Справа № 344/1202/14-ц
Провадження № 2/344/1768/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м.
Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайло
О.В.

секретаря Устинської
Н.С.

з участю позивача ОСОБА_1, адвоката
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, третіх осіб
на стороні позивача без самостійних
вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи
на стороні позивача без самостійних
вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про припинення
права власності на 1/4 частку квартири в
спільній власності та визнання права
власності на 1/4 частку квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача з вимогами про припинення
права власності ОСОБА_3 на 1/4 частини
квартири АДРЕСА_1, при цьому зарахувати
на його користь 47775,00грн. як компенсацію
за його частку та визнати за позивачем
право власності на 1/4 частину даної
квартири. Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що в даній квартири
вона проживає зі своєю сім'єю, а також
її діти - треті особи на стороні
позивача, із своїми сім'ями, а всього
семеро осіб, зазначає, що спільне
проживання із відповідачем не можливе.

У судовому засіданні сторона позивача
підтримала вимоги позову та просила
його задовольнити.

Відповідач заперечував щодо
задоволення позову і просив суд
відмовити у задоволенні позову.

Треті особи на стороні позивача без
самостійних вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5
просили позов задовольнити.

Заслухавши сторін, дослідивши
матеріали справи, судом встановлено
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

З 30.10.1982р. сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі, який відповідно
до рішення Івано-Франківського
міського суду від 12.03.2012р. розірвали (а.
с. 13), отож сторони по справі колишнє
подружжя, і після розірвання шлюбу між
ними склалися неприязні стосунки, що
сторонами не оспорюється.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 22.12.2000р., яке
видано Госпрозрахунковою групою з
приватизації державного житлового
фонду та копія якого долучена до
матеріалів справи, вбачається що
квартири АДРЕСА_1 належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_1 та
членам її сім'ї ОСОБА_3 (чоловік), ОСОБА_4
(дочка), ОСОБА_5 (дочка) в рівних долях
(а.с.14).

Як убачається з матеріалів справи,
поділ в натурі спірної квартири є
неможливим, виходячи з наданого
позивачем копії висновку експертного
дослідження №36С/К (а.с.24-38).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до положень ст.ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права.

Згідно з правилами ст. 365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо:

1. частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2. річ є неподільною;

3. спільне володіння і користування
майном є неможливим;

4. таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сімї.

Із змісту зазначеної норми закону
випливає, що припинення права особи на
частку в спільному майні допускається
за наявності будь-якого з передбачених
пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК
України випадку, але лише в тому разі,
коли таке припинення не завдасть
істотної шкоди інтересам співвласника
та членам його сімї.

Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику, вирішується
в кожному конкретному випадку з
урахуванням обставин справи та
особливостей об'єкта, який є спільним
майном.

Судом установлено, що дана квартира є
неподільною річчю, проте щодо інших
підстав суд зазначає таке.

Проаналізувавши норми чинного
цивільного законодавства, суд бере до
уваги те, що нормативне визначення
«незначної частки» в законодавстві
Україні відсутнє, а тому враховуючи те,
що частка відповідача, про припинення
права власності, про яку йде мова
складає 1/4 частину квартири і становить
17,9 м.кв. загальної площі (71,6:4=17,9), і
відповідно, 10,6 м.кв. житлової площі
(42,4:4=10,6), а отже не є незначною у
співвідношенні до загальної площі
квартири. При цьому суд також враховує
те, що не лише позивачу і відповідачу
належить по 1/4 частці спільної
квартири, а й кожен із співвласників
має саме таку частку.

Не вважає суд доведеними і покликання
сторони позивача щодо неможливості
спільного володіння і користування
майном, з огляду на те, що самі по собі
неприязні стосунки між сторонами не є
такою підставою, а належних та
допустимих доказів в обґрунтування
цього суду не представлено. Суд лише
має змогу констатувати, що в даному
випадку наявна конфліктна ситуація,
проте таку ситуацію неможливо визнати
особливими обставинами, які
унеможливлюють спільне проживання
співвласників.

Крім іншого, матеріали справи не
містять доказів, які б підтверджували
про наявність у відповідача іншого
житла, крім даної квартири, а тому суд
вважає, що припинення права власності
відповідача на його частку у квартирі
завдасть істотної шкоди його
інтересам.

Так, ст. 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло, а ст. 41 Конституції України
зазначає, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно із п. 1 ст. 8 Римської Конвенції
про захист прав і основних свобод
людини 1950 року, яка ратифікована
Україною 17 липня 1997 року, кожна людина
має право на повагу до її житла.

Відповідно до ст. 30 Конституції України
ніхто не може перешкоджати особі у
законному володінні, користуванні чи
розпорядженні своїм житлом, а будь-які
порушення цих повноважень захищаються
у встановленому законом порядку.

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду»
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

У відповідності до правових позицій
Європейського суду з прав людини в
розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції, яка
гарантує кожній особі, окрім інших
прав, право на повагу до її житла та
охоплює насамперед право займати
житло, не бути виселеним чи позбавленим
свого житла. Це покладає на Україну в
особі її державних органів
зобов'язання вживати розумних і
адекватних заходів для захисту прав
особи на житло (рішення у справі «Пауел
та Райнер проти Великобританії» (Powell and
Rayner v. the U.K.) від 21.02.1990 р., статус рішення -
остаточне). Такий загальний захист
поширюється як на власника житла
(рішення у справі «Джілов проти
Великобританії» (Gillow v. the U.K.) від 24.11.1986
р., статус рішення - остаточне), так і на
наймача житла (рішення у справі «Ларкос
проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999 р.,
статус рішення - остаточне).

Відтак врахувавши у сукупності всі
обставини справи суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.21, 24,30, 41,47 Конституції України,
Римську Конвенцію про захист прав і
основних свобод людини 1950 року, яка
ратифікована Україною 17 липня 1997 року,
ст.319, 358, 365 ЦК України, ст.ст.60, 61, 169, 212-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя
О.В. Шамотайло