Справа № 442/5889/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2118/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю представника
позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення
Дрогобицького міськрайонного суду
Львівської області від 16 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання договорів
недійсними, -

встановила:

В листопадs 2011 року позивач ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 в якому
просив визнати недійсним договір
позики за розпискою від 26.12.2008 року, як
такий, що вчинений під впливом помилки
та договір позики за розпискою від
28.02.2010 року, як такий, що вчинений під
впливом обману.

В обґрунтування зазначених вимог
покликався на те, що 26 грудня 2008 року
ОСОБА_6 склав розписку про отримання у
ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 70000 грн., в
які вже було попередньо включені
відсотки за користування та які
зобов'язувався повернути до 26 травня 2009
року. Отримавши дану розписку ОСОБА_5
пояснив, що потрібно скласти
аналогічну розписку від ОСОБА_4 для
забезпечення належного виконання
ОСОБА_6 своїх зобов'язань. Тобто, якщо
ОСОБА_6 не поверне ці кошти, то ОСОБА_5
буде пред'являти вимоги до ОСОБА_4 26
грудня 2008 року ОСОБА_4 склав відповідну
розписку. В подальшому ОСОБА_6 частково
повернув кошти ОСОБА_5, а саме в сумі 46500
грн. Після цього, строк повернення
позики було продовжено на десять
місяців та визначено остаточну дату
повернення позики 26 березня 2010 року,
про що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 погодились
скласти розписки від 28 лютого 2010 року.
Після цього ОСОБА_5, з його слів, знищив
попередні розписки. Зазначає, що ОСОБА_5
неодноразово звертався до нього у
різній формі, у тому числі, і з
погрозами вчинити фізичну розправу,
якщо останній не сплатить грошові
кошти в сумі 140000 грн., які нібито
позичив у нього. Просив позов
задоволити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 03.12.2012 року, позов ОСОБА_4
задоволено, визнано недійсним договір
позики за розпискою від 26.12.2008 року як
такий, що вчинений під впливом помилки,
а також визнано недійсним договір
позики за розпискою від 28.02.2010 року,
оскільки такий вчинено під впливом
обману.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31.07.2013 року
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12.03.2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Львівської
області від 03.12.2012 року скасовано,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 16 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання договорів
недійсними відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_2

Вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене на підставі неповного
з»ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідністю висновків
суду обставинам справи та
неправильного застосування судом норм
матеріального та процесуального права.

На переконання апелянта, суд залишив
поза правовою оцінкою пояснення
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про те, що
ОСОБА_5 надавав ОСОБА_6 позику 26.12.2008 р.
лише один раз у розмірі 55 000 грн. для
придбання автомобіля Fiat Dukato,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2002 року
випуску та вимагав написати розписку
на суму 70 000 грн., оскільки включив
додатково 15 000 грн. відсотків за
користування грошима. У цей же день
26.12.2008р. ОСОБА_5 переконав ОСОБА_4
скласти розписку на таку ж суму - 70 000
грн., пояснивши, що це необхідно для
перестраховки у разі, якщо ОСОБА_6 не
поверне отриману позику, повертати її
буде ОСОБА_4 Вказані обставини
підтверджуються словами ОСОБА_5 на
фонограмі 4 у додатку 1 до висновку
№278/279 від 06.02.2012р. експертного
дослідження матеріалів та засобів
відеозвукозапису, що останній не
заперечував.

Крім цього, звертає увагу на пояснення
Бака на Т.Б. про те, що він раніше ОСОБА_4
взагалі не знав, однак надав йому у
позику велику суму 70 000 грн. будучи
безробітним, не надавши суду жодного
джерела доходу.

Також, не отрима вши грошей за
розпискою від 26.12.2008 р., через 9 місяців
він надає ОСОБА_4 без відсотків ще одну
велику суму - 70 000 грн. згідно роз писки
від 28.02.2010 р.

Просить рішення Дрогобицького
міськрайонного суду від 16.01.2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги про визнання
договорів недійсними задовольнити в
повному обсязі. Призначити по справі
судову експертизу матеріалів та
засобів відеозвукозапису згідно заяви,
що подана в місцевому суді.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача на підтримання
доводів апеляційної скарги, а також
заперечення цих доводів зі сторони
відповідача ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що підстави для
задоволення апеляційної скарги
відсутні виходячи із наступного.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
законом, звернутися до суду за захистом
своїх порушених прав у визначений
законом спосіб.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить до висновку,
що оскаржуване рішення відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд виходив з того, що позивач,
усвідомлюючи наміри відповідача
ОСОБА_5, не заперечуючи проти укладення
договору позики, свідомо склав
розписки від 26.12.2008 року та від 28.02.2010
року, що не свідчить про обман з боку
кредитора або про помилку позивачі при
їх укладенні.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту права подання
позову про про визнання договорів
недійсними, позивач в силу ст. 10 ЦПК
України зобов'язаний довести правову
та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 у позику
грошові кошти в сумі 55000 грн., які
зобов"язувався повернути до 26 травня 2009
року, а також сплатити проценти за
користування. 26 грудня 2008 року ОСОБА_6
склав розписку про отримання у ОСОБА_5
грошових коштів в сумі 70000 грн., в які
вже було попередньо включені відсотки
за користування раніше отриманих 55000
грн. Отримавши дану розписку ОСОБА_5
пояснив, що потрібно скласти
аналогічну розписку від ОСОБА_4, який
був спільним знайомим відповідачів для
забезпечення належного виконання
своїх зобов'язань ОСОБА_6 26 грудня 2008
року ОСОБА_4 на вимогу ОСОБА_5 склав
відповідну розписку. В подальшому
ОСОБА_6 частково повернув кошти ОСОБА_5
в сумі 46500 грн.

Після цього строк повернення позики
було продовжено на десять місяців та
визначено остаточну дату повернення
позики 26 березня 2010 року, про що
повторно ОСОБА_6 та ОСОБА_4 склали
відповідні розписки від 28 лютого 2008
року, а попередні розписики ОСОБА_5
повинен був знищити.

Разом з тим, позивач ОСОБА_4 вважає, що
його розписка від 26.12.2008 року свідчить
про поруку перед відповідачем ОСОБА_5
за виконання зобов"язання ОСОБА_6 по
поверненню позичених коштів в сумі 70000
грн., з яких 55000 грн. позичені кошти, а 15000
грн. - відсотки за користування,
передавши при цьому у заставу
автомобіль Fiat Dukato НОМЕР_1 2002 року
випуску.

Згідно роз'яснень, які надано у п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", при розгляді
справ про визнання правочинів
недійсними суди залежно від предмета і
підстав позову повинні застосовувати
норми матеріального права, якими
регулюються відповідні відносини, та
на підставі цих норм вирішувати справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 229 ЦК
України, якщо особа, яка вчинила
правочин, помилилася щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК
України правочин визнається судом
недійсним, якщо одна із сторін
правочину навмисно ввела другу сторону
в оману щодо обставин, які мають
істотне значення.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

В свою чергу, у п.п. 19 і 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
надано роз"яснення, що відповідно до ст.
ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений
під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину мають існувати саме
на момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення. Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Отже, одна із сторін правочину або інша
заінтересована особа повинні довести
навмисне цілеспрямоване введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.

З матеріалів справи встановлено що
позивач, усвідомлюючи наміри ОСОБА_5,
жодним чином не заперечуючи проти
укладення договору позики, свідомо
склав відповідні розписки, що не
свідчить про обман з боку ОСОБА_5 або
про помилку позивача при їх укладенні.

Таким чином, викладені у позовній заяві
обставини не можуть свідчити про
наявність помилки з боку позивача при
укладенні договору 26.12.2008 року, а також
про вчинення договору позики 28.02.2010
року під впливом обману.

Окрім цього, суд першої інстанції
правильно не прийняв до уваги
покликання позивача на зміст розмови
ОСОБА_5, зафіксований на фонограмі
згідно додатку №1 до висновку
експертного дослідження від 06.02.2012 р.
Львівського НДІСЕ, оскільки з огляду на
характер правовідносин, що виникли між
сторонами, висновок експертизи
матеріалів та засобів
відеозвукозапису на предмет
встановлення семантичного змісту
зафіксованих розмов та осіб, між якими
такі розмови велись, не може
відноситися до предмету доказування у
даній справі.

З наведених підстав ухвалою судового
засідання від 01.04.2013 року відмовлено у
задоволенні клопотання представника
позивача про призначення по справі
судової експертизи матеріалів та
засобів відео звукозапису.

Разом з тим, колегія суддів звертає
увагу на те, що частина 1 статті 1051 ЦК
України надає право позичальнику
оспорювати договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були ним одержані від
позикодавця, проте з такими вимогами
позивач в межах розгляду даної
цивільної справи не звертався.

Таким чином, рішення відповідає
вимогам закону і зібраним по справі
доказам, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, тому
підстав для її задоволення немає.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 16 січня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин