Номер провадження № 22-ц/785/252/14
Головуючий у першій інстанції
Гайда-Герасименко О.Д.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Гірняк Л.А., Дрішлюка А.І.,

при секретарі - Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до дитячого санаторію
«Сергіївка» про визнання наказу про
прийняття на роботу частково
недійсним, видачу належним чином
оформленої трудової книжки, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 листопада 2013 року,

встановила:

У вересні 2013 р. ОСОБА_4 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, який
доповнив у жовтні 2013 р. (а. с. 1, 35), в якому
на підставі ст. ст. 9, 47 - 49, 235 КЗпП
України, Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України № 58 від 29.07.93 р. просив: 1)
визнати наказ в частині прийняття його
на роботу як сумісника недійсним; 2)
зобов'язати відповідача видати йому
належним чином оформлену трудову
книжку; 3) стягнути з відповідач на його
користь середній заробіток за час
затримки видачі трудової книжки.

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивував тим, що
з 01.08.99 р. по 01.11.99 р. працював в ДС
«Сергіївка». На роботу його було
прийнято на загальних підставах за
контрактом. Однак, в наказі про
прийняття на роботу вказано:
«…прийняти на роботу
юристом-консультантом по контракту, як
зовнішнього сумісника…». В наказі
повинно бути вказано, що його прийнято
на роботу за контрактом. При звільненні
з роботи належним чином оформлену
трудову книжку не отримав. Для
отримання трудової книжки його не
запрошували, письмових та усних заяв
про небажання отримати трудову книжку
він не робив.

ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні
вимоги підтримав, просив їх
задовольнити у повному обсязі. Пояснив,
що не може бути такого формулювання
прийняття на роботу по контракту як
зовнішнього сумісника. Повинно бути
або за контрактом, або як за
сумісництвом. Звільнено його було з
роботи як працівника за, який працював
за контрактом. Трудову книжку при
звільненні йому не видали.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
заперечував проти задоволення позову.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14.11.13 р. (а. с. 41 - 44) в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення по
суті позовний вимог. Посилається на те,
що рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального (ст. ст. 47, 48, 233 КЗпП
України, ст. 267 ЦК України) та
процесуального (ст. 213 ЦПК України)
права: - не розглянуті всі позовні
вимоги. Суд не з'ясував питання щодо
його прийняття на роботу за контрактом,
чи як сумісника; - розглядаючи трудовий
спір, суд повинен керуватися нормами
КЗпП України. Він поступав на роботу на
підставі контракту, а тому суд повинен
був керуватися нормами КЗпП України, а
не нормами ЦК України; - при прийнятті
на роботу за контрактом оформлення
трудової книжки є обов'язковим; -
помилковим є посилання суду на ст. 36
КЗпП України, оскільки він не оскаржує
своє звільнення, а тільки несвоєчасну
видачу трудової книжки.

ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явився. Про час і місце розгляду
справи сповіщався належним чином. Заяв
та клопотань суду не надав.

ДС «Сергіївка» в письмових
заперечень на апеляційну скаргу вважав
необхідним скаргу відхилити як
безпідставну, рішення залишити без
змін як законне та обґрунтоване.
Посилався на те, що позивача було
прийнято на роботу на умовах
сумісництва строком на три місяці, на
підставі строкового трудового
договору (контракту), умови якого були
відомі позивачу. Звільнено його було у
зв'язку із закінченням строку дії
контракту. ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом майже через 13 років після
звільнення. В судовому засіданні
представник відповідача підтримав
доводи та вимоги, які викладені в
письмових запереченнях на скаргу.

Згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
колегія суддів перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши осіб, які прийняли участь в
судовому засіданні, обговоривши доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши правильність
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права при ухваленні рішення, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Статтями 213, 214 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що позивача
було прийнято на роботу за
сумісництвом по контракту. Трудова
книжка за не основним місцем роботи не
приймається і не ведеться. Позивачу
було відомо про підстави його
прийняття на роботу, оскільки він був
ознайомлений з наказом про прийняття
на роботу. Під час звільнення з роботи у
зв'язку із закінченням дії контракту.
Трудова книжка при звільненні не
видавалася позивачу, оскільки вона не
приймалася і не оформлювалася під час
прийняття позивача на роботу. Позивач
пропустив строк звернення до суду,
передбачений ст. 233 КЗпПП України.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України,
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
(а. с. 29 - 29 зворотна сторона).

Колегія суддів, вважає, що суд першої
інстанції, на підставі наданих
сторонами і досліджених судом доказів,
дійшов правильного висновку про
відмову в задоволенні позову. Висновки
суду в цій частині відповідають
обставинам справи, нормам
матеріального (ст. ст. 23, 24, 36, 47, 48, 233 КЗпП
України, п. 1 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок працівників,
затвердженої наказом Міністерства
праці України № 58 від 29.07.93 р.) та
процесуального (ст. ст. 179, 213 ЦПК
України) права.

Судом правильно встановлено, що
позивача було прийнято на роботу до ДС
«Сергіївка» по сумісництву за
контрактом, строком на три місяці (а. с.
12 - 17, 22, 23). Трудову книжку при прийнятті
на роботу ОСОБА_4 підприємству не
здавав (а .с. 22 - 24). Під час роботи за
сумісництвом в ДС «Сергіївка» він
одночасно працював на інших
підприємствах (а. с. 21). Доводи
апеляційної скарги не спростовують
вказані висновки суду першої
інстанції.

Разом з тим, відмовивши в задоволенні
позову за його безпідставністю, суд
першої інстанції як на підставу
відмови у задоволенні позову послався
і на пропуск строку позовної давності,
передбачений ст. 257 ЦК України.

Відповідно до п. 11 абз. 3 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
18.12.09 р. № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», суд, встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
оскаржене рішення, зазначених положень
до уваги не взяв. Встановивши, що
позовні вимоги не доведені, у
мотивувальній частині послався на ст.
ст. 253, 256, 267 ЦК України, що законом не
передбачено. Крім того, вказані статті
не розповсюджуються на трудові
правовідносини сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення суду першої
інстанції. Підставою для змінити
рішення суду є порушення норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Оскільки висновки суду апеляційної
інстанції, викладені в рішенні,
відповідають обставинам справи, що
мають значення для справи, але судом
було безпідставно застосовано ст. 257 ЦК
України як підставу для відмови в
задоволенні позову, рішення суду
підлягає зміні.

Оскільки судом першої інстанції
порушені норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи в
частині обґрунтування рішення суду
крім безпідставністю позову, ще і
пропуском строку позовної давності,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції підлягає зміні.
Необхідно виключити з мотивувальної
частини рішення посилання на ст. 257 ЦК
України, як на підставу для відмови в
задоволенні позову. В решті рішення
необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК
України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 листопада 2013 року - змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 листопада 2013 року посилання на ст.
257 ЦК України як на підставу для відмови
в задоволенні позову.

В решті рішення - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий суддя:
А. П. Заїкін

Судді:
Л. А. Гірняк

А. І. Дрішлюк