АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/446/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки,

встановила:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Альфа-Банк», в
якому просить визнати недійсним
кредитний договір № 800002288 від 18.10.2007
року та іпотечний договір № 800002288 від
18.10.2007 року, укладені між сторонами.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
укладений 18.10.2007 року кредитний договір
в іноземній валюті містить положення,
які значно погіршують його становище,
як споживача за споживчим кредитом,
оскільки порушуються норми ст. 99
Конституції України, ст. 524 ЦК України,
ст. 3 Закону України «Про платіжні
системи та переказ коштів в Україні»
тощо. Використання банком долара США,
як предмету кредитування за споживчим
кредитом є внесенням в кредитний
договір умови, яка є дискримінаційною,
тобто такою, що всупереч принципу
добросовісності має наслідок
істотного дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позивача, що
значно погіршує становище позивача, як
споживача порівняно з відповідачем -
надавачем фінансових послуг в разі
настання певних подій, що дає право
вимагати визнання кредитного договору
недійсним відповідно до п. 2 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів».
Крім того позивач зазначає, що
недійсність основного зобов'язання
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 09 жовтня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Вказував, що
судом першої інстанції не було вжито
заходів щодо перевірки наявності
індивідуальної ліцензії у відповідача,
що в свою чергу потягло за собою
ухвалення неправильного та
незаконного рішення.

Вважає, що кредитний договір від 18.10.2007
року має бути визнано недійсним,
оскільки його умови є несправедливими,
оскільки всупереч принципу
добросовісності його наслідком є
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позивача, споживача
кредитних послуг. Зокрема,
несправедливими умовами є надання
кредиту в іноземній валюті. Крім того,
зазначає, що недійсність основного
зобов'язання спричиняє недійсність
правочину щодо його забезпечення, а
тому вважає, що іпотечний договір від
18.10.2007 року має бути також визнаний
недійсним.

В судове засідання апелянт
ОСОБА_2 не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, клопотання апелянта про
відкладення розгляду справи колегією
суддів відхилено, оскільки доказів
поважності причин неявки апелянта
суду не надано, а причини неявки
представників позивача, що брали
участь у розгляді справи в суді першої
інстанції - не повідомлені.

Представник відповідача також в судове
засідання не з'явився, подав
заперечення на апеляційну скаргу та
просив розглянути справу за його
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
18.10.2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ
«Альфа-Банк», правонаступником якого є
відповідач ПАТ «Альфа-Банк», було
укладено кредитний договір № 800002288, за
умовами якого позивач отримав грошові
кошти у розмірі 72 000 доларів США для
часткової оплати вартості квартири
АДРЕСА_1, строком до 18.10.2022 року.
Процентна ставка за договором 12,25 %
річних.

В забезпечення виконання кредитного
договору між ОСОБА_2 та банком було
укладено іпотечний договір № 800002288-И,
посвідчений приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 Предметом
іпотеки є вищезазначена квартира.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки, суд
першої інстанції виходив з того, що
умови кредитного договору
відповідають нормам цивільного
законодавства, не суперечать іншим
актам цивільного законодавства, а тому
мають виконуватися сторонами.
Відповідно до умов кредитного
договору, валютою як кредитування, так
і повернення кредиту є долари США.
Проти зазначених умов позивач не
заперечував і незгоди з його умовами
не виявляв. Виходячи із вимог чинного
на час укладення договору
законодавства, надання кредиту в
іноземній валюті не потребує наявності
у банку індивідуальної ліцензії.

Позивачем не надано доказів, що
кредитний договір є несправедливим до
позивача, що використання долара США
погіршує становище позивача, шкодить
його інтересам та призводить до
істотного балансу договірних прав та
обов'язків.

Крім того, відповідно до положень п. 6
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів» споживач має право
протягом чотирнадцяти календарних
днів відкликати свою згоду на
укладення договору про надання
споживчого кредиту без пояснення
причин. Перебіг цього строку
розпочинається з моменту передачі
споживачеві примірника укладеного
договору. Однак суду не надано доказів,
що позивач після укладання договору
скористався наданим правом на
відкликання згоди на укладання
договору.

Також представником позивача не
наведено в судовому засіданні і не
надано доказів існування обставин, з
якими законодавець пов'язує визнання
недійсним іпотечного договору,
укладеного на забезпечення основного
зобов'язання.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, висновки суду щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Доводи апеляційної скарги позивача є
аналогічними доводам, що викладені ним
на обґрунтування позовної заяви, вони
були предметом розгляду суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Зі змісту зміст кредитного договору та
договору іпотеки вбачається, що
сторони досягли згоди щодо істотних
умов договору, мети, суми і строку
кредиту, умови і порядку його видачі та
погашення, види (способи) забезпечення
зобов'язання позичальника, відсоткової
ставки, порядок плати за кредит,
порядок зміни та припинення дії
договору, відповідальності сторін за
невиконання або неналежне виконання
умов договору, внаслідок чого ОСОБА_2
особисто підписав зазначені договори.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України
передбачено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України
встановлено вичерпний перелік підстав,
з яких правочин може бути визнаний
недійсним. Зокрема, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вірним є висновок суду
першої інстанції про те, що, підписавши
кредитний договір, сторони тим самим
засвідчили свою згоду та прийняли
умови, які були в ньому закріплені.
Зазначені обставини свідчать про те, що
сторони діяли вільно та на власний
розсуд визначали умови кредитного
договору.

Доводи позивача щодо неправомірного
надання кредиту в іноземній валюті
правильно були відхилені судом першої
інстанції, оскільки такі доводи не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці - гривні. Сторони
можуть визначити грошовий еквівалент
зобов'язання в іноземній валюті.
Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійснені розрахунків
на території України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти -
це гроші у національній або іноземній
валюті. Статті 47 та 49 цього Закону
визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик як кредитні операції, незалежно
від виду валюти, яка використовується.
Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19 лютого 1993
року № 15-93.

Відповідно до статті 5 цього Декрету за
відсутності нормативних умов для
застосування режиму індивідуального
ліцензування щодо вказаних операцій
достатньою правовою підставою для
здійснення банками кредитування в
іноземній валюті є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої в
установленому порядку, тобто отримання
дозволу НБУ на операції, пов'язані з
іноземною валютою. Надання кредитів у
валюті за наявності в банку
відповідної генеральної ліцензії
(дозволу НБУ на здійснення кредитних
операцій у валюті) не суперечило
вимогам чинного на той час
законодавства України. Чинним
законодавством не було установлено
межі термінів і сум надання або
одержання кредитів в іноземній валюті.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у Постанові № 5 від 30.03.2012 року
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів, що
виникають з кредитних правовідносин»,
ст. 99 Конституції України визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Отже, банк як фінансова установа,
отримавши у встановленому законом
порядку (статті 19, 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»)
банківську та генеральну ліцензії на
здійснення валютних операцій або
письмовий дозвіл на здійснення
операцій із валютними цінностями, який
до переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI «Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків» є генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, має право здійснювати
операції з надання кредитів у
іноземній валюті (пункт 2 статті 5
Декрету про валютне регулювання).

Пунктом 11 зазначеної Постанови
визначено, що надання та одержання
кредиту в іноземній валюті, сплата
процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Як вбачається з матеріалів справи, при
укладенні даного кредитного договору
позивач своїм підписом погодився на
всі умови кредитного договору та
протягом 1 року 3 місяців сплачував
платежі за договором. У зверненні від
20.07.2010 року до голови правління ЗАТ
«Альфа-Банк» позивач повідомив, що у
зв'язку з підняттям процентної ставки
за користування кредитом з 12,25 % річних
до 17 % річних та одночасним зростанням
курсу долара США, виконувати умови
договору для нього стало
проблематично. Вказував, що при умові
повернення початкової відсоткової
ставки та кредиту та перерахунку його
по курсу долара США на момент видачі,
він зобов'язується виконувати умови в
повному обсязі згідно з першочерговим
графіком погашення кредиту ( а.с.27).

З викладеного слідує, що позивач
пов'язує підстави для визнання
недійсності кредитного договору з
обставинами, що настали після
укладення та часткового виконання
позивачем умов кредитного договору.

Однак, згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України у п. 8
Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Частиною 1 ст. 8 Декрету Кабінету
Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93
«Про систему валютного регулювання та
валютного контролю» визначено, що
валютні курси встановлюються
Національним банком України за
погодженням з Кабінетом Міністрів
України. За змістом Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 12.11.2003 року № 496, а
також додатку № 1 до нього, офіційний
курс гривні до іноземних валют,
зокрема: долару США, євро та
швейцарського франку, установлюється
щоденно. Для розрахунку курсу гривні до
іноземних валют використовується
інформація про котирування іноземних
валют за станом на останню дату. Отже,
незмінність курсу гривні до іноземних
валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний
кредитний договір в іноземній валюті,
сторони брали на себе певні ризики на
випадок зміни валютного курсу та в
момент укладення договору не мали
будь-яких законних підстав вважати, що
зміна встановленого валютного курсу не
настане.

Як зазначив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 16 Постанови № 5 від 30.03.2012
року, позичальник при належній
завбачливості міг виходячи з динаміки
зміни курсів валют із моменту введення
в обіг національної валюти та її
девальвації, передбачити в момент
укладення договору можливість зміни
курсу гривні України до іноземної
валюти, а також можливість отримання
кредиту в національній валюті.

Отже, доводи апеляційної скарги
позивача про те, що використання
банком долара США як валюти
кредитування за споживчим кредитом, є
дискримінаційною умовою, що значно
погіршує становище позивача, - не
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства, і надання кредиту в
іноземній валюті не може бути визнане
умовою, передбаченою ч. 2 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
як підстава для визнання кредитного
договору недійсним.

Таким чином, при розгляді даної справи
наявними в справі доказами не
встановлено підстав відповідно до ст.
203 ЦК України, згідно з якими необхідно
визнати недійсним вищевказаний
кредитний договір. Також відсутні
підстави вважати, що положення
кредитного договору є несправедливими
або дискримінаційними, а оцінка надана
позивачем, є суто суб'єктивною та
випливає з його особистої
зацікавленості як сторони договору у
зменшенні своїх грошових зобов'язань.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції зроблено законний і
обґрунтований висновок, що укладені
між сторонами кредитний договір та
договір іпотеки не суперечать
Цивільному кодексу України, Закону
України «Про захист прав споживачів»,
іншим актам цивільного законодавства,
тому підстав для визнання їх
недійсними не вбачається. Жодних
самостійних підстав для визнання
недійсним іпотечного договору
позивачем не зазначено.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять обставин, які б дали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування висновків суду щодо
необґрунтованості заявленого позову.

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи, норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно, рішення суду ухвалено з
дотриманням процесуального закону,
доводи, викладені в апеляційні скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
підстави для задоволення апеляційної
скарги та скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: