АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача
Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко
Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі:
Лужецькій І.С.

за участю: позивачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника позивача
ОСОБА_4

розглянувши цивільну справу за
апеляційними скаргами позивачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 25 лютого 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Інтербанк», треті
особи ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання недійсним правочинів та за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Інтербанк» про визнання
недійсним правочину ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до відповідача ПАТ «КБ
«Інтербанк» про визнання недійсними
кредитного договору № 116/05-1 від 14
грудня 2005 року та іпотечного договору
№ 116/05-1 від 14 грудня 2005 року, укладені
між ним та відповідачем.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що
оспорювані ним договори були укладені
шляхом обману.

В свою чергу позивач ОСОБА_3 звернулася
до суду з вимогами до ОСОБА_2, ПАТ «КБ
«Інтербанк» про визнання недійсним
договору іпотеки, посилаючись на те, що
в результаті договору іпотеки в
іпотеку передано майно, що є об'єктом
спільної сумісної власності без її
згоди.

Справа № 2-3707/2012 № апеляційного
провадження:22-ц-796/20/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Вовк
С.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Стрижеус А.М.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 25 лютого 2013 року позовну
заяву ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Інтербанк», треті особи ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
недійсним правочинів та позовну заяву
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Інтербанк» про визнання
недійсним правочину - залишити без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано апеляційні
скарги, в яких вони просили скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким задовольнити їх
позовні вимоги.

При цьому посилались на те, що
судом першої інстанції рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
повно та всебічно не з'ясував фактичних
обставин справи щодо заявлених
позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_4, позивач
ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційних
скарг.

Відповідач ПАТ КБ «Інтербанк», ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове засідання не
з'явилися, про день та час розгляду
справи повідомлялися належним чином
(т.3 а.с.24, 27, 28, 30), а тому колегія суддів
вважає можливим розглянути справу за
їх відсутності у відповідності до
вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши обґрунтованість та
законність оскаржуваного рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 14 грудня 2005 року між
ОСОБА_2 та АКБ «Інтербанк» укладено
кредитний договір № 116/05-1, відповідно
до умов якого банк надає позичальнику
кредит у сумі 250 000,00 доларів США зі
сплатою 13 % річних за користування
кредитними коштами (т.1 а.с.12,13).

У забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором № 116/05-1 від 14
грудня 2005 року між позивачем та
відповідачем 20 грудня 2005 року укладено
іпотечний договір, який посвідчений
приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 за
реєстровим № 1451, відповідно до умов
якого, в іпотеку передано двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2
на праві власності згідно договору
купівлі-продажу від 20 травня 2005 року (т.1
а.с.16-18).

Відповідно до протоколу № 1011181/1 були
проведені прилюдні торги з реалізації
арештованого нерухомого майна
(предмета іпотеки), яке належить ОСОБА_2,
12 вересня 2011 року (т.1 а. с. 98).

Переможцем торгів стала третя особа
ОСОБА_5, як вбачається з акту проведення
прилюдних торгів з реалізації
нерухомого майна від 16 вересня 2011 року
старшого державного виконавця ВДВС
Печерського РУЮ у м. Києві Мойсеєнко
В.В. (т.1 а.с. 99).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України, істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Укладений кредитний договір є
двостороннім правочином і він
укладений на загальних умовах,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, що відповідає ч. ч.
1-6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину:

1. зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства;

2. особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності;

3. волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

4. правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом;

5. правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним;

6. правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання його стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу саме в
момент вчинення правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі,
якщо відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання майна або вчинення
певної дії.

Законодавець пов'язує момент укладення
договору з моментом передання грошей у
випадку укладення договору позики (ст.
1046 ЦК України). Однак кредитний договір,
спір щодо якого вирішено у справі, є
укладеним з моменту досягнення його
сторонами у письмовій формі згоди з
усіх істотних умов договору.

14 грудня 2005 року між ОСОБА_2 та АКБ
«Інтербанк» укладено в письмовій
формі, яка вимагається ч. 1 ст. 1055 ЦК
України, кредитний договір № 116/05-1,
відповідно до умов якого банк надає
позичальнику кредит у сумі 250 000,00
доларів США зі сплатою 13 % річних за
користування кредитними коштами.

Посилання ОСОБА_2 на те, що грошей він не
отримував, не може бути підставою для
визнання кредитного договору
недійсним, оскільки кредитний договір
є укладеним з моменту досягнення його
сторонами в письмовій формі згоди з
усіх істотних умов договору, а дії щодо
отримання суми кредиту, стосуються
його виконання, а не укладення, тоді як
правове значення для вирішення питання
про визнання кредитного договору
недійсним має додержання його
сторонами вимог закону саме при його
укладенні, а не виконанні.

Згідно із ч.1 ст.74 СК Ураїни, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь - якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст. 6
Закону України «Про іпотеку» майно, що
є у спільній власності, може бути
передане у заставу (іпотеку) лише за
згодою усіх співвласників.

За таких обставин як установлення
факту проживання чоловіка та жінки
однією сім'єю необхідно пов'язувати зі
встановлення належності їм майна на
праві спільної сумісної власності.

В той же час на момент укладення
оспорюваного правочину 20 грудня 2005
року єдиним власником спірної квартири
(предмета іпотеки) був ОСОБА_2, про що
він засвідчив в умовах договору
іпотеки.

З огляду на викладене рішення суду в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору іпотеки є законним
та обґрунтованим.

Колегія суддів, вважає, що доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду та не впливають на їх
правильність, а тому не можуть бути
прийняті до уваги.

Порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом
факти і відповідні їм правовідносини,
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість постановленого по
даній справі рішення та відсутність
підстав для його скасування та
задоволення апеляційних скарг.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 324,
325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3
- відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 25 лютого 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Суддя-доповідач:

Судді: