданні,
підтримали позовні вимоги в частині
позбавлення батьківських прав, у іншій
частині позову просили вирішити його
на розсуд суду.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином,
заяв про розгляд справи без її участі,
чи відкладення розгляду до суду не
Представник органу опіки та піклування
Луценко Л.О. та ОСОБА_3 у судовому
засіданні позов підтримали.
Прокурор у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином.
Заслухавши пояснення сторін та третіх
осіб, дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом, батьками
неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є
ОСОБА_8 (запис внесено за вказівкою
матері) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4, 6,
ОСОБА_1 навчається у 8-му класі
Підставської ЗОШ І-ІІ ступенів
Липоводолинської районної ради
Сумської області, за місцем навчання
характеризується позитивно, проживає
зі своєю сестрою ОСОБА_3 по АДРЕСА_1
Матір неповнолітньої ОСОБА_1 ОСОБА_2 не
працює, інвалідності не має, проживає
АДРЕСА_1 (а.с.10-13, 15).
Із наданих на запит суду КЗ «Перша
спеціалізована лікарня м.Ромни
Сумської області» відомостей від 14
квітня 2014 року вбачається, що за
останні п'ять років ОСОБА_2 декілька
разів перебувала у цьому лікувальному
закладі, а саме: з 09 квітня по 13 травня
2010 року з діагнозом - реконкурентний
депресивний розлад, важкий поточний
епізод; із 28 листопада 2011 року по 12
січня 2012 року з таким же діагнозом; із 09
серпня 2013 року по 11 лютого 2014 року з
діагнозом - реконкурентний депресивний
розлад, помірний поточний епізод без
соматичних симптомів.
За повідомленням Липоводолинського РВ
УМВС України в Сумській області ОСОБА_2
до адміністративної та кримінальної
відповідальності не притягувалась
Згідно з актом соціального
інспектування від 23 грудня 2013 року №63,
ОСОБА_2 фактично проживає одна, крім
найменшої ОСОБА_1 має ще й середню дочку
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка з вересня 2013
року навчається у Сумському державному
педагогічному університеті ім. А.С.
Макаренка, умови проживання у будинку
задовільні (а.с.17-18).
Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 10 листопада 2000
року неповнолітній ОСОБА_1 на праві
спільної сумісної власності належить
частина будинку у АДРЕСА_2 (а.с.27).
Відповідно до ч.1 ст.32 Конституції
України ніхто не може зазнавати
втручання в його особисте і сімейне
життя, крім випадків, передбачених
Конституцією України.
Частиною 3 статті 51 Конституції України
передбачено, що сім'я, дитинство,
материнство і батьківство
охороняються державою.
Згідно з положеннями абз.3 ч.2 ст.3 СК
України дитина належить до сім'ї своїх
батьків і тоді, коли спільно з ними не
Відповідно до вимог ст.150 СК України
виховання, піклування, забезпечення
фізичного, духовного та морального
розвитку дитини, забезпечення здобуття
нею освіти є прямими обов'язками
Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.
Статтею 11 Закону України «Про охорону
дитинства», зокрема передбачено, що
кожна дитина має право на проживання в
сім'ї разом з батьками або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Статтею 12 згаданого Закону, зокрема,
передбачено, що виховання в сім'ї є
першоосновою розвитку особистості
Держава надає батькам або особам, які
їх замінюють, допомогу у виконанні ними
своїх обов'язків щодо виховання дітей,
захищає права сім'ї.
Відповідно до ст.14 названого Закону
діти та батьки не повинні розлучатися
всупереч їх волі, за винятком випадків,
коли таке розлучення необхідне в
інтересах дитини і цього вимагає
рішення суду, що набрало законної сили.

Законом України від 17 липня 1997 року
№475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має
право на повагу до свого приватного і
сімейного життя, до свого житла і
кореспонденції.

Органи державної влади не можуть
втручатись у здійснення цього права, за
винятком випадків, коли втручання
здійснюється згідно із законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві в інтересах національної
та громадської безпеки чи економічного
добробуту країни, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для захисту
здоров'я чи моралі або для захисту прав
і свобод інших осіб.

У преамбулі Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» зазначено, що цей Закон регулює
відносини, що виникають у зв'язку з
обов'язком держави виконати рішення
Європейського суду з прав людини у
справах проти України; з необхідністю
усунення причин порушення Україною
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод і протоколів до
неї; з впровадженням в українське
судочинство та адміністративну
практику європейських стандартів прав
людини; зі створенням передумов для
зменшення числа заяв до Європейського
суду з прав людини проти України.

Статтею 2 названого Закону передбачено,
що рішення є обов'язковим для виконання
Україною відповідно до статті 46
Конвенції.

Порядок виконання Рішення
визначається цим Законом та іншими
нормативно-правовими актами з
урахуванням особливостей, що
передбачені цим Законом.

Відповідно до ст.17 вищеназваного
Закону суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Відповідно до ч.5 ст.19 цього Закону
міністерства, інші центральні органи
виконавчої влади забезпечують
систематичний контроль за додержанням
у рамках відомчого підпорядкування
адміністративної практики, що
відповідає Конвенції та практиці Суду.

Європейський суд з прав людини у справі
«Савіни проти України» (рішення від 18
грудня 2008 року) постановив, що мало
місце порушення статті 8 Конвенції.

У рішенні йдеться про те, що право
батьків і дітей бути поряд один з одним
становить основоположну складову
сімейного життя і що заходи
національних органів, спрямовані
перешкодити цьому, є втручанням у
права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
Таке втручання є порушенням
зазначеного положення, якщо воно
здійснюється не «згідно із законом», не
відповідає законним цілям, переліченим
у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися
«необхідним у демократичному
суспільстві».

Відповідно до ст.165 СК України позивач
мав право за наявності достатніх
підстав на звернення до суду з позовом
про позбавлення батьківських прав
відповідача.

Проте, для визначення чи було
конкретним втручання «необхідним у
демократичному суспільстві» необхідно
оцінювати в контексті всієї справи
загалом, чи були мотиви, наведені на
виправдання втручання, доречними і
достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і
чи був відповідний процес прийняття
рішень справедливим і здатним
забезпечити належний захист інтересів,
як цього вимагає ст.8 Конвенції (п.48
Рішення).

У названому рішенні, зокрема,
констатується, що розірвання сімейних
зв'язків означає позбавлення дитини її
коріння, а це можна виправдати лише за
виняткових обставин. Отже, відповідне
рішення має підкріплюватися достатньо
переконливими і зваженими аргументами
на захист інтересів дитини. Сам той
факт, що дитина може бути поміщена в
середовище, більш сприятливе для її
виховання, не виправдовує примусового
відібрання її від батьків. Такий захід
не можна також виправдовувати виключно
посиланням на ненадійність ситуації,
адже такі проблеми можна вирішити за
допомогою менш радикальних заходів, не
вдаючись до роз'єднання сім'ї.

Так, суть позовних вимог зводиться до
того, що матір не займається вихованням
неповнолітньої дочки, оскільки
протягом тривалого часу хворіє на
психічну хворобу, а тому ухиляється
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при
розгляді судом спорів щодо позбавлення
та поновлення батьківських прав
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком
органу опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Однак матеріали справи такого висновку
органу опіки та піклування взагалі не
містять. Не надано також і доказів про
застосування до відповідача заходів
соціального супроводу чи заходів з
боку виконкому Подільківської
сільської ради Липоводолинського
району, які були спрямовані на надання
допомоги сім'ї, що опинилася у складних
життєвих обставинах, та відсутність
після цього належної реакції матері.

Наявне у матеріалах справи рішення
Липоводолинської районної державної
адміністрації Сумської області від 25
грудня 2013 року, яким визнано за
доцільне позбавити відповідача
батьківських прав відносно дочки
ОСОБА_1, взагалі не містить мотивів
відносно того, яким чином таке
втручання в сімейне життя дитини, буде
відповідати її інтересам, і яким саме
інтересам цієї дитини, чи позитивно
вплине на дитину розлучення з матір'ю
та відсутність з їх боку піклування про
дочку в майбутньому.

Будь-яка з підстав для позбавлення
батьківських прав, перерахованих у
ст.164 СК України, є критерієм
протиправної поведінки батьків по
відношенню до своєї дитини.

У пунктах 15, 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» від 30 березня 2007
року №3 надано роз'яснення про те, що
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце лише за умови
винної поведінки батьків, свідомого
нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин справи
відмовити в задоволенні позову про
позбавлення цих прав, попередивши про
необхідність змінити ставлення до
виховання дитини (дітей) і поклавши на
органи опіки та піклування контроль за
виконанням ним батьківських
обов'язків.

Ураховуючи викладене суд вважає, що
позивачем не доведено позовні вимоги,
оскільки надані ним докази є не
достатньо переконливими та
об'єктивними, тому підстави для
позбавлення відповідно до положень п.2
ч.1 ст.164 СК України батьківських прав
відповідача, яка ще й страждає душевною
хворобою, відсутні.

У зв'язку з тим, що інші позовні вимоги
мають похідний характер від основних,
слід відмовити і в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст.10, 212-215, 223 ЦПК України,
суд,

в и
р і ш и в :

Відмовити Службі у справах дітей
Липоводолинської районної державної
адміністрації Сумської області у
задоволенні позову.

Заочне рішення набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги заочне рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто
Липоводолинським районним судом за
письмовою заявою відповідача, поданою
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем до апеляційного суду в
загальному порядку.

Заочне рішення може бути оскаржено
позивачем в апеляційному порядку до
апеляційного суду Сумської області
через Липоводолинський районний суд
протягом 10 днів із дня його
проголошення, а якщо він не був
присутнім у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, має
право подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя
Д. В. Сізов