АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/965/14
Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

за участю секретаря: Колодюк О.П.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю "Еста Велл
Сервісез Україна" про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та моральної
шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, у якому зазначала, що з 21
січня 2013 року по 14 травня 2013 року
працювала на посаді начальника
юридичного відділу ТОВ "Еста Велл
Сервісез Україна".

На день звільнення заборгованість по
заробітній платі за квітень становила 5
918,18 грн., за травень - 326,32 грн.,
компенсація за невикористану
відпустку - 1 637,12 грн., витрати на
службове відрядження - 200,00 грн.

Оскільки відповідач лише 22 липня 2013
року сплатив частково заборгованість
по заробітній платі у сумі 4 849,36 грн.,
просила стягнути з ТОВ "Еста Велл
Сервісез Україна" 3 232,26 грн. неотриманих
нею при звільненні розрахункових
коштів та середній заробіток за період
затримки розрахунку з 15 травня 2013 року
по 15 жовтня 2013 року у сумі 31 160,36 грн., а
також моральну шкоду у розмірі 5 000,00
грн.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 11 лютого 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ
"Еста Велл Сервіс Україна" про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та моральної шкоди
відмовлено.

Ухвалою Октябрського районного суду м.
Полтави від 6 березня 2014 року
виправлено описку у зазначенні
найменування відповідача, замість ТОВ
"Еста Велл Сервіс Україна" вказано
вірним ТОВ "Еста Велл Сервісез Україна".

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову у
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що 21
січня 2013 року ОСОБА_1 була прийнята на
посаду начальника юридичного відділу
ТОВ "Еста Велл Сервісез Україна".

Відповідно до наказу №14/05-9 від 14 травня
2013 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за
угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП
України, з 14 травня 2013
року.

Згідно банківської виписки по
картковому рахунку НОМЕР_1, відкритого
на ім'я ОСОБА_1, на який відповідачем
сплачувалась заробітна плата, 22 липня
2013 року зараховано 4 849,36 грн., а 25 липня
2013 року - 1 608,85 грн. (а.с. 25).

Несвоєчасність розрахунку належних
позивачу при звільненні сум не
заперечується відповідачем, який
посилається на відсутність в цьому
своєї вини.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки виплати заробітної плати при
звільнення, місцевий суд виходив з
того, що позивачці на момент
пред'явлення позову були виплачені
належні їй при звільненні розрахункові
кошти, у свою чергу з позовними
вимогами про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні ОСОБА_1 звернулась з
пропуском тримісячного строку.

Колегія суддів вважає такі висновки
вірними, з огляду на наступне.

За змістом ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, при цьому доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану нею суму.

Обґрунтовуючи свої вимоги у частині
невиплати заробітної плати у сумі 3 232,26
грн., позивачка вказувала на те, що
зазначена сума є залишком невиплаченої
їй заробітної плати за квітень та
травень 2013 року у загальній сумі 1 395,14
грн., компенсації за невикористану
відпустку у сумі 1 637,12 грн. та витрат на
службове відрядження у сумі 200,00 грн.,
надаючи на підтвердження цього довідку
про середню заробітну плату (а.с. 5) та
розрахунковий лист за квітень та
травень 2013 року (а.с. 4).

Водночас, при обрахунку заборгованості
по заробітній платі та компенсації за
невикористану відпустку ОСОБА_1
виходила з сум, що були їй нараховані,
включивши до суми заборгованості
відрахування на податок з доходів
фізичних осіб та утримання ЕСВ з
працівників.

У свою чергу, сума компенсації за
невикористану відпустку була
виплачена 25 липня 2013 року, що ОСОБА_1 не
заперечується.

З урахуванням цього, місцевий суд
дійшов до правильного висновку, що
належні до виплати суми при звільненні
позивачці були виплачені у повному
обсязі, хоча і з затримкою у проведенні
такого розрахунку.

Щодо позовних вимог про стягнення
витрат на службове відрядження, слід
зазначити наступне.

Відповідно до ст. 121 КЗпП України
працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями. Працівникам,
які направляються у відрядження,
виплачуються: добові за час
перебування у відрядженні, вартість
проїзду до місця призначення і назад та
витрати по найму жилого приміщення в
порядку і розмірах, встановлюваних
законодавством.

Пункти 4, 5 Інструкції про службові
відрядження в межах України та за
кордон, яка затверджена наказом
Міністерства фінансів України від 13
березня 1998 року №59, передбачає, що
підприємство, яке відряджає
працівника, здійснює реєстрацію особи,
яка вибуває у відрядження, у
спеціальному журналі за формою згідно
з додатком до цієї Інструкції,
підприємство, що відряджає працівника,
забезпечує його коштами для здійснення
поточних витрат під час службового
відрядження (авансом). Аванс
відрядженому працівникові може
видаватися готівкою або
перераховуватися у безготівковій
формі на відповідний рахунок для
використання із застосуванням
платіжних карток.

Належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_1 вибувала
у відрядження 23 квітня 2013 року за
власний рахунок позивачкою не надано.

У матеріалах справи відсутні будь-які
кадрові накази чи розрахункові
документи щодо вибуття у відрядження,
як і необґрунтовано, з чого
ОСОБА_1 виходила при обрахунку суми
добових.

Таким чином, обставина понесення
позивачкою витрат на відрядження
залишилась недоведеною.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Остаточна виплата позивачці належних
сум при звільненні здійснюється шляхом
перерахування грошових коштів на
відкритий на її ім'я банківський
рахунок НОМЕР_1 лише 25 липня 2013 року, що
сторонами не заперечується.

У свою чергу, звільнення ОСОБА_1 було
проведено 14 травня 2013 року,
тому про порушення свого права на
отримання належних сум при звільненні
позивачці стало відомо на наступний
день після звільнення.

Будь-яких об'єктивних причин, що
ускладнювали чи робили неможливим
вчасно звернутись до суду за захистом
порушеного права, ОСОБА_1 не вказано.

Ураховуючи дану обставину, колегія
суддів погоджується з висновком
місцевого суду, що, звертаючись до суду
з даним позовом 15 жовтня 2013 року,
позивачка пропустила визначений у ст.
116 КЗпП України тримісячний строк на
пред'явлення вимог щодо стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки, при цьому, не порушувала
перед судом питання щодо поновлення
цього строку та не обґрунтовувала
поважність причин його пропуску.

Посилання апелянта на те, що позов
стосується захисту порушеного
законодавства про оплату праці, право
на звернення якого не обмежується
будь-яким строком, не береться колегією
суддів до уваги, оскільки дане
твердження не відповідає обставинам
справи та положенням законодавства.

Обставини невиплати позивачці
належних при звільненні сум не знайшли
свого підтвердження у матеріалах
справи, та доводи апеляційної скарги
також не містять доказів, які б
спростовували висновки місцевого суду.

Викладені у рішенні Конституційного
Суду України від 22 лютого 2012
року у справі № 1-5/2012 висновки дають
підстави вважати, що звернення ОСОБА_1
до суду з позовними вимогами щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди обмежується
тримісячним строком.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції постановлено з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права, підстав для його скасування чи
зміни не вбачається.

На підставі вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315,
317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року
залишити без змін.

Витрати по сплаті судового збору за
апеляційний розгляд справи віднести за
рахунок держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Хіль Л.М.