Справа № 1306/4444/2012
Головуючий у 1 інстанції: Гайдук
Провадження № 22-ц/783/1418/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шашкіна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого судді: Шашкіної С.А.

Суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

При секретарі: Цар М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 02 грудня 2013
року,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся із
позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору позики недійсним.

Рішенням суду в позові відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_2. В апеляційній
скарзі посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права. Вказує, що судом не взято до
уваги докази, надані ним в ході
розгляду справи. Зокрема, зазначає, що
грошей у відповідачки не позичав та
був змушений підписати договір позики
через погрози відповідачки покінчити
життя самогубством у разі відмови від
підписання такого, що в свою чергу є
підтвердженням факту того, що
відповідачка дійсно страждає
психічними розладами та перебуває на
відповідному обліку. Просить рішення
скасувати та позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта на підтримання апеляційної
скарги, відповідача та її представника
на заперечення такої, перевіривши в
межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених позовних вимог законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Захист прав у порядку цивільного
судочинства - це передбачені законом
способи охорони, цивільних, житлових,
земельних, сімейних чи трудових прав у
разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Тому
власних порушеного права повинен
довести наявність у нього такого права
і може скористатися не будь-яким, а
лише конкретно визначеним законом
способом захисту свого права.
Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст.16 ЦК України, а також
визначається спеціальними законами,
які регулюють конкретні
правовідносини.

Згідно ст.3 ЦК загальними засадами
цивільного законодавства є, зокрема,
свобода договору, а відповідно до ст.11
цього Кодексу - підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу України).

Статтею 204 ЦК України встановлено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним, а у п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№ 9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" міститься
роз'яснення про те, що правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
реальним договором, оскільки після
укладення цього договору всі обов'язки
за договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права. Частиною 2 ст.1047 ЦК
України передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 11 жовтня 2010 року
ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 грошові кошти
зі спільного бізнесу в сумі 225 000 (двісті
двадцять п'ять тисяч) гривень про що
написав відповідну розписку від цього
ж числа. Згідно вказаної розписки
позивач зобов'язувався повернути
відповідачці грошові кошти в сумі 80 000
(вісімдесят тисяч) гривень до 17 жовтня
2010 року, 90 000 (дев'яносто тисяч) гривень
до 01 травня 2011 року та 55 000 (п'ятдесят
п'ять тисяч) до 01 жовтня 2011 року з
відповідними відсотками.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Як вбачається із позовної заяви,
поданої в судовому засіданні
апеляційної інстанції у жовтні 2011 року
ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу. В позовній заяві
вказала, що фактично ОСОБА_2 станом на
час подання вказаного позову частково
повернув їй грошові кошти в сумі 92 000
(дев'яносто дві тисячі) гривень із
залишенням основної суми боргу в
розмірі 133 000 (сто тридцять три тисячі)
гривень. ОСОБА_2 не заперечив обставин
часткового повернення ним цих коштів.

Відтак, колегія суддів приходить до
висновку, що повернення ОСОБА_2 частини
боргу є підтвердженням факту одержання
ним грошових коштів від ОСОБА_3.
Позивачем не подано доказів,
передбачених законом, на ствердження
його пояснень щодо безгрошовості
договору позики.

Крім того, позивачем не доведений факт
та не надано належних та допустимих
доказів написання розписки під
погрозою вчинення ОСОБА_3 суїциду.
Згідно з поданим довідками колегії
суддів Пілецька Наталія Йосипівна не
перебуває на обліку у наркокабінеті та
у лікаря психіатра.

Наявність медичної картки
стаціонарного хворого з якої
вбачається, що ОСОБА_3 21 жовтня 1999 року
потрапила до лікарні з діагнозом
гостре медикаментозне отруєння не може
свідчити про те, що воно пов'язане із
укладенням договору позики у 2010 році,
зокрема, щодо негативного впливу
вжитих ОСОБА_3 медичних препаратів на
факт написання ОСОБА_2 такої розписки
та вчинення у такий спосіб психічного
або психологічного тиску на позивача
чи вчинення нею насильницьких дій щодо
позивача під впливом яких мало місце
складання розписки від 11 жовтня 2010 року
щодо визнання недійсною якої й
заявлені позовні вимоги.

Проаналізувавши підстави заявленого
позову, обставини справи та подані
докази. Суд прийшов до обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення заявлених вимог.

Висновки суду достатньо мотивовані і
підтверджені доказами, наявними в
матеріалах справи.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Рішення суду відповідає вимогам
процесуального та матеріального
права, обставинам справи, доводи
скарги висновків суду не спростовують,
тому колегія суддів підстав для
скасування рішення не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, ч.1 п.1 307, 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 02 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з дня проголошення, може
бути оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: