Справа № 751/8740/13-ц Провадження №
22-ц/795/806/2014 Головуючий у I інстанції
-Гордійко Ю. Г. Доповідач - Позігун М.
І.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Горобець Т.В., Скрипки А.А.
при секретарі:Остапенко Г.С.за
участю:позивача ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7 та представника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 04 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_9,
ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Новозаводського
районного суду м. Чернігова від 04
березня 2014 року, яким їй відмовлено в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_9,
ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної
і моральної шкоди, пов'язаної зі
знесенням відповідачами огорожі,
розташованої на межі суміжних
земельних ділянок.

Незаконність рішення суду апелянт
обґрунтовує невідповідністю висновків
суду про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи, оскільки судом не
враховано, що згідно листа ОСОБА_9 від
01.07.2013 року до голови міськвиконкому
заявник визнавала факт будівництва
огорожі подружжям ОСОБА_5, а тому
відповідачі самовільно вирішили долю
майна позивача, чим спричинили
матеріальну та моральну шкоду.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників судового процесу,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
слідуючого висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5
проживає в АДРЕСА_1 Відповідачі ОСОБА_9
та ОСОБА_7 проживають в АДРЕСА_2 Сторони
по справі є користувачами суміжних
земельних ділянок.

27 червня 2013 року було зруйновано 18
метрів огорожі, розташованої на межі
суміжних земельних ділянок.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд виходив із відсутності в
матеріалах справи належних і
допустимих доказів належності саме
позивачу на праві власності знесеного
дерев'яного паркану, який був
встановлений на частині земельної
ділянки, щодо якої між сторонами
наявний спір щодо права користування.
Також суд послався на відсутність
доказів знесення паркану відповідачем
ОСОБА_9 та відсутність доказів
залишкової вартості паркану, залишки
якого підлягали б передачі винній
особі.

Висновок суду про відсутність підстав
для задоволення позовних вимог
ґрунтується на матеріалах справи і
відповідає вимогам закону.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Особа,
яка завдала шкоди, звільняється від її
відшкодування, якщо вона доведе, що
шкоди завдано не з її вини.

Згідно ст.1192 ЦК України з урахуванням
обставин справи суд за вибором
потерпілого може зобов'язати особу, яка
завдала шкоди майну відшкодувати її в
натурі (передати річ того ж роду і такої
якості, полагодити пошкоджену річ тощо)
або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі. Розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Статтею 22 ЦК України встановлено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є, зокрема, втрати, яких особа
зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки).

Виходячи з системного аналізу
зазначених норм матеріального права,
на відповідача покладається обов'язок
доказування відсутності його вини у
завданні шкоди, а на позивача
покладається обов'язок доказування не
лише наявності шкоди, але її розміру
та наявності порушення цивільного
права (права власності, права володіння
чи права користуванню річчю).

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.9 постанови Пленуму Верховного Суду
України №6 від 27.03.1992 року „Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" при визначенні розміру
відшкодування шкоди судам слід
враховувати, що відшкодування шкоди
шляхом покладення на відповідальну за
неї особу обов'язку надати річ того ж
роду і якості, виправити пошкоджену
річ, іншим шляхом відновити попереднє
становище в натурі, застосовується,
якщо за обставинами справи цей спосіб
відшкодування шкоди можливий. Коли
відшкодування шкоди в натурі
неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
на час розгляду справи втраченого
майна, робіт, які необхідно провести,
щоб виправити пошкоджену річ, усунути
інші негативні наслідки неправомірних
дій заподіювача шкоди. Постановляючи
рішення про стягнення на користь
потерпілого відшкодування вартості
майна, що не може використовуватись за
призначенням, суд одночасно повинен
обговорити питання про передачу цього
майна після відшкодування збитків
особі, відповідальній за шкоду.

ОСОБА_5 розмір шкоди визначено в
розмірі вартості знесеного паркану,
вартість якого згідно висновку
експертизи з врахуванням коефіцієнту
економічного та функціонального
знецінення паркану складає 1097 грн.

Позивачем не надано доказів
неможливості відновлення знесеного
паркану та подальшого його
використання після відновлення за
призначенням та недоцільності його
відновлення, що можливо визначити лише
шляхом співставлення вартості
знесеного паркану та вартості робіт,
необхідних для його відновлення.

За таких обставин, неможливо
погодитися з доводами позивача про
повне знищення паркану та стягнення на
відшкодування шкоди вартості паркану.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України
цивільне законодавство здійснюється
на засадах змагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків встановлених цим Кодексом.

Апеляційним судом позивачу
роз'яснювалося право надати додаткові
докази в обґрунтування заявлених вимог
в частині визначення реальних збитків
шляхом проведення додаткової
експертизи, але ОСОБА_5 від проведення
додаткової експертизи відмовилася і
наполягала на стягненні з
відповідачів вартості знесеного
паркану, чим на власний розсуд
розпорядилася своїми правами щодо
предмета спору відповідно до ч.2 ст. 11
ЦПК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, 28.12.1984 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_11
з одного боку та ОСОБА_12 (дружиною якого
є ОСОБА_5) з іншого було укладено
договір купівлі-продажу, згідно якого
останній придбав у власність 1/2 частину
житлового будинку жилою площею 37.1 кв.м
та господарські споруди: шлакобетонний
та дерев'яний сараї, зазначені літерами
„Б" і „В", розташовані на земельній
ділянці 325 кв.м, яка межує з земельною
ділянкою відповідачів.

Згідно ст. 90 ЗК УРСР (в редакції, чинній
на час укладення договору купівлі
продажу) при переході права власності
на будівлю переходило також і право
користування земельною ділянкою чи
відповідною її частиною.

З викладеного вбачається, що позивачі
набули право користування земельною
ділянкою площею 325 кв. м.

Згідно розписки від 30.10.1995 року, ще у 1986
році мати відповідачки ОСОБА_9 - ОСОБА_13
передала ОСОБА_5 зі свого користування
за адресою: АДРЕСА_2 частину земельної
ділянки, суміжної з земельною ділянкою
позивачки шириною 2.9 м вздовж суміжних
ділянок в порушення вимог на той час
вимог земельного законодавства.

Так, згідно ст. 90 ЗК УРСР надання іншому
землекористувачеві земельних ділянок,
які знаходилися в користуванні інших
осіб, проводилося тільки після
вилучення такої земельної ділянки в
порядку, визначеному ст. 37-41 цього
Кодексу за рішенням виконавчого
комітету міської ради в порядку
відведення.

Відповідно до ст. 22 ЗК УРСР приступати
до використання земельної ділянки до
визначення відповідними
землевпорядними органами меж
земельної ділянки на місцевості і
видачі документа про право
користування землею заборонялося.

Незаконність користування спірною
частиною земельної ділянки, на якій
було збудовано огорожу підтверджено і
рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 15 червня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 24 липня 2012 року, яким було
відмовлено ОСОБА_12 і ОСОБА_5 в
задоволенні позову про передачу в
постійне користування спірної
земельної ділянки розміром 2.9 х 14.8 м з
посиланням на відсутність у позивачів
виникнення на законних підставах права
користування спірною частиною
земельної ділянки, оскільки питання
щодо вилучення та надання у
користування земельних ділянок
комунальної власності належало до
компетенції відповідних органів
місцевого самоврядування, а самі
землекористувачі таким право наділені
не були.

В даний час між сторонами триває спір з
приводу права на користування спірною
частиною земельної ділянки.

Таким чином, оскільки позивач не набула
на законних підставах права
користування спірною частиною
земельної ділянки і приступила до її
користування всупереч закону, то
відповідно у неї були відсутні правові
підстави і для встановлення спірного
паркану.

Користування подружжям ОСОБА_5 спірною
частиною земельної ділянки в
порушення вимог земельного
законодавства, а відповідно і
незаконне встановлення паркану
відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є
однією з підстав відмови у захисті
цивільного права та інтересу особи.

За викладених обставин, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для її задоволення і скасування
рішення, яке місцевим судом ухвалено в
межах заявлених вимог на підставі
наданих сторонами доказів з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Новозаводського районного
суду м.Чернігова від 04 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: