Номер провадження: 22-ц/785/3623/14
Номер справи місцевого суду: 495/2044/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Фальчук В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого - Фальчука В.П.,

суддів Таварткіладзе О.М.,
Кварталової А.М.,

секретаря Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на рішення Білгород -
Дністровського міськрайсуду Одеської
області від 17 лютого 2014 року, в
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, відділу освіти Білгород -
Дністровської міської ради, Білгород -
Дністровського дошкільного начального
закладу №1 «Малятко», відділу освіти
Білгород - Дністровської міської ради
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, моральної шкоди, -

встановила;

29.08.2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом, який неодноразово
уточнювала в судовому засіданні, та в
остаточній його редакції (т.с.2 а.с.130-137)
просила: - визнати
незаконним наказ №53-К від 24.07.2012 року
про звільнення її з роботи, з посади
двірника Дошкільного навчального
закладу №1 «Малятко» за п.3ч.1ст.40 КЗпП
України (систематичне невиконання
посадових обов'язків, порушення правил
трудового розпорядку);

- поновити її на
посаді двірника з посадовим окладом 1,5
ставки, і з доплатою 10% до заробітної
плати за роботу з використанням
дезинфікуючих засобів,
- визнати дії
завідуючої дитячого навчального
закладу ДНЗ № 1 «Малятко» ОСОБА_4 -
протиправними;
-
визнати дії завідуючої відділом освіти
Білгород - Дністровської міської ради
Мунтьян Т.О. - протиправними;

- стягнути з відділу освіти
Білгород - Дністровської міської ради
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період часу з 24.07.2012 року по
24.02.2014 року в сумі 36 758 грн. 40 коп.;

- стягнути
з відповідачів матеріальну шкоду у
розмірі 2650 грн. 46 коп;
- стягнути - ОСОБА_4 моральну шкоду у
розмірі 50 000 грн.;
- стягнути з відділу освіти
Білгород-Дністровської міської ради
моральну шкоду у розмірі 50000 грн. і
судові витрати посилаючись на наступні
обставини; З
08.09.2008 року по 24.07.2012 року вона працювала
двірником в ДНЗ №1 «Малятко», та за
роботу отримувала 1,5 окладу і 10%
надбавки до заробітної плати за роботу
з використанням дезинфікуючих засобів.
Крім того, в конверті їй платили
заробітну плату у розмірі 0,5 окладу за
відсутність іще одного двірника. 24.07.2012
року її запросили в кабінет до
завідуючої ДНЗ №1 «Малятко» ОСОБА_4, яка
стала вимагати від неї подання заяви
про звільнення з роботи за власним
бажанням, та у разі відмови погрожувала
звільнити за статтею 74 КЗпП України.
Такі дій ОСОБА_4 позивач розцінює як
помсту за її неодноразові звернення до
контролюючих органів про порушення
закону, які допускає в своїх роботі
ОСОБА_4. За результатами цих звернень
ОСОБА_4 виносилися догани і накладалися
штрафи в адміністративному порядку.
В
кабінеті ОСОБА_4 позивач відмовилася
написати заяву про звільнення за
власним бажанням, і тоді ОСОБА_4 стала
вимагати в примусовому порядку
написати таку заяву. А коли позивач
відмовилася виконати ці вимоги і
вирішила вийти з кабінету, кабінет
закрили працівники ДНЗ №1 «Малятко»,
застосували до неї фізичну силу і
примушували написати заяву про
звільнення за власним бажанням.
Оскільки у позивача не було наказу про
її звільнення, вона продовжувала
виходити на роботу і виконувати свої
обов'язки до 10.08.2012 року. Але її до
роботи не допускали, викинули особисті
речі і виштовхали з території дитячого
закладу.
ОСОБА_2 вважає,
що її звільнено з роботи в порушення
закону, оскільки ОСОБА_4 видаючи наказ
про звільнення перебувала у відпустці,
і не мала права від свого імені
видавати такого наказу. Крім того,
звільнення її з роботи вчинене
безпідставно, оскільки вона
систематично не порушувала своїх
посадових обов'язки і Правил трудового
розпорядку. Свої обов'язки вона
виконувала добросовісно, не порушувала
Правил трудового розпорядку, та не мала
жодних доган з цього приводу.

Позивач зазначає, що вона неодноразово
зверталася з заявами до керівника
відділу освіти
Білгород-Дністровського району
Мунтьян Т.О. на неправомірні дії
завідуючої ДНЗ№1 «Малятко», просила
видати їй наказ про звільнення з роботи
та трудову книжку. Однак Мунтьян Т.О.
ніяких законних заходів з приводу
незаконних дій ОСОБА_4 не вчиняла,
трудову книжку та наказ про звільнення
їй не надала. При цьому, Мунтьян Т.О.
кричала на неї і виганяла з робочого
кабінету.
Позивач
зазначає, що незаконним звільненням з
роботи та неправомірними діями ОСОБА_4
та керівника відділу освіти
Білгород-Дністровського району
Мунтьян Т.О. їй завдана моральна і
майнова шкода, пов'язана з тим, що для
захисту своїх трудових прав вона
вимушена була звертатися у різні
державні та судові інстанції. Такі дії
спричинили їй психічні потрясіння, у
зв'язку з чим вона вимушена була
лікуватися, і витрачати свої кошти на
лікування. Загальна вартість
витрачених нею коштів на лікування
становить 2650 грн. 46 коп.

Відповідачі
позов не визнали посилаючись на те, що
ОСОБА_2 пропустила строк для звернення
до суду за захистом своїх прав, і тому
їй необхідно відмовити в задоволенні
позовних вимог у повному обсязі. Крім
того, ОСОБА_2 своєчасно, в присутності
працівників ДНЗ№1 «Малятко», була
повідомлена про звільнення з роботи,
але отримувати наказ про звільнення і
трудову книжку вона відмовилася. Така
відмова зафіксована в складених актах.
Тому є необґрунтованими вимоги
позивача про поновлення її на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу.
Рішенням
Білгород-Дністровського міськрайсуду
від 17.02.2014 року позовну заяву ОСОБА_2
задоволено частково. Визнано
незаконним звільнення її з роботи та
незаконним наказ про звільнення.
Поновлено на посаді двірника
Білгород-Дністровського ДНЗ№1
«Малятко» з окладом 1,5 та 10% доплати за
використання в роботі дезінфікуючих
засобів. Стягнуто з відділу освіти
Білгород-Дністровської міської ради на
користь ОСОБА_2 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 24.07.2012 року по
17.02.2014 року у розмірі 32270 грн. 36 коп..
Визнано дії завідуючої
Білгород-Дністровського ДНЗ№1
«Малятко» ОСОБА_4 в частині звільнення
ОСОБА_2 з посади двірника -
неправомірними. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду у
розмірі 2000 грн. Стягнуто з відділу
освіти Білгород - Дністровської
міської ради на користь держави
судовий збір у розмірі 322 грн. 70 коп. В
іншій частині вимог позивачу
відмовлено. В апеляційній
скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду
скасувати у зв'язку з порушенням судом
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нове рішення, яким
відмовити позивачу в задоволенні
позову вказуючи, що ОСОБА_2 пропустила
строк позовної давності за зверненням
до суду з цим позовом, і на зазначені
обставини суд першої інстанції не
звернув уваги. Крім того, суд
безпідставно прийшов до висновку, що
позивач не знала про її звільнення з
роботи і не отримала наказу про
звільнення та трудову книжку, оскільки
в матеріалах справи містяться акти,
складені ДНЗ №1 «Малятко» про те, що
ОСОБА_2 відмовилася отримувати наказ
про звільнення з роботи і отримала
трудову книжку. Апелянт вважає, що суд
першої інстанції без належних правових
підстав притягнув до участі у справі у
якості належного співвідповідача
ДНЗ№1 «Малятко» та прийняв до розгляду
уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 в
порушення ст.27 ЦПК України, а саме в тій
частині, які позивач не заявляла
подаючи первісний позов. Апелянт
вважає, що суд першої інстанції
безпідставно не вирахував з часу
вимушеного прогулу час, коли справа не
розглядалася у зв'язку з відпусткою
головуючого судді у першій інстанції,
та за період часу, коли провадження у
справі було зупинене за клопотанням
позивача, яка хворіла.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду змінити у зв'язку
з порушенням судом норм матеріального
і процесуального права, та стягнути на
її користь грошові суми, зазначені в
позовній заяві вказуючи, що ОСОБА_4
своїми неправомірними діями завдала їй
більшої моральної шкоди ніж та, яку
визнав суд, оскільки дії керівника
дошкільного закладу носили характер
приниження її як особи в очах членів
трудового колективу. Апелянт вважає, що
начальник відділу освіти Мунтьян Т.О.
також завдала їй моральної шкоди, тому
що діяла неправомірно, відмовлялася
прийняти від неї заяви, в який вона
просила видати їй наказ про звільнення
та трудову книжку. При цьому Мунтьян
Т.О. кричала та ображала її, не
застосувала жодних адміністративних
заходів для поновлення її трудових
прав, порушених в результаті
незаконного звільнення.
За правилами ч.1ст.303 ЦПК України,
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.
Колегія суддів переглядає рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг, поданих сторонами.

Колегія суддів
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, що оскаржене,
доводи апеляційних скарг, межі, в яких
повинні проводитися перевірка рішення,
встановлюватися обставини і
досліджуватися докази вважає, що
апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не
підлягають задоволенню, за наступних
підстав;
Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що вони
ґрунтуються на законі і доведені
наданими позивачем доказами.
Відмовляючи частково в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, та стягненні
моральної шкоди з ОСОБА_4, та
відмовляючи у задоволенні позову у
повному обсязі щодо стягнення майнової
шкоди у розмірі 2650 грн. 46 коп. та
моральної шкоди з відділу освіти
Білгород-Дністровської міської ради у
розмірі 50000 грн. суд першої інстанції
виходив з того, що ці вимоги не доведені
позивачем у встановленому законом
порядку.
Колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції, так як вони відповідають
обставинам справи, та нормам
матеріального і процесуального права.
Відповідно до
вимог п.3ч.1ст.40 КзПП України, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк може бути розірваний власником,
або уповноваженим ним органом лише у
випадку систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.
За
загальними правилами Кодексу Законів
про Працю України, розірвання
трудового договору оформлюється
наказом чи розпорядженням власника,
або уповноваженого ним органу. Це
означає, що видати наказ чи
розпорядження про розірвання
трудового договору має право особа, на
яку покладене виконання таких функцій
як в силу КзпП України, так і відповідно
до Статуту чи Положення юридичної
особи (в даному випадку ДНЗ№1
«Малятко»).

Як вбачається з матеріалів
справи і визнається сторонами, наказом
від 08.09.2008 року, виданим завідуючою
ДНЗ№1 «Малятко» ОСОБА_4, ОСОБА_2 була
прийнята на роботу в цей заклад на
посаду двірника на 1,5 окладу. ДНЗ№1
«Малятко» є юридичною особою, і має
право на прийом і звільнення з посад
працівників, згідно штатного розкладу,
який затверджується відділом освіти
Білгород-Дністровської міської ради.
В період часу з 16.07.2012
року по 27.08.2012 року ОСОБА_4 знаходилася у
черговій відпустці, і її обов'язки
виконувала робітник ДНЗ№1 «Малятко» -
Магалюк І.В.. Незважаючи на те, що ОСОБА_4
знаходилася у відпустці і не мала права
виконувати свої посадові обов'язки
керівника ДНЗ№1 «Малятко», 24.07.2012 року
вона видала наказ №53-К від 24.07.2012 року,
яким звільнила ОСОБА_2 з роботи за
систематичне невиконання трудових
обов'язків і порушення Правил
внутрішнього трудового розпорядку. В
наказі відсутні посилання на те, які
трудові обов'язки ОСОБА_2 систематично
не виконувала, і які пункти Правила
внутрішнього трудового розпорядку
вона порушила. В наказі також відсутні
відомості про те, на підставі яких
документів були встановлені порушення
позивачем трудових обов'язків чи
Правил внутрішнього трудового
розпорядку. Відповідачами у
справі не надано належних доказів того,
що ОСОБА_2 систематично не виконувала
трудові обов'язки, покладені на неї, і
порушувала Правила внутрішнього
трудового розпорядку. Відсутні також
належні докази на підтвердження того,
що за систематичне невиконання ОСОБА_2
трудових обов'язків і порушення Правил
внутрішнього трудового розпорядку до
неї раніше застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, і ще не пройшов річний строк
з дня їх накладення чи застосування.

Визнаючи незаконним звільнення ОСОБА_2
з посади двірника, та поновлюючи її на
роботі, суд першої інстанції
правомірно виходив з того, що ДНЗ№1
«Малятко» не доведено в установленому
законом порядку, що позивач
систематично не виконувала покладених
на неї трудових обов'язків, та
порушувала Правила внутрішнього
трудового розпорядку. Крім того, ОСОБА_4
знаходячись у відпустці, виконувала
обов'язки керівника ДНЗ№1 «Малятко»
без належних правових підстав. Тому її
дії носили неправомірний (протиправний
характер).
Згідно ч.1ст.233
КЗпП України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк, коли дізнався про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

24.07.2012 року ОСОБА_2 було
звільнено з роботи, а 23.08.2012 року вона
звернулася до Білгород-Дністровського
міськрайсуду з заявою про поновлення
на роботі і стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу.
Вказана
обставина підтверджується датою,
проставленою на позовній заяві та
штампом поштового відділення на
конверті, згідно яких позовна заява
подана на пошту 23.08.2012 року (т.с.1 а.с.37).
Отже, вказані обставини свідчать, що
позивач звернулася до суду з позовом в
межах строків, визначених ст.233 КЗпП
України.
Згідно ч.1,ч.2ст.235 КЗпП України, у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.
При
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.
В судовому
засіданні відповідачі у справі
визнали, і позивач проти цього не
заперечувала, що ДНЗ№1 «Малятко» є
юридичною особою, яка утворена
Білгород-Дністровською міською радою
Одеської області, і фінансується з
місцевого бюджету, безпосередньо через
відділ освіти цієї ради. Самостійного
бюджету ДНЗ№1 «Малятко» не має, тому
виплату заробітної плати позивачу за
час вимушеного прогулу зобов'язаний
провести відділ освіти
Білгород-Дністровської міської ради.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст.27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100
(далі-Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема
абз.3 п.2 Порядку, середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу працівника обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата, тобто,
що передують дню звільнення працівника
з роботи.
Відповідно до п.5
Розділу ІУ Порядку основою для
визначення загальної суми заробітку,
що підлягає виплаті за час вимушеного
прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно п.8 цього Порядку
визначається діленням заробітної
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців робочі
(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.
Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівнику,
здійснюється нарахування загальної
суми заробітку за час вимушеного
прогулу, яка обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати на середньомісячне число робочих
днів у розрахунковому періоді (абз.2п.8
Порядку).
Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на два
сумарного числа робочих днів за
останні два календарні місяці згідно з
графіком роботи підприємства,
установи, організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства
(абз.3п.8 Порядку). Крім того,
положеннями Розд. ІІІ Порядку
передбачені види виплат, які
підлягають урахуванню, і які не
підлягають урахуванню (зокрема,
одноразові виплати, соціальні виплати,
окремі види премій, тощо) при
обчисленні середньої заробітної плати
як розрахункової величини для
нарахування виплати за час вимушеного
прогулу.
Задовольняючи частково вимоги
позивача та стягуючи на його користь
заробітну плату за час вимушеного
прогулу суд першої інстанції правильно
визначив її загальний розмір, але
підстави для такого розрахунку вказав
інші. Тому колегія суддів вважає
необхідним вказати наступні підстави
для визначення цього розрахунку;
Так, в розрахунок
середньомісячної заробітної плати
береться до уваги заробітна плата за
останні календарні місяці роботи перед
розрахунковим періодом (травень,
червень місяці 2012 року), яка ділиться на
кількість робочих днів за цей період
(1925,44 + 1750,40 = 3675,84 : 42 = 87,52 / за 1 день).

Середньомісячне число
робочих днів розраховується діленням
на 2 сумарного числа робочих днів за
останні два календарні місяці, згідно з
графіком роботи ДНЗ№1 «Малятко»
(травень, червень місяці 2012 року = 42 : 2 = 21
р.д.).
Період часу, з якого
нараховується заробітна плата за час
вимушеного прогулу з 24.07.2012 року по
24.02.2014 року становить 17 місяців і 15 днів,
з урахуванням часу, коли ОСОБА_2 була
непрацездатною, а саме; з 23.08.2012року по
14.09.2012 року (т.с.1,а.с.224), з 09.10.2013 року по
15.10.2013 року (т.с.1, а.с.248). Отже,
перемноживши визначені показники
загальний розмір середньомісячної
заробітної плати для виплати позивачу
становить 32270 грн. 36 коп..

Приписами ст.237-1 КЗпП України
визначено, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Згідно
ст.237 КЗпП України суд покладає на
службову особу, винну у незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду,
завдану підприємству, установі,
організації у зв'язку з оплатою
працівникові вимушеного прогулу або
часу виконання нижче оплачуваної
роботи. Такий обов'язок покладається,
якщо звільнення чи переведення
здійснено в порушення закону, або якщо
власник чи уповноважений ним орган
затримав виконання рішення суду про
поновлення на роботі.
Незаконним звільненням ОСОБА_2 з роботи
їй була завдана моральна шкода, так як
вона морально страждала і переживала з
цього приводу. Порушення її законних
прав призвели до втрати нормальних
життєвих зв'язків. Вона вимушена була
докладати додаткових зусиль для
організації свого життя.

Стягуючи моральну шкоду безпосередньо
з особи, винними діями якої позивачу
була завдана моральна шкода, суд першої
інстанції правомірно виходив з того, що
така шкода доведена позивачем у
встановленому законом порядку, і
становить 2000 грн., які ОСОБА_4
зобов'язана відшкодувати її,
відповідно до вказаних вище норм
матеріального права. Разом з тим
позивачем не доведено, що начальник
відділу освіти Білгород-Дністровської
міської ради Мунтьян Т.О. вчиняла
неправомірні дії, в тому числі не
розглядала заяви, з якими позивач
зверталася до неї з приводу
незаконного звільнення з роботи. В
матеріалах справи є письмові відповіді
Мунтьян Т.О. на всі звернення до відділу
освіти ОСОБА_2. Інші доводи позивача про
те, що Мунтьян Т.О. кричала на неї та
виганяла із службового кабінету є не
доведеними. Тому суд першої інстанції
правомірно відмовив позивачу в
задоволенні позовних вимог про
стягнення з Мунтьян Т.О. моральної
шкоди у розмірі 50000 грн..

Суд першої
інстанції правомірно відмовив ОСОБА_2 у
задоволенні вимог про стягнення з
відповідачів майнової шкоди у розмірі
2650 грн. 46 коп., оскільки позивачем не
надано доказів того, що така шкода
спричинена в результаті звільнення її
з роботи. Надані позивачем медичні
довідки про проходження нею лікування
у лікувальних закладах та чеки на
придбання ліків та проведення
медичного обстеження не містять
доказів того, що захворювання ОСОБА_2
були пов'язані із незаконним її
звільненням з роботи.
Суд першої інстанції правомірно
відмовив позивачу в задоволенні вимог
про стягнення з відділу освіти
Білгород-Дністровської міської ради
моральної шкоди у розмірі 50000 грн.,
завданої їй в результаті незаконного
звільнення з роботи, оскільки така
шкода стягнута судом з ОСОБА_4 у розмірі
2000 грн., так як ОСОБА_4 є винною у
незаконному звільненні ОСОБА_2 з роботи
і зобов'язана покрити шкоду, завдану
ДНЗ№1 «Малятко». Такі вимоги ОСОБА_2
були заявлені у вказаній вище позовній
заяві і частково задоволені судом. При
цьому, колегія суддів зазначає, що
позивачем доведені позовні вимоги в
частині незаконних дій ОСОБА_4,
пов'язані з незаконним звільненням її з
роботи (видачею наказу про звільнення).
Інші дії ОСОБА_4, на які посилається
позивач у своїх заяві, не доведені
позивачем.
Отже, суд першої інстанції
відповідно до норм матеріального і
процесуального права правомірно,
частково, задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_2 і правомірно, частково, відмовив
у їх задоволенні.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 не можуть бути прийняті судом до
уваги, оскільки висновків суду першої
інстанції не спростовують, та не
містять правових підстав, передбачених
ст.309 ЦПК України для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення про
задоволення вимог позивача у повному
обсязі, чи відмову у задоволенні позову
у повному обсязі. Доводи апелянта
ОСОБА_4 щодо пропуску позивачем строку
для звернення до суду з позовом
спростовуються в цій частині доказами,
наданими позивачем. Процесуальні дії
суду щодо притягнення до участі у
справі у якості відповідача ДНЗ№1
«Малятко» та прийняття до розгляду
уточнених вимог ОСОБА_2 під час
розгляду справи ґрунтуються на нормах
ЦПК України. Відповідачем у справі
ДНЗ№1 «Малятко» притягнуте до участі у
справі у якості відповідача за
клопотанням позивача, а не за
ініціативою суду. Уточнені позовні
вимоги ОСОБА_2, які прийняті судом до
розгляду відповідають тим вимогам, які
були заявлені нею під час подачі першої
позовної заяви. Не приймаються до уваги
і посилання апелянтів на їхні
розрахунки виплату позивачу
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, оскільки ці розрахунки не
відповідають вимогам ст.27 Закону
України «Про оплату праці» та Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995 року №100
(далі-Порядок). Апелянтом ОСОБА_2 також
не спростовані доводи суду першої
інстанції про недоведеність її вимог
щодо спричинення їх відповідачами
майнової шкоди у розмірі 2650 грн. 46 коп.
та завдання начальником відділу освіти
Мунтьян Т.О. моральної шкоди у розмірі
50000 грн..
Інші доводи апелянтів
висновків суду першої інстанції також
не спростовують.

Керуючись ст.304, п.1ч.1ст.307, ст.308 ЦПК
України, колегія суддів Судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області, -

ухвалила;

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 і ОСОБА_4 -
відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайсуду Одеської області від 17
лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, на протязі двадцяти днів, з дня
набрання законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області:
В.П.Фальчук

О.М. Таварткіладзе

А.М.Кварталова