СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 11 грудня
2013р. по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Індіго», третя особа: ОСОБА_3

про визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

встановила:

у серпні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про визнання незаконним
наказу від 10 червня 2013р. № 52/1-ВК,
поновлення її на роботі на посаді
провідного юрисконсульта юридичного
відділу правового департаменту у
Товаристві з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Індіго», стягнути з відповідача
невиплачену заробітну плату за час
вимушеного прогулу у сумі 2 489грн. 52коп.
та моральну шкоду у сумі 30 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що з 7 травня 2012р.
працювала у відповідача на посаді
провідного юрисконсульта юридичного
відділу правового департаменту.

Позивач стверджувала, що з
травня 2013р. керівництво відповідача,
дізнавшись про її вагітність,
примушувало її написати заяву про
звільнення, створило неможливі умови
для роботи, організувало службове
розслідування, погрожувало
звільненням, а 7 червня 2013р. її керівник
відмовився її відпустити до лікаря без
подання заяви про звільнення.

Враховуючи незадовільний стан
здоров'я та тиск керівника, вона подала
заяву про звільнення за угодою сторін з
10 червня 2013р., однак у подальшому
перебувала тривалий час на лікуванні,
про що повідомила роботодавця.

Позивач вважала, що її заява є
недійсною, так як написана під тиском, а
крім того, вона повідомила відповідача
про свою хворобу. 17 червня 2013р. вона
ознайомилася з актом службового
розслідування, однак, її не було
повідомлено про звільнення з 10 червня
2013р.

Позивач стверджувала, що 27
червня 2013р. вийшла на роботу і була
допущена до виконання службових
обов'язків, і тільки через декілька
годин її було повідомлено про те, що
вона звільнена з 10 червня 2013р. за угодою
сторін відповідно до її заяви та
вручено трудову книжку. При цьому, з нею
не було проведено відповідного
розрахунку.

Позивач вважала своє звільнення
незаконним, тому просила поновити її на
посаді та стягнути заробітну плату за
час вимушеного прогулу.

Мотивуючи позовні вимоги про
стягнення моральної шкоди, позивач
зазначала, що

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/947/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Литвинова І.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.дана
шкода їй завдана незаконним
звільненням.

У подальшому позивач
збільшувала позовні вимоги і остаточно
просила стягнути з

- 2
-

відповідача 13 275грн. 39коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
50 000грн. моральної шкоди.

Рішенням суду від 11 грудня 2013р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на
незаконність рішення суду, не
врахування судом тієї обставини, що
заява про звільнення була написана
позивачем під тиском відповідача, що
звільнення було проведено заднім
числом, так як у день звільнення не було
проведено повного розрахунку та не
було направлено позивачу листа про
звільнення та можливість отримати
трудову книжку.

Апелянт вважає, що проведення
незаконного службового розслідування
та відсторонення позивача від
виконання своїх обов'язків свідчить
про здійснення тиску на позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, пояснення представника
відповідача та третьої особи, який
заперечував проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що з 7 травня
2012р. позивач працювала на посаді
провідного юрисконсульта юридичного
відділу правового департаменту
Товариства з додатковою
відповідальністю «Страхова компанія
«Індіго».

7 червня 2013р. позивач подала
заяву на ім'я генерального директора
товариства про звільнення із займаної
посади з 10 червня 2013р. за угодою сторін.
Заява була погоджена керівництвом
установи.

Наказом № 52/1-ВК від 10 червня 2013р.
позивача звільнено із займаної посади
на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за
угодою сторін.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що звільнення позивача
відбулося відповідно до вимог
трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи, наданим сторонами доказам та
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП
України підставами припинення
трудового договору є угода сторін.

7 червня 2013р. позивач звернулася
до роботодавця із заявою про
звільнення за угодою сторін. Дана заява
була погоджена генеральним директором
товариства, що свідчить про прийняття
роботодавцем пропозиції позивача про
звільнення.

Доводи апелянта, що між
сторонами не була укладена угода у
розумінні норм цивільного Кодексу
України, колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки
правовідносини, які виникли між
сторонами, регулюються нормами
трудового законодавства, а саме
Кодексом законів про працю України,
який не визначає конкретної форми
угоди про звільнення працівника за
угодою із роботодавцем, тому подача
такої заяви працівником і погодження
її керівництвом установи, не
суперечить діючому законодавству, яке
регулює трудові правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Під час розгляду справи судом
першої інстанції позивачкою не було
надано належних та достатніх доказів у
підтвердження того, що заява про
звільнення нею була підписана під
примусом безпосереднього керівника, у
зв'язку із погрозами про звільнення.

Посилання апелянта на те, що
такими доказами є проведення
незаконного службового розслідування
та відсторонення її від роботи, колегія
суддів вважає безпідставним, оскільки
за результатами проведення службового
розслідування не було прийнято рішення
про звільнення позивача, а також вона
не була притягнена до будь-якої
відповідальності.

-
3 -

Доводи апелянта про те, що
службове розслідування є незаконним,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, так як проведення
будь якої службової перевірки у межах
установи і з питань, пов'язаних із
діяльністю установи, є правом
керівництва і не заборонено жодною
нормою права.

Суд першої інстанції правомірно
зазначив, що позивачем не
оскаржувалося розпорядження
відповідача про відсторонення її від
роботи, тому відсутні правові підстави
вважати, що вказані дії відповідача
були незаконними і направленими на
здійснення тиску на позивача для
подачі заяви про звільнення.

Колегія суддів вважає, що
звернення керівництва відповідача до
правоохоронних органів із заявою про
здійснення перевірки обставин
підготовки до виплати страхового
відшкодування клієнту страхової
компанії ОСОБА_6 не може свідчити про
здійснення тиску на позивача, так як
правом на звернення до правоохоронних
органів наділена кожна фізична та
юридична особа, якщо вона вважає, що
стосовно неї вчиненні злочинні дії.

Апелянт правомірно зазначає, що
реєстрація такої заяви не свідчить про
наявність складу злочину, тому позивач
не мала підстав для написання заяви про
звільнення у разі небажання цього
роботи.

Також судом першої інстанції
були оцінені покази допитаних свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а відповідно до
доводів апеляційної скарги та положень
ст. 303 ЦПК України колегія суддів не має
правових підстав для переоцінки
показів зазначених свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що позивачкою під час
судового розгляду не був доведений той
факт, що заяву про звільнення за угодою
сторін нею було написано під примусом.

Доводи апелянта про те, що
написана нею 7 червня 2013р. заява є
недійсною, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки дана заява
позивачем відізвана не була.

Повідомлення позивачем
роботодавця про свою хворобу та про
перебування на лікуванні з 7 червня 2013р.
не може бути підставою для визнання
звільнення позивача незаконним,
оскільки звільнення позивача
відбулося не за ініціативою
роботодавця. За таких же підстав
безпідставним є посилання апелянта на
порушення вимог ст. 184 КЗпП України при
її звільненні, так як вона вагітна.

У п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
зазначено, що судам необхідно мати на
увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п. 1
ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір
припиняється в строк, визначений
сторонами. Анулювання такої
домовленості може мати місце лише при
взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що відсутні підстави
вважати, що звільнення позивача було
проведено з порушенням норм трудового
законодавства.

Твердження позивача про те, що
вона була звільнена заднім числом, не
знайшло свого підтвердження під час
судового розгляду, так як позивачем не
було надано достатніх та переконливих
доказів у підтвердження своїх
посилань.

Доводи про недотримання
відповідачем положень Інструкції про
ведення трудових книжок, а також про
несвоєчасне проведення повного
розрахунку при звільненні не можуть
бути підставою для визнання звільнення
незаконним та поновлення на роботі.

У разі порушення прав позивача
при звільненні в частині строків
видачі трудової книжки та строку
проведення повного розрахунку, позивач
не позбавлена можливості звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав у
загальному порядку. Однак, при розгляді
даного позову такі позовні вимоги
заявлені не були.

- 4 -

Судом повно встановлені
обставини справи, оцінені надані
сторонами докази, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення Печерського
районного суду м. Києва від 11 грудня
2013р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: