У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Фаловської І.М.,-розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя
особа - Мукачівський районний сектор
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Закарпатській області, про виселення
та зняття з реєстраційного обліку, за
касаційною скаргою ОСОБА_7, ОСОБА_9 на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 18
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 17
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У травні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона є власником
будинку АДРЕСА_1. На початку 2004 року її
дочка ОСОБА_7 маючи сімейні проблеми
через розлучення, за її згодою разом із
неповнолітнім сином ОСОБА_8 вселилися у
будинок і до теперішнього часу
проживають у ньому. У серпні 2005 року
вона вимушена була поїхати до Італії на
заробітки. Перебуваючи у Італії вона
кожен місяць надсилала дочці кошти на
проживання. Повернувшись додому у 2011
році, дізналася, що у будинку крім дочки
і онука мешкає без її згоди, як власника
будинку, колишній зять ОСОБА_9

Посилаючись на те, що спільне
проживання з відповідачами є
неможливим через постійні конфлікти, а
вони не бажають виселятися у
добровільному порядку, позивач просила
суд задовольнити її вимоги щодо
виселення відповідачів з
вищезазначеного житлового будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 18
травня 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено.
Виселено ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з
будинку АДРЕСА_1 та скасовано
реєстрацію останніх за вказаною
адресою.

Ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 17 жовтня 2013
року рішення суду першої інстанції
залишено без змін, проте з його
мотивувальної та резолютивної частин
виключено посилання на норми ЖК
України, як на підставу виселення
відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_9

У касаційній скарзі заявники порушують
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
із ухваленням нового рішення у справі
про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскаржувані у справі судові рішення
вказаним вимогам не відповідають.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 є
власником будинку АДРЕСА_1. У 2004 році її
дочка ОСОБА_7 разом із неповнолітнім
сином ОСОБА_8 вселилися у спірний
будинок і мешкають у ньому до цього
часу. У серпні 2005 року позивач виїхала
на заробітки до Італії і повернулася
лише у березні 2011 року. За час її
відсутності, а саме у 2006 році,
ОСОБА_7 без згоди на те власника будинку
- ОСОБА_6, всупереч вимогам ст. 156 ЖК
України, вселила у будинок ОСОБА_9

Встановивши, що відповідачі створюють
власнику перешкоди у праві володіння,
користування та розпорядження майном,
суд першої інстанції, з яким погодився
й апеляційний суд, дійшов висновку про
підставність й обґрунтованість
позовних вимог ОСОБА_6

Однак з такими висновками суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Згідно із ч. 3 ст. 168 ЖК України договір
найму жилого приміщення, укладений на
невизначений строк, може бути
розірвано за вимогою наймодавця, якщо
жиле приміщення, займане наймачем,
необхідне для проживання йому та
членам його сім'ї. У цьому випадку
власник будинку (квартири) повинен
попередити наймача про наступне
розірвання договору за три місяці.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди не звернули увагу на те, що
відповідачі вселилися у спірний
будинок за згодою власника, тобто
фактично між сторонами виникли
правовідносини з договору найму жилого
приміщення і їхнє виселення можливе
лише за правилами ч. 3 ст. 168 ЖК України
після попередження за три місяці.

Суди не перевірили наявність такого
попередження у матеріалах справи.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення судів
першої та апеляційної інстанцій
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 345 ЦПК України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду і цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, ОСОБА_9
задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 18
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 17
жовтня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук Судді:
А.О.
Леванчук В.А. Нагорняк
Т.О. Писана

І.М. Фаловська