Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1787/14
Головуючий у 1 інстанції: Гагут
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на заочне
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 29
листопада 2013 року за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за
договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за договором
позики.

В позові зазначала, що 01.01.2000 року
вона в присутності свідка позичила
відповідачу 5636 доларів США строком до
15.06.2000 року. При цьому відповідач
власноруч написав про це розписку. У
встановлений строк, відповідач свої
зобов'язання не виконав, посилаючись на
проблеми в бізнесі. Починаючи з 16.06.2000
року та до осені 2010 року відповідач
періодично підтверджував свої
зобов'язання повернути суму боргу.
Починаючи з осені 2010 року відповідач
перестав реагувати на телефонні
дзвінки, почав уникати зустрічей з нею,
до теперішнього часу борг не повернув.

Посилаючись на ці обставини, просила
стягнути з відповідача на її користь
суму боргу в розмірі 45048 грн. 55 коп. (що
еквівалентно зазначеній в розписці
сумі боргу) та понесені судові витрати.

Заочним рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 листопада 2013 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
загальну суму боргу в розмірі 45048,55 грн.
та понесені судові витрати щодо сплати
судового збору у сумі 565,20 грн., а всього
стягнуто 45613,75 грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 18 лютого
2014 року заява ОСОБА_2 про перегляд
заочного рішення залишена без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
в особі представника ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно статті 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Частиною 2 статті 314 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
ухвалює рішення у випадках скасування
судового рішення і ухвалення нового
або зміни рішення.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції посилався
на положення статей 526, 530, 610 ЦК України,
якими визначені: загальні умови
виконання зобов'язання; строк (термін)
виконання зобов'язання; порушення
зобов'язання та на статті 1046-1049 ЦК
України, якими визначено поняття
договору позики, встановлено форму
договору позики та обов'язок
позичальника повернути позику.

При цьому суд виходив з
обґрунтованості вимог ОСОБА_4 щодо
порушення відповідачем боргових
зобов'язань, що підтверджується
наданим позивачем оригіналом розписки
від 01.01.2000 року (а. с. 16).

Основні доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 полягають в тому, що судом
порушено норми процесуального права,
оскільки відповідач ОСОБА_2 судові
повістки не отримував, постійно
проживає за межами України. Копію
позовної заяви він не отримав, судові
повістки отримувала його мати, яка в
силу свого похилого віку несвоєчасно
повідомляла його про наявність судових
повісток. Також апелянт зазначав, що
він заперечує проти позову, оскільки
гроші повернув позивачці. Відносно
нього було відкрито кримінальне
провадження за ознаками, він тривалий
час був в розшуку, проте ОСОБА_4 не
зверталась до правоохоронних органів
з відповідною заявою, потерпілими в
кримінальній справі є інші особи, яким
він дійсно не повернув грошові кошти.
Апелянт вважає, що рішення суду не
відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК
України та судом першої інстанції
порушено вимоги статті 212 ЦПК України,
оскільки суд не досліджував та не
оцінював будь-яких доказів, які б
свідчили про переривання перебігу
позовної давності відносно строку
повернення боргу.

Такі доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу.

З матеріалів справи та пояснень
представників сторін в засіданні суду
апеляційної інстанції вбачається, що
суд першої інстанції не дотримався
норм процесуального права. Зокрема,
судом порушено вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, які визначають, що цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, при цьому докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, а
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Проте, суд першої інстанції, всупереч
вищевказаним нормам процесуального
закону не звернув увагу на те, що
позивач ОСОБА_4 протягом десяти років
після спливу позовної давності не
зверталась до суду з позовними
вимогами до ОСОБА_2 про стягнення суми
боргу за договором позики, та не оцінив
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності

Так, згідно частини 1 статті 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У відповідності до статті 1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1047 ЦК України
визначено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За змістом статті 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
встановлених правовідносин сторін, які
є правовідносинами в сфері грошових
зобов'язань, а саме, представляють
собою договір позики, який в силу
вимог частини 2 статті 1047 ЦК України
підтверджено власноручно написаною
ОСОБА_2 розпискою від 01.01.2000 року про
отримання ним від ОСОБА_4 в борг
грошових коштів в сумі, еквівалентній
5636 доларів США, до 15 червня 2000 року
(оригінал розписки - на а. с. 16).

Задовольнивши позов, суд виходив з
обґрунтованості вимог ОСОБА_4 щодо
порушення відповідачем боргових
зобов'язань, що підтверджується
вищевказаною розпискою від 01.01.2000 року
та в силу вимог статті 1049 ЦК України
присудив на користь позивача борг в
розмірі 45048,55 грн. та понесені судові
витрати щодо сплати судового збору у
сумі 565,20 грн.

Проте, суд не звернув увагу на те, що в
розписці вказано, що ОСОБА_2
зобов'язався повернути отримані ним
від ОСОБА_4 грошові кошти в сумі,
еквівалентній 5636 доларів США, до 15
червня 2000 року (а. с. 16).

Оскільки справу було розглянуто в
порядку заочного провадження, то
відповідач ОСОБА_2 був позбавлений
можливості надати будь-які заперечення
проти позову. ОСОБА_2, посилався в
апеляційній скарзі на те, що він
заперечує проти позову, оскільки гроші
повернув позивачці. Відносно нього
було відкрито кримінальне провадження
за ознаками, він тривалий час був в
розшуку, проте ОСОБА_4 не зверталась до
правоохоронних органів з відповідною
заявою, потерпілими в кримінальній
справі є інші особи, яким він дійсно не
повернув грошові кошти. Апелянт вважає,
що рішення суду не відповідає вимогам
статей 213, 214 ЦПК України та судом
першої інстанції порушено вимоги
статті 212 ЦПК України, оскільки суд не
досліджував та не оцінював будь-яких
доказів, які б свідчили про переривання
перебігу позовної давності відносно
строку повернення боргу.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 257 ЦК
України загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно частини 5 статті 261 ЦК України
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. За зобов'язаннями, строк
виконання яких не визначений або
визначений моментом вимоги, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Згідно частини 1 статті 264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Зі змісту розписки від 01.01.2000 року
видно, що ОСОБА_2 зобов'язався
повернути отримані ним від ОСОБА_4
грошові кошти в сумі, еквівалентній 5636
доларів США, до 15 червня 2000 року
(оригінал розписки - на а. с. 16).

В позовній заяві ОСОБА_4 вказувала на
те, що, починаючи з 16.06.2000 року та до
осені 2010 року відповідач періодично
підтверджував свої зобов'язання
повернути суму боргу. Починаючи з осені
2010 року відповідач перестав реагувати
на телефонні дзвінки, почав уникати
зустрічей з нею, до теперішнього часу
борг не повернув. Тобто, на думку
позивача та її представника, має місце
переривання перебігу позовної
давності.

В матеріалах справи є матеріали
подання старшого слідчого СВ
Бердянського МВ ГУМВС України в
Запорізькій області про закриття
кримінальної справи в зв'язку з
амністією відносно ОСОБА_2,
обвинувачуваного у скоєнні злочинів,
передбачених ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст.
358 КК України, зі змісту яких видно, що
ОСОБА_2 отримавши кредит в ПАТ КБ
«Приватбанк», також мав боргові
зобов'язання перед громадянами:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 Тобто,
відсутні дані про те, що в списку
кредиторів ОСОБА_2 значиться ОСОБА_4,
як і відсутні дані, що вона зверталася з
відповідними заявами до
правоохоронних органів (а. с. 64-78).

З матеріалів справи та пояснень
представника позивача в засіданні суду
апеляційної інстанції не вбачається,
що позивач в змозі надати суду будь-які
належні та допустимі докази щодо дій
відповідача ОСОБА_2, які б свідчили про
визнання ним боргу, що, в силу вимог
частини 1 статті 264 ЦК України свідчило
б про переривання перебігу позовної
давності.

Відповідно до вимог частини 4 статті 267
ЦК України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням обставин справи судова
колегія дійшла висновку, що позивачем
пропущено строк позовної давності,
оскільки строк виконання зобов'язання
визначено в розписці конкретною датою
- 15.06.2000 року, трирічний строк звернення
до суду сплив 15.06.2003 року. Проте,
позивач звернувся до суду з позовом
лише 17.07.2013 року (через 10 років після
спливу строку позовної давності), не
надавши будь-яких належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що перебіг позовної давності
переривався вчиненням відповідачем
ОСОБА_2 дій, що свідчать про визнання
ним свого боргу.

З огляду на вищевикладене судова
колегія вважає, що в силу вимог статті
267 ЦК України слід задовольнити
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ухвалити
нове рішення про відмову ОСОБА_4 у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 29 листопада 2013 року
скасувати. Ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: