Головуючий суду 1 інстанції - Сініцин
Доповідач - Медведєва Л.П.
Справа № 422/5257/13-ц
Провадження № 22ц/782/5549/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

Головуючого - судді
Медведєвої Л.П.

Суддів - Соловей
Р.С., Пащенко Л.В.

при секретарі -
Арутюнян Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду в місті Луганську
справу за позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства „Луганськвугілля" про
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Перевальського районного суду
Луганської області від 26 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2 подано до суду
вказаний позов.

У викладенні обставин, якими позивач
обгрунтовував свої позовні вимоги, він
зазначив,що за час роботи у відповідача
він набув професійне захворювання ,
висновком МСЕК від 11.04.2007 р. йому
встановлено безстроково 25% втрати
працездатності внаслідок професійного
захворювання. У зв`язку з отриманням
професійного захворювання йому
завдано моральної шкоди, наслідком
якої є фізичні та моральні страждання.
Позивач просив стягнути з відповідача
30 000 гривень в рахунок компенсації
моральної шкоди, понесеної від
професійного захворювання.

Рішенням Перевальського районного
суду Луганської області від 26
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Звернувшись з апеляційною скаргою,
позивач посилається на порушення норм
матеріального і процесауального права
та ставить питання про скасування
рішення і ухвалення нового, яким
задовольнити позов.

Заперечення на апеляційну скаргу від
відповідача не надано.

Позивач та представник відповідача в
судове засідання не з`явилися, про час
та місце останнього їх повідомлено
належним чином і в установленому
законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної
скарги,колегія суддів приходить до
наступного висновку.

За результатами розгляду справи судом
першої інстанції встановлені наступні
обставини.

Так, судом встановлено, що з копії
трудової книжки ОСОБА_2вбачається, що
він з 17.12.1973 р. по 12.12.2010 р. працював на
шахті «Фащівська" ДП „Луганськвугілля"
з повним робочим днем під землею / а.с.7/.

Відповідно до довідки МСЕК від 17 квітня
2007 року ОСОБА_2 вперше встановлено
ступінь втрати працездатності у
розмірі 25% за професійним
захворюванням / а.с.8/.

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання від 26.03.2007 р.
/ а.с.1/ОСОБА_2встановлено діагноз -
пильовий бронхіт П /друга/ ступінь, фаза
неповної клінічної
ремісії,пневмофіброз, 1 / перша/ ступінь,
захворювання професійне / первинно/. На
момент розслідування потерпілий
переведений на іншу працю.

Спір судом вирішено на підставі ст.237-1
КЗпП України, Рішення Конституційного
Суду України від 27.01.2004 р., Закону
України „ Про внесення змін до Закону
України „ Про загальнообов`язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
№717-У від 23.02.2007 р., при ухваленні
рішення суд керувався
ст.ст.10,11,60,61,213-215,218 ЦПКУкраїни.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що для вирішення
правовідносин необхідно керуватися
Законом України « Про
загальнообов`язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатностії", однак станом на 17
квітня 2007 року / час встановлення
позивачу втрати працездатності/ норма
вказаного закону, яка передбачала
виплату Фондом моральної
шкоди,виключена.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги,колегія суддів визнала, що судом
першої інстанції порушено норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43 (частина
четверта), 46 (частина перша) Конституції
України ( 254к/96-ВР ), Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість діяльності якої
визначають права і свободи людини та
їх гарантії, проголосила право
громадян на належні, безпечні і
здорові умови праці, соціальний
захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Із Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
виключена ч. З ст. 34 відповідно до
положень Закону України від 23 лютого 2007
року № 717-V «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

В Рішенні №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року
Конституційний суд України зазначив,
що з виключенням ціє статті, право
громадян на відшкодування моральної
шкоди не порушено,оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодувати моральну
шкоду за рахунок власника або
уповноваженого им органу /роботодавця/.

Оскільки на час встановлення позивачу
МСЕК втрати працездатності ( квітень 2013
року) указаним Законом України не
передбачено обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України відшкодовувати
потерпілому моральну шкоду, то таку
шкоду позивачу, законні права якого
порушено, повинен відшкодовувати
роботодавець, згідно з правилами ст. 237-1
КЗпП України.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів
про працю України (далі КЗпП України)
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди.
Відшкодування такої шкоди провадиться
тоді, коли порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв`язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Установивши, що висновком МСЕК від 17
квітня 2007 року позивачу встановлено 25%
втрати професійної працездатності
первинно за професійним захворюванням,
яке спричинене внаслідок
незабезпечення ДП «Луганськвугілля»
безпечних і нешкідливих умов праці, у
зв`язку з чим позивачу було завдано
моральну шкоду, колегія суддів дійшла
висновку про те, що завдана
працівникові моральна шкода підлягає
відшкодуванню роботодавцем.

Розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, як роз'яснено в п.п. 9
та 10 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 25 травня 2001 року "Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань( фізичних,
душевних,психічних, тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема
враховується стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступені зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості.

З огляду на рішення Конституційного
Суду України від 27.01.2004 р. № 1-9/2004 р.(п.4.1 ),
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні і фізичні
страждання.

За таких обставин позивач має право на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної здоров'ю, право на
відшкодування якої передбачено ст. 237-1
КЗпП України, ст. 23,1167 Цивільного
Кодексу України.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із відповідними змінами)п.13
передбачено право на отримання
моральної шкоди працівником за умови
порушення його прав у сфері трудових
відносин, зокрема у небезпечних для
життя і здоров'я умовах, яке призвело до
його моральних страждань.

Крім того, відповідно до пункту 3
частини першої статті 268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (тобто і на вимогу
про відшкодування моральної шкоди)
позовна давність не поширюється.

Аналогічні роз'яснення надано у пункті
16 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» (із відповідними змінами).

Враховуючи ці обставини, а також
характер та обсяг фізичних і душевних
страждань, яких зазнав позивач, їх
тривалість, наслідки отриманого
ушкодження здоров`я, апеляційний суд
вважає, що з відповідача на користь
позивача на відшкодування моральної
шкоди необхідно стягнути 10000,00 гривень.

При викладених обставинах, відповідно
до ст.309 ЦПК України, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_2 до
Державного підприємства
„Луганськвугілля" про відшкодування
моральної шкоди частково, стягнення з
відповідача на користь позивача в
рахунок компенсації моральної шкоди
внаслідок отриманого професійного
захворювання 10000,00 гривень, в дохід
держави судовий збір в сумі 100,00
гривень.

Керуючись ст.ст.209,307,309 ЦПК України,

В и р і ш и л а

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Перевальського районного суду
Луганської області від 26 листопада 2013
року - скасувати і у справі ухвалити
нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до Державного
підприємства „Луганськвугілля" про
відшкодування моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
„Луганськвугілля" на користь ОСОБА_2 в
рахунок компенсації моральної шкоди
внаслідок отриманного професійного
захворювання у сумі 10000 / десять тисяч/
гривень, в дохід держави судовий збір у
сумі 100 /сто / гривень.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосредньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді