СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
29 січня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1

про поділ спільного майна подружжя

та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2

про поділ майна подружжя,

встановила:

у липні 2013р. позивач звернувся до суду з
позовом, в якому просив поділити
спільне з відповідачем майно,
виділивши йому у власність автомобіль
ВАЗ 21723, 2010р. випуску, державний номер
НОМЕР_1, вартістю 57 230грн., стягнути з
відповідача на його користь
компенсацію у сумі 5 315грн., судові
витрати та витрати на правову допомогу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що з 4 березня 1994р. по
18 червня 2013р. перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Під час шлюбу ними були придбані:
автомобілі: ГАЗ 2705-414, державний номер
НОМЕР_2; ЗАЗ 110558, державний номер НОМЕР_3;
ВАЗ 21723, державний номер НОМЕР_1;
пральна машина, вартістю 300 доларів США;
холодильник, вартістю 7000грн.;
телевізор, вартістю 7000грн.; телевізор,
вартістю 500 доларів США, ноутбук,
вартістю 5500грн.; комп'ютер, вартістю
7000грн.; люстра, вартістю 400грн.; ліжко,
вартістю 5000грн.

Крім того, позивач стверджував,
що у квартирі був зроблений ремонт,
вартість якого становить 100 000грн.,
встановлені два кондиціонери, вартістю
6000грн., відремонтовано балкон за 24
000грн.

Позивач зазначав, що з
відповідачем не досягнуто згоди з
приводу поділу автомобілів, тому він
просить виділити йому автомобіль марки
ВАЗ 21723, вартістю 57 230грн., а у власність
відповідача виділити автомобілі ГАЗ
2705-414, вартістю 43 080грн., та ЗАЗ 110558,
вартістю 24 780грн., та виплатити йому
компенсацію у сумі 5 313грн., так як
відповідачу передається майно більшої
вартості.

У вересні 2013р. відповідач
звернулася до суду із зустрічною
позовною заявою, в якій просила
поділити спільне з позивачем майно,
виділивши їй у власність обладнання
для очистки води, вартістю 110 638грн., у
власність позивача виділити мобільний
телефон, вартістю 2247грн., пилосос
«Самсунг», вартістю 940грн., телевізор
«Філіпс», вартістю 7000грн., ліжко-диван,
вартістю 5000грн., моточовен
«Бригбалтік», вартістю 24 000грн.,
моточовен «Прогрес-2М», вартістю 8000грн.,
комп'ютер, вартістю 4800грн., комп'ютер,

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/4218/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Сирбул О.Ф.Доповідач
у суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.вартістю 8000грн., комп'ютерну
програму комплекс «Мобил Такси» для
організації

- 2 -

підприємницької діяльності служби
таксі, вартістю 24 000грн., кулери для
води, вартістю 19 581грн.80коп., бутлі для
розливу води, вартістю 6 020грн. Також
відповідач просила стягнути з позивача
на її користь 6 824грн. 50коп. компенсації
за сплачений кредит за купівлю
моточовна, 9790грн. 50коп. половину
вартості кулерів, 85 459грн. 50коп.
компенсації за збільшення його частки
у праві спільної власності та 8000грн.
витрат на правову допомогу.

Рішенням суду від 29 січня 2014р.
позови задоволені частково. Стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію
вартості автомобілів у сумі 62 545грн, та
4000грн. витрат на правову допомогу.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на
телевізор «Філіпс», вартістю 7000грн.,
ліжко-диван, вартістю 5000грн., комп'ютер,
вартістю 7000грн., ноутбук, вартістю
5500грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 компенсацію за побутові речі у
сумі 12 250грн. Проведено розподіл
судових витрат.

Ухвалою суду від 12 лютого 2014р.
виправлено описку у мотивувальній
частині рішення суду.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні первісного позову та
задовольнити зустрічну позовну заяву.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, неповноту
встановлення обставин справи та
неправильну оцінку наданим доказам,
так як суд не врахував, що автомобілі
були придбані за її особисті кошти,
тому не є спільним майном подружжя.
Також апелянт посилалася на те, що
позивачем не були заявлені позовні
вимоги про стягнення компенсації за
автомобілі, тому суд не мав правових
підстав присуджувати йому таку
компенсацію.

Крім того, апелянт вважає
необґрунтованим відмову суду у
виділенні їй обладнання для очистки
води, оскільки воно було придбано нею,
як підприємцем, і використовувалося
нею для своєї підприємницької
діяльності.

Представник позивача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу
на рішення суду, в якій просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким первісний позов задовольнити, а у
зустрічному позові відмовити.

Апелянт посилається на те, що
позивачем не заявлялися вимоги про
виплату компенсації вартості
автомобілів і він не надавав згоду на
отримання такої компенсації, тому суд
не мав правових підстав для прийняття
рішення про стягнення компенсації, а не
про поділ майна у натурі.

Також апелянт стверджував, що
частково задовольняючи зустрічні
позовні вимоги, суд першої інстанції не
врахував думку позивача, який не бажав
отримувати побутові речі, які залишили
у квартирі відповідача, а крім того,
судом не було з'ясовано наявність
даних речей на час розгляду справи.

Крім того, апелянт посилається
на неправильний розподіл судових
витрат між сторонами.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянтів та
представника позивача, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційних скарг, вважає, що вони
підлягають частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 4
березня 1994р. по 18 червня 2013р., мають сина
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що зазначене сторонами майно є їх
спільним майном, як подружжя, і
підлягає поділу, а за спільне майно, яке
було реалізованого відповідачем без
згоди позивача, відповідач повинна
виплатити компенсацію.

Проте, повністю погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд

-
3 -

за дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Частина друга даної норми
визначає, що вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбних
договором.

Частиною 1 ст. 71 СК України
визначено, що майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Частина 2
даної норми передбачає, що неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Згідно ч. 3 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Відповідно до наданих суду
першої інстанції документів
встановлено, що протягом 2008-2010р. на ім'я
відповідача були придбані автомобілі:
ГАЗ 2705-414, державний номер НОМЕР_2; ЗАЗ
110558, державний номер НОМЕР_3; ВАЗ 21723,
державний номер НОМЕР_1 (с.с.166-168).

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що зазначені
автомобілі є спільним майном подружжя,
оскільки доказів, які б спростовували
дані обставини, суду надано не були.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що
автомобілі були придбані за її
особисті кошти для здійснення
підприємницької діяльності, належними
доказами не підтверджені, тому колегія
суддів вважає їх безпідставними.

Також з наданих суду документів
встановлено, що 8 липня 2013р. спірні
автомобілі були передані відповідачу
(с.с.7), яка здійснила протягом липня 2013р.
їх відчуження (с.с.166-168).

У п. 30 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня
2007р. «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У
випадку коли при розгляді вимоги про
поділ спільного сумісного майна
подружжя буде встановлено, що один із
них здійснив його відчуження чи
використав його на свій розсуд проти
волі іншого з подружжя і не в інтересах
сім'ї чи не на її потреби або приховав
його, таке майно або його вартість
враховується при поділі.

Правильно зазначивши у рішенні
суду дане роз'яснення Верховного Суду
України, суд першої інстанції не
звернув уваги на роз'яснення, надані у
п. 25 даної постанови, що вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

- 4 -

Не з'ясувавши позицію позивача з
приводу отримання компенсації за
продані відповідачем автомобілі, суд
першої інстанції ухвалив рішення з
приводу вимог, які не були заявлені
позивачем, чим порушив положення ст. 11
ЦК України.

У апеляційному суді позивач
підтвердив, що не бажає отримувати
компенсацію за автомобілі і наполягає
на поділі їх в натурі.

Проте, дані вимоги задоволенню
не підлягають, оскільки з наданих суду
доказів встановлено, що на час розгляду
справи судом спірні автомобілі на
праві власності належать особам, які не
залучені до розгляду даної справи, тому
вирішення даного питання без їх участі
порушить їх права та інтереси.

Крім того, позивачем під час
розгляду справи судом першої інстанції
після з'ясування, що спірні автомобілі
були відчуженні, не були заявлені
позовні вимоги про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу автомобілів.

Ухвалюючи рішення про поділ
побутових речей, суд першої інстанції
виходив з того, що сторони визнали їх
наявність, а відповідач бажає отримати
за них компенсацію.

Проте, даний висновок суду
суперечить положенням ст. 70 СК України.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивач зазначив, що подружжям
були придбані побутові речі, які він
просить залишити відповідачу і не
висуває питання про їх поділ.

У апеляційному суді відповідач
визнала, що побутові речі залишилися у
квартирі, де вона проживає разом із
сином і позивач не виявив бажання їх
отримати.

За таких обставин, суд мав
підстави прийти до висновку про те, що
сторони не мають спору з приводу поділу
даного майна.

Також у порушення вимог ст.ст. 214,
215 ЦПК України суд першої інстанції не
навів мотивів, з яких відмовив у
зустрічних позовних вимогах про поділ
іншого майна, заявленого як сумісного
майна, відповідачем.

Заявляючи вимоги про поділ
моточовна «Бригбалтік», вартістю 24
000грн., моточовна «Прогрес-2М», вартістю
8000грн., комп'ютерної програми комплекс
«Мобил Такси» для організації
підприємницької діяльності служби
таксі, вартістю 24 000грн., відповідач не
надала докази належності зазначеного
майна подружжю.

З наданих суду першої інстанції
копій довіреностей вбачається, що
моточовни належать ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
які надали сторонам довіреності на
користування даним майном, що не
свідчить про їх купівлю (с.с.96, 97), а
існування комп'ютерної програми не
підтверджено документально.

За таких обставин не знайшло
своє підтвердження і посилання
відповідача на те, що нею був взятий
кредит на придбання моточовна, тому
відсутні підстави для стягнення
частини виплачених відповідачем
коштів з позивача.

Відмовляючи у позовних вимогах
про визнання за відповідачем права
власності на обладнання для очистки
води, суд першої інстанції виходив з їх
недоведеності.

Проте, даний висновок суду
першої інстанції суперечить наявним у
матеріалах справи доказам та не
відповідає нормам матеріального права.

З наданих суду документів
вбачається, що відповідач
зареєстрована, як суб'єкт
підприємницької діяльності 24 вересня
2001р. (с.с.98).

Відповідачем, як суб'єктом
підприємницької діяльності були
придбані: 25 березня 2009р. обладнання для
очистки води, вартістю 110 638грн. (с.с.99-104),
кулери, вартістю 19 581грн. 80коп. (с.с.106-117),
бутлі, вартістю 6 020грн. (с.с.118-120).

При розгляді справи апеляційним
судом сторони визнали, що зазначене
обладнання та кулери і бутлі,
використовуються відповідачем для
здійснення своєї підприємницької
діяльності.

Як зазначено у правовій позиції
Верховного Суду України (справа 6-79цс13),
належність майна до спільної сумісної
власності подружжя визначається не
тільки фактом придбання його під час
шлюбу, але і спільністю участі подружжя
коштами або працею в набутті майна.
Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.
60 СК України) та визнаючи право

- 5 -

спільної сумісної власності подружжя
на майно, суд повинен установити не
тільки факт набуття майна під час
шлюбу, але й той факт, що джерелом його
набуття є спільні сумісні кошти або
спільна праця подружжя. Відповідно до
аналізу ст. 52 та 320 ЦК України, а також
Господарського кодексу України та
Закону України "Про підприємництво"
майно фізичної особи - підприємця, яке
придбане та використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність,
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх судів України.

Отже, обладнання для очистки води,
кулери та бутлі для води є власністю
відповідача, як суб'єкта
підприємницької діяльності, і поділу,
як спільне майно подружжя, не підлягає.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції при
розгляді справи не повно встановив
обставини справи, неправильно
застосував норми матеріального права,
у порушення ст. 212 ЦПК України не оцінив
надані сторонами докази і ухвалив
помилкове рішення.

За таких обставин та відповідно до ст.
309 ЦПК України колегія суддів скасовує
рішення суду та ухвалює нове рішення,
яким у позовах відмовляє.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України сторонам не підлягає
відшкодуванню понесені ними судові
витрати.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційні скарги ОСОБА_1 та
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного
суду м. Києва від 29 січня 2014р. скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного
майна подружжя відмовити, у
зустрічному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: