Справа № 0306/4251/12 Головуючий у 1
інстанції: Бойчук П.Ю. Провадження №
22-ц/773/585/14 Категорія: 21 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Карпук А.К.,

при секретарі Шоцькій О.М.,

з участю прокурора Раманішиної
Т.Л.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 20 лютого 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 20 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2О до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування квартири відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати це рішення і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин справи та порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши прокурора, перевіривши
доводи апеляційної скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, а рішення суду - залишенню
без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були співвласниками
квартири АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою ЖБК ім. Гагаріна від 21.02.1992
року, зареєстрованої у Волинському
обласному бюро технічної
інвентаризації (а. с. 5), посвідкою про
шлюб (а. с. 8).

Відповідно до договору дарування від 9
грудня 2002 року ОСОБА_5 подарувала
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований в
реєстрі за № 4942 (а. с. 10, 79).

Факт реєстрації договору також
підтверджується фотокопією реєстру
нотаріальних дій приватного нотаріуса
Ковельського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 за 2002 рік, що надана та
завірена Волинським обласним
державним нотаріальним архівом (а. с.
44-45 Т. 2).

Згідно з п. 35 Інструкції № 18/5 від 14.06.1994
Про порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України (далі - Інструкція),
в редакції чинній на час посвідчення
оспорюваного договору угоди про
відчуження або заставу майна подружжя,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, які потребують
обов'язкового нотаріального
посвідчення, можуть бути посвідчені
нотаріусом при наявності письмової
згоди другого із подружжя (стаття 23
Кодексу про шлюб та сім'ю).

Справжність підпису на заяві другого з
подружжя про згоду на відчуження або
заставу спільного майна повинна бути
засвідчена в нотаріальному порядку або
підприємством, установою,
організацією, в якій він працює чи
навчається, житлово-експлуатаційною
організацією за місцем його
проживання, або адміністрацією
стаціонарного
лікувально-профілактичного закладу, в
якому він перебуває на лікуванні.
Засвідчувати справжність підпису не
потрібно, якщо чоловік або дружина
відчужувача особисто подасть
нотаріусу заяву про згоду на
відчуження. У цьому випадку нотаріус
встановлює особу заявника, перевіряє
справжність його підпису, про що робить
відмітку на заяві, і вказує назву
документа, який посвідчує особу, номер,
дату видачі і назву установи, що його
видала.

Якщо в заяві другого з подружжя про
згоду на відчуження спільного майна
вказано, кому персонально (прізвище,
ім'я, по батькові громадянина, назва
юридичної особи) він погоджується
продати, подарувати, заставити або з
ким обміняти спільно набуте майно, чи
вказано ціну продажу, інші умови його
відчуження або застави, нотаріус при
посвідченні договору про відчуження
або заставу зобов'язаний перевірити
додержання умов, вказаних у такій
заяві.

Заявою від 9 грудня 2002 року, що
посвідчена приватним нотаріусом
ОСОБА_7 (а. с. 81 зворот Т.1) ОСОБА_4 дав
згоду своїй дружині ОСОБА_5 подарувати
належну їм квартиру АДРЕСА_1, яка набута
ними в період перебування в
зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_3. При
цьому на тексті даної заяви нотаріусом
зазначено, про встановлення особи
ОСОБА_4 по паспорту, а справжність
підпису перевірена. Також нотаріусом
перевірено факт набуття спільної
власності на дану квартиру по паспорту
ОСОБА_4

При цьому договір дарування, що
сопорюється, та всі документі, що до
нього були долучені, надані Волинським
обласним державним нотаріальним
архівом (а. с. 78-82).

Також судом перевірені та дослідженні
оригінали нотаріальної справи щодо
посвідчення договору дарування
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

27 липня 2011 року Ковельський
міжрайонний прокурор в інтересах
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1. При цьому
підставою недійсності даного договору
зазначав недотримання вимог ст. 48 ЦК
Української РСР, вважаючи, що
нотаріусом не було отримано згоди
іншого співвласника, яким був ОСОБА_4 на
укладення договору дарування квартири.

Однак, такі доводи позовної заяви
повністю спростовуються дослідженими
судом матеріалами нотаріальної справи,
заведеної при посвідченні
оспорюваного договору дарування. В
матеріалах даної нотаріальної справи
наявна заява ОСОБА_4 щодо надання згоди
на відчуження квартири, яка повністю
відповідає змісту, який визначений
Інструкцією.

Незважаючи на тривалий період часу
розгляду справи, а також на те, що на
рівні з прокурором, який звернувся за
захистом прав ОСОБА_4, інтереси
останнього представляла також і
ОСОБА_1, а в подальшому ще й ОСОБА_8,
жодного разу позивачем або ж його
представниками не змінювались
підстави позову, зокрема підстави
визнання недійсним договору дарування
квартири.

Однак, зважаючи на пояснення позивача
та його представників, а також беручи
до уваги положення ч. 1 ст. 1 ЦПК України
згідно з якими завданням цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав свобод чи інтересів фізичних осіб,
судом вчинено ряд процесуальних дій,
які були направленні на встановлення
істини у даній справі.

Зокрема, ухвалою суду від 26.06.2013 року,
було доручено Овідіопольському
районному суду Одеської області
допитати в якості свідка ОСОБА_7, яка
посвідчувала оспорюваний договір.

Відповідно до протоколу судового
засідання Овідіопольського районного
суду від 18.07.2013 року (а. с. 56 -57 Т. 2) ОСОБА_7,
склавши присягу свідка (а. с. 55), будучи
попередженою про кримінальну
відповідальність за дачу завідомо
неправдивих показів, вказала, що при
посвідченні нею договору дарування
квартири АДРЕСА_1 були дотриманні усі
положення Закону. Зокрема: встановивши,
що дарована квартира набута в шлюбі,
нею було отримано відповідну заяву від
ОСОБА_4, яка адресувалась нотаріусу, як
компетентному органу. Текст заяви у її
присутності був підписаний ОСОБА_4 та
залишився в справі нотаріуса біля
договору дарування. Оскільки її
діяльність, як приватного нотаріуса
Ковельського міського нотаріального
округу, була припинена в 2007 році, тому
печатка була здана в Управління
юстиції і знищена.

Також судом було витребувано медичні
картки ОСОБА_5, оскільки позивачем та
його представниками, вказувалось, що
дарувальниця тяжко хворіла, що на їх
думку могло вплинути на зміст
прийнятого нею рішення щодо дарування
квартири. Однак, Ковельским
міськрайонним територіальним медичним
об'єднанням було повідомлено, що картки
ОСОБА_5 відсутні, у зв'язку з
закінченням терміну визначеного для їх
зберігання (а. с. 175). Інших належних та
допустимих доказів, які б вказували, що
за станом здоров'я ОСОБА_5 на час
укладення оспорюваного договору не
могла розуміти значення своїх дій
сторонами не було подано.

Свої позовні вимоги ОСОБА_4
обґрунтувава тим, що даний договір
укладений поза його волею, оскільки він
не давав згоди на його укладення, а
дізналась про його існування лише
після смерті дружини.

Однак, такі твердження позивача
не підтверджені належними, достатніми
доказами, та спростовуються
матеріалами справи та встановленими
судом обставинами.

Разом з тим, на аркуші справи 121 том 1
міститься рукописний лист ОСОБА_4,
адресований ОСОБА_3, за змістом якого
автор листа просить зважити на ту
обставину, що вони з дружиною хоча і
подарували їй квартиру однак в ній
проживає внук ОСОБА_2, який є інвалідом
та у якого відсутнє інше житло.

Належність даного листа ОСОБА_4 не
спростована.

Відтак, слід дійти висновку, що
позивачу достовірно було відомо про
наявність оспроюваного договору
дарування.

Відповідно до свідоцтва про смерть (а.
с. 234) позивач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою суду від 10 червня 2013 року до
участі в справі в якості
правонаступника ОСОБА_4 залучено
ОСОБА_2 (а. с. 282 Т.1)

Частиною 2 ст. 37 ЦПК України
передбачено, що усі дії, вчинені в
цивільному процесі до вступу
правонаступника, обов'язкові для нього
так само, як вони були обов'язкові для
особи, яку він замінив.

Ухвалою суду від 04.07.2013 року у даній
справі було призначено комплексну
судову почеркознавчу експертизу та
судову технічну експертизу документів
(а. с. 38 Т. 2). Однак, дана ухвала була
повернута без виконання у зв'язку з не
оплатою її вартості ОСОБА_2 про
необхідність здійснення якої останній
належним чином повідомлявся, як
експертом так і судом (а. с. 61-71).

При цьому в апеляційній скарзі, апелянт
повторно клопоче уже про проведення
лише судової технічної експертизи
оспорюваного договору, щодо визначення
давності нанесення друкованого тексту
нотаріусом та проставлянням ним
печатки, без обґрунтування
необхідності такої експертизи. При
тому, що ОСОБА_4 як позивачем у справі
давність виконання документа не
оспорювалась. В матеріалах справи
відсутні будь-які докази, які б
вказували на розбіжність в часі
виготовлення оспорюваного договору та
його посвідчення.

Разом з тим, правонаступником ОСОБА_2
уже не оспорюється належність підпису
ОСОБА_4 на заяві про надання дозволу на
дарування належної йому квартири.

В своїй Постанові від 6 листопада 2009
року за N 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» Пленум
Верхового Суду України роз'яснив, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 48 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року, що діяв на момент
укладення спірного договору) недійсною
є та угода, що не відповідає вимогам
закону, в тому числі ущемляє особисті
або майнові права неповнолітніх дітей.

За вимогами статей 244, 227 ЦК УРСР (в
редакції1963 року) договір дарування
квартири повинен бути нотаріально
посвідчений.

Отже, законодавством визначено,
що договір може бути визнаний
недійсним лише з підстав, передбачених
законом.

Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України
позивач не надав суду належних і
допустимих доказів того, що при
укладенні договору дарування були
порушені норми Закону, які є підставою
для визнання договору недійсним.

Виходячи з викладеного, давши
правильну правову оцінку обставинам
справи, суд обґрунтовано відмовив у
задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду та не
містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення суду, яке
постановлено з дотриманням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2
відхилити, а рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 20 лютого 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: