Справа № 0907/6828/2012
Провадження № 22-ц/779/903/2014
Головуючий у 1 інстанції Островський Л.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Меленко О.Є.

суддів Васильковського
В.М., Фединяка В.Д.

секретаря Мельник О.В.

з участю: апелянта ОСОБА_2,
його представника ОСОБА_3,

позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про втрату права на житло, та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про вселення та усунення перешкод в
користуванні квартирою, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Івано-Франківського міського суду від
13 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 13 березня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням -
квартирою по АДРЕСА_3

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення та
усунення перешкод в користуванні
квартирою - відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та порушення норм матеріального
і процесуального права.

Зазначає, що за життя батько сторін,
який був основним наймачем квартири
АДРЕСА_1 не вчиняв жодних дій, які б
свідчили про його намір позбавити його
права на користування спірним житловим
приміщенням. Оскільки ордер на право
зайняття вказаної квартири було видано
на ім'я їхнього батька і з ним житлово -
експлуатаційна організація уклала
договір найму, то саме вона вправі була
заявляти вимогу про виселення. Вважає,
що на даний час він та його брат
(позивач) мають рівні права за законом
після смерті батька на спадкове майно,
зокрема і вказану квартиру.

Також ОСОБА_2 зазначає, що зі сторони
позивача йому чинилися перешкоди в
проживанні у даній квартирі, однак суд
першої інстанції не взяв дану
обставину до уваги.

З цих підстав рішення суду першої
інстанції апелянт просив скасувати та
ухвалити нове, яким зустрічний позов
задовольнити, а в задоволенні позову
ОСОБА_4 відмовити.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та
його представник вимоги апеляційної
скарги підтримали з мотивів,
викладених у ній.

Відповідач ОСОБА_4 доводи апеляційної
скарги заперечив, рішення суду вважає
законним та обгрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, доводи представника апелянта,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Встановлено, що предметом спору стало
право користування квартирою АДРЕСА_1

Основним наймачем даної квартири був
ОСОБА_5 (батько сторін), саме на його ім'я
на підставі рішення виконкому
Івано-Франківської міської Ради від
28.08.1970 р. було видано ордер від 04.09.1970 р.
про право на зайняття вказаної
житлової площі сім'єю в кількості 4
чоловік.

Згідно свідоцтва про смерть,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року батько сторін - ОСОБА_5
помер, про що зроблено відповідний
актовий запис №393 (а.с.9).

Із довідки ЖЕО №2 від 22.03.2012 року
вбачається, що у спірній житловій
квартирі були зареєстровані та мали
право на житло ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Задовольняючи позов ОСОБА_4, та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_2.(відповідач за
первісним позовом та позивач за
зустрічним) добровільно покинув місце
проживання, а саме квартиру АДРЕСА_2 і
не проживає в ній понад встановлені
законодавством строки, що
підтверджується показаннями свідків,
та іншими доказами здобутими в процесі
судового розгляду справи.

З таким висновком погоджується і
колегія суддів Апеляційного суду
Івано-Франківської області.

Так, відповідно до вимог ст. 71 ЖК
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців.

За правилами ст. 72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року N 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» роз'яснено,
що у справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням на
підставі ст. 71 ЖК України, необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності суд може
продовжити пропущений строк.

На підставі наданих доказів та
показань свідків судом першої станції
вірно встановлено, що після одруження
ОСОБА_2 залишив квартиру АДРЕСА_2 і
проживав АДРЕСА_4. За вказаною адресою
також зареєстровані і проживають діти
ОСОБА_2 та його дружина.

Про те, що у спірній квартирі ОСОБА_2 не
проживає тривалий час ( за словами
позивача - з часу одруження - понад 20
років) ствердили суду і свідки - знайомі
та сусіди. Сам ОСОБА_2 в суді
апеляційної інстанції не заперечив, що
знає зазначених осіб, їх показань не
спростовував.

Що ж до доводів ОСОБА_2 про перешкоди,
які чинилися йому в користуванні
спірним житлом, то будь-яких
об'єктивних доказів з цього приводу
суду не надано. Сам ОСОБА_2 пояснив, що
вперше конфлікт з братом виник вже
після смерті батька. За життя батька
його безперешкодно впускали в
квартиру, хоч ключів від неї він не мав.
Отже та обставина, що ОСОБА_2
час-від-часу навідувався у спірну
квартиру не є свідченням його
проживання у ній. Також нічим не
підтвердженими є заяви відповідача про
його участь в утриманні спірного житла.
Сам ОСОБА_2 не заперечив і того, що
спірна квартира на даний час є
комунальною власністю міста, а тому не
є спадковим майном після смерті батька.

За таких обставин суд першої інстанції
обгрунтовано з'ясував всі обставини
справи, надавши їм належну правову
оцінку, та перевірку їх доказами зі
всіма іншими зібраними у справі
матеріалами у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 13 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.М. Васильковський

В.Д. Фединяк