Справа № 1313/1485/12
Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/783/2425/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді Савуляка
Р.В.,

суддів: Бермеса І.В.,
Мусіної Т.Г.,

за участі секретаря:
Азенко М.В.

з участю: представника третьої
особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника
позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника за
довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 27 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_6,
Миколаївської державної нотаріальної
контори з участю третіх осіб ОСОБА_2,
органу опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, Стрийського ДКМБТІ та
ЕО про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку та
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 з участю третіх осіб: ОСОБА_10,
ОСОБА_8 про усунення перешкод в
користуванні спірним будинком,-

ВСТАНОВИЛА:

05 серпня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2
звернулися з позовом, який уточнявся
ними 26 жовтня 2009 року та 01 квітня 2010
року, до ОСОБА_6 - треті особи - ОСОБА_10,
ОСОБА_11, Миколаївська державна
нотаріальна контора, Стрийське ДК МБТІ
про:

визнання недійсним договору дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 укладеного 20
червня 2003 року між ОСОБА_4
(дарувальником) та його сином ОСОБА_6
(обдарованим) з підстав передбачених
ст.56,57,61, ЦК України в редакції 1963 року
та ст.229,230,233 ЦК України в редакції 2003
року, що такий був укладений внаслідок
помилки дарувальника, обману
обдарованого, збігу тяжких обставин,
без згоди органу опіки та піклування (у
спірному будинку на той час проживали
малолітні діти ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, а ОСОБА_14
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2), та без згоди
співвласника ОСОБА_2;

визнання нечинним рішення виконкому
Держівської сільської ради,
Миколаївського району Львівської
області №34 від 25.09.1997 р. «Про оформлення
права власності на житловий будинок у
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4;

визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 права
спільної сумісної власності на
житловий будинок у АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 4-8,
149-152, 183-186).

28 серпня 2008 року ОСОБА_6 звернувся із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2
треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_8 про
усунення перешкод в користуванні
спірним будинком про усунення перешкод
у користуванні майном - житловим
будинком по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.38-40).

21 червня 2010 року ОСОБА_11 в інтересах
малолітньої дитини ОСОБА_13 та ОСОБА_9,
ОСОБА_10 в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_14. звернулися з позовом до ОСОБА_4,
Миколаївської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору дарування житлового будинку
АДРЕСА_1 укладеного 20 червня 2003 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у зв»язку з
порушенням ст.17,18 Закону України «Про
охорону дитинства» від 26.04.2001 року та
чинного на той час законодавства
(ст.41,47,48,59 ЦК України в редакції 1963 року
та ст.ст.203,215, 224,228, ЦК України в
редакції 2003 року (т.1 а.с.2111-213).

Заявою від 22 серпня 2011 року було
доповнено та уточнено позовні вимоги,
згідно яких збільшено коло позивачів:
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_8. в інтересах
малолітнього ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_10 в
інтересах малолітньої ОСОБА_14, та коло
відповідачів: ОСОБА_6, Держівська
сільська рада, виконавчий комітет
Держівської сільської ради,
Миколаївська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_4, треті особи: служба у
справах дітей Миколаївської районної
державної адміністрації, Стрийське
державне комунальне міжміське бюро
технічної інвентаризації, та доповнено
первісні вимоги про визнання договору
дарування недійсним (від 20.06.2003 року)
вимогами:

про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Держівської
сільської ради №34 від 25.09.1997 року «Про
оформлення права власності на житловий
будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_4»;

визнання недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_4 на цей будинок від
16.09.1998 року;

визнання права спільної сумісної
власності на спірний житловий будинок
за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т.2 а.с.90-97).

Ухвалою Миколаївського районного суду
Львівської області від 09 лютого 2012 року
роз»єднано у самостійні провадження
позов ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 до ОСОБА_6, Миколаївської
державної нотаріальної контори, третіх
осіб: органу опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, Стрийського ДК МБТІ та
ЕО, - про визнання недійсним договору
дарування від 20.06.2003 року, за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні житловим будинком, та
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Держівської
сільської ради Миколаївського району
Львівської області, виконавчого
комітету Держівської сільської ради
Миколаївського району Львівської
області, третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_6, Стрийського ДК МБТІ та
ЕО, про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Держівської
сільської ради №34 від 25.09.1997 року «Про
оформлення права власності на житловий
будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_4», визнання
недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_4 на цей будинок від
16.09.1998 року, визнання права спільної
сумісної власності на спірний житловий
будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т.2 а.с.146).

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 20 березня
2012 року залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2012 року та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 травня 2013 року у позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Держівської
сільської ради Миколаївського району
Львівської області, виконавчого
комітету Держівської сільської ради
Миколаївського району Львівської
області, третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_6, Стрийського ДК МБТІ та
ЕО, про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Держівської
сільської ради №34 від 25.09.1997 року «Про
оформлення права власності на житловий
будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_4», визнання
недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_4 на цей будинок від
16.09.1998 року, визнання права спільної
сумісної власності на спірний житловий
будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено
(т.2 а.с.156-158, 205-208, 240).

Ухвалою Миколаївського районного суду
Львівської області від 05 вересня 2013
року роз»єднано у самостійні
провадження позов ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_6,
Миколаївської державної нотаріальної
контори, з участю третіх осіб: органу
опіки та піклування Миколаївської
районної державної адміністрації,
Стрийського ДК МБТІ та ЕО про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку від 20.06.2003 року
згідно якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6
житловий будинок, що в АДРЕСА_1,
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
майном - житловим будинком по АДРЕСА_1
(страва №1) та позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку від 20.06.2003
року з підстав порушення її прав при
його укладенні (відсутність згоди на
нотаріальне посвідчення договору
(справа №2)) (т.3 а.с.115).

У подальшому, протокольною ухвалою
Миколаївського районного суду
Львівської області процесуальний
статус ОСОБА_2 (у справі №1) із
співпозивача замінено на третю особу
на стороні позивачів.

18 вересня 2013 року представник ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 подала до суду першої інстанції
нове обґрунтування позову ОСОБА_4 у
якому просила визнати недійсним
дарування житлового будинку від 20.06.2003
року з підстав передбачених ст.ст.56
(помилка), 243,425 ЦК України в редакції 1963
року, та ст.229 ЦК України в редакції 2003
року (т.3 а.с.118-121).

Оскаржуваним рішенням Миколаївського
районного суду Львівської області від
27 грудня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_4, ОСОБА_8. ОСОБА_9, ОСОБА_10 до
ОСОБА_6, Миколаївської державної
нотаріальної контори, з участю третіх
осіб ОСОБА_2, органу опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, Стрийського ДКМБТІ та
ЕО про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку від
20.06.2003року - відмовлено за
безпідставністю.

В зустрічному позові ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 з участю третьої особи ОСОБА_10.
ОСОБА_8 про усунення перешкод в
користуванні спірним будинком -
відмовлено за недоведеністю.

Рішення суду оскаржив представник за
довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі посилається на те,
що відповідно до ухвали суду від 09
лютого 2012 року виділено у самостійне
провадження позов ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_6,
Миколаївської державної нотаріальної
контори, з участю третіх осіб: органу
опіки та піклування Миколаївської
районної державної адміністрації,
Стрийського ДК МБТІ та ЕО про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку від 20.06.2003 року та
зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 з участю третіх осіб ОСОБА_10,
ОСОБА_8 про усунення перешкод в
користуванні спірним будинком, відтак
даний склад суду не мав повноважень на
продовження розгляду даної справи, а
сама справа мала пройти
автоматизований перерозподіл.

Укладенням оспорюваного договору були
порушені житлові права малолітніх на
той час ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
оскільки їх батьки не могли
забезпечити їх іншим житлом, ніж тим у
якому вони проживали, про що було
відомо ОСОБА_6

Суд безпідставно застосував до даних
правовідносин положення ЦК України
який вступив в силу з 2004 року, оскільки
договір купівлі-продажу мав місце 20
червня 2003 року.

Апелянт зазначає, що його довірителька
хоча й підписувала заяву від 20 червня
2003 року про згоду на дарування ОСОБА_6
житлового будинку за адресою : АДРЕСА_1
своєму чоловікові ОСОБА_4, однак давала
застереження, що без окремого її
розпорядження вказану заяву нотаріусу
не подавати.

Відтак, у ОСОБА_4 не було повноважень на
укладення оспорюваного договору
дарування від 20.06.2003 року.

Просить рішення Миколаївського
районного суду Львівської області від
27 грудня 2013 року в частині відмови у
визнанні недійсним договору дарування
житлового будинку від 20 червня 2003 року
скасувати та в цій частині ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_10,
ОСОБА_9 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, та
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на
підтримання апеляційної скарги, ОСОБА_6
та його представника ОСОБА_7 на її
заперечення, перевіривши матеріали
справи, законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення у межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, а рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 27 грудня 2013 року
частковому скасуванню на підставі
п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням
нового рішення.

Судом та матеріалами справи
установлено, що житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1 був побудований в 1975
році на земельній ділянці яка була
виділена ОСОБА_4 згідно рішення
виконкому Миколаївської районної ради
від 15 червня 1972 року.

Вказаний будинок відноситься до
суспільної групи - «робітничий», що
стверджується випискою з
погосподарської книги від 17.07.2008 року
(а.с.13-14).

28 березня 1973 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
був укладений шлюб, що стверджується
відповідним свідоцтвом (т.1 а.с.158).

Рішенням виконкому Держівської
сільської ради за №34 від 25 вересня 1997
року було вирішено оформити право
власності на даний будинок за ОСОБА_4

На підставі цього рішення, 16 вересня 1998
року Держівською сільською радою було
видано ОСОБА_4 свідоцтво про право
власності на будинок в цілому, яке
зареєстроване Стрийським міжрайонним
бюро технічної інвентаризації 17
вересня 1998 року за реєстровим №182.

20 червня 2003 року ОСОБА_4 подарував
своєму синові ОСОБА_6 житловий будинок
з господарськими будівлями в АДРЕСА_1,
що підтверджується договором
дарування посвідченого державним
нотаріусом Миколаївського району
Алексеевою Г.М. та зареєстрованого у
реєстрі №1592 (т.1 а.с.10).

Вказаний договір був укладений на
підставі свідоцтва про право власності
на житловий будинок від 16.09.1998 року,
відповідно до якого такий був
зареєстрований за ОСОБА_4, витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно від 06.06.2003 року, довідок про
відсутність заборон та арештів на
будинок, а також письмовою завою ОСОБА_2
відповідно до якої вона надала згоду на
дарування спірного будинку ОСОБА_6

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 20 березня
2012 року, залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2012 року та ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 травня 2013 року, у позові
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Держівської
сільської ради Миколаївського району
Львівської області, виконавчого
комітету Держівської сільської ради
Миколаївського району Львівської
області, третіх осіб: ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_6, Стрийського ДК МБТІ та
ЕО про визнання незаконним рішення
виконавчого комітету Держівської
сільської ради №34 від 25.09.1997 року «Про
оформлення права власності на житловий
будинок у АДРЕСА_1 за ОСОБА_4», визнання
недійсним свідоцтва про право
власності ОСОБА_4 на цей будинок від
16.09.1998 року, визнання права спільної
сумісної власності на спірний житловий
будинок за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відмовлено
за безпідставністю вимог.

У той же час, звертаючись до суду за
захистом своїх прав позивач ОСОБА_4 в
своїх останніх уточнених вимогах
просив визнати недійсним договір
дарування від 20.06.2003 року з підстав
порушення при його укладенні вимог ст.56
ст.ст. 243,425 ЦК Української РСР в
редакції 1963 року, та ст.229 ЦК України в
редакції 2003 року (т.3 а.с.118-121).

ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 просили
визнати недійсним даний договір з
підстав порушення ст.ст. 41, 47,48,56, 57 ЦК
Української РСР в редакції 1963 року, та
ст.229,230,233 ЦК України в редакції 2003 року.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 суд
першої інстанції дійшов висновку, що
оспорюваний правочин відповідає
вимогам Цивільного кодексу України, а
відтак не має підстав визнавати
недійсним договір дарування житлового
будинку у АДРЕСА_1 від 20.06.2003 року з
підстав порушення вимог ст.228, 229, 230, 233
ЦК України.

З таким висновком суду повністю
погодитися не можна з наступних
підстав.

Відповідно до п.1 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року, цей Кодекс набирає
чинності з 01 січня 2004 року.

Визнано таким що втратив чинність з 01
січня 2004 року Цивільний кодекс
Української РСР від 18 липня 1963 року (п.2
Прикінцевих та перехідних положень).

Як зазначено у п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року, Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов»язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Встановлено, що договір дарування
житлового будинку у АДРЕСА_1 між ОСОБА_4
та ОСОБА_6 був укладений 20.06.2003 року за
час дії ЦК Української РСР в редакції
1963 року, тому положення ст.ст.228,229,230,233
ЦК України не можуть застосовуватись
до даних правовідносин.

Відтак суд першої інстанції мав
розглядати первинний позов відповідно
до діючого законодавства на час
виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст.41 ЦК Української РСР
угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов»язків.

Угоди можуть бути односторонніми і дво
- або багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст.47 ЦК Української
РСР нотаріальне посвідчення угод
обов»язкове лише у випадках
визначених у законі. Недодержання в цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
цього Кодексу.

Відповідно до ст.48 ЦК Української РСР
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна із сторін
зобов»язана повернути другій стороні
все одержане за угодою, а при
неможливості повернути одержане в
натурі - відшкодувати його вартість в
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

Як зазначено у ч.1 ст. 56 ЦК Української
РСР угода, укладена внаслідок помилки,
що має істотне значення, може бути
визнана недійсною за позовом сторони,
яка діяла під впливом помилкою.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦК Української
РСР угода, укладена внаслідок обману,
насильства, погрози, зловмисної угоди
представника однієї сторони з другою
стороною, а також угода, яку громадянин
був змушений укласти на вкрай
невигідних для себе умовах внаслідок
збігу тяжких обставин, може бути
визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної
чи громадської організації.

Встановлено, що договір дарування від
20.06.2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6
укладений у письмовій формі,
підписаний сторонами та нотаріально
посвідчений.

Житлові права малолітніх на той час
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не були порушеними,
оскільки їхні батьки не були
співвласниками відчужуваного майна, а
ОСОБА_4 чи ОСОБА_2 не були опікунами цих
дітей.

ОСОБА_14 народилася вже після укладення
оспорюваного правочину.

Позивачами не доведено а судом не
здобуто доказів того, що при укладенні
договору дарування житлового будинку у
АДРЕСА_1 від 20.06.2003 року ОСОБА_4
помилявся з приводу обставин які мають
істотне значення для справи, як і не
доведено навмисного введення в оману
ОСОБА_4 його сином ОСОБА_6 при укладенні
оспорюваного правочину.

Тому відсутні підстави для визнання
договору дарування недійсним з підстав
порушення вимог ст.47,48,56,57 ЦК
Української РСР та ст.ст.17,18 Закону
України «Про охорону дитинства».

Як зазначено у ст. 243 ЦК Української РСР
за договором дарування одна сторона
безоплатно передає другій стороні
майно у власність .

Договір дарування вважається
укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Дарування громадянам майна державним,
кооперативним або іншим громадським
організаціям може бути обумовлено
використанням цього майна для певної
суспільної мети.

Відповідно до ст.425 ЦК Української РСР
за договором довічного утримання одна
сторона, що є непрацездатною особою за
віком або станом здоров»я (відчужував),
передає у власність другій стороні
(набувачеві майна) будинок або частину
його, взамін чого набувач майна
зобов»язується надати відчужувачеві
довічно матеріальне забезпечення в
натурі у вигляді житла, харчування,
догляду і необхідності допомоги.

Як убачається із письмових пояснень
ОСОБА_4 від 16 листопада 2013 року (т.3
а.с.155-156) за декілька днів до укладення
оспорюваного договору він був хворий.
Тому ОСОБА_6 запропонував йому укласти
з ним договір довічного утримання, за
яким після його смерті він набуде право
власності на будинок. Син також
запропонував йому матеріальну
допомогу - 2000 доларів США одноразово та
200 гривень щомісячно, а також пообіцяв
оплачувати його та дружини лікування.
Дана допомога йому була конче
необхідна, так як в його другого сина
була дитина інвалід, а дочка не
працювала і навчалася заочно. Тому він
переконав дружину дати згоду на
укладення договору довічного
утримання. Він не розумів, що укладає
договір дарування а не договір
довічного утримання.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_6
спростував такі показання ОСОБА_4 та
пояснив, що зазначений договір від
20.06.2003 року укладався з відома та згоди
всіх повнолітніх осіб які проживали у
даному будинку.

Наявність вікових захворювань у ОСОБА_4
на час укладення договору дарування
від 20.06.2003 року не може свідчити що
останній помилявся у правовій природі
договору дарування.

Тому відсутні підстави для визнання
договору дарування недійсним з підстав
заявлених позивачами по справі.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про розгляд справи
неповноважним судом після роз»єднання
позовів, то такі є безпідставними та
необґрунтованими, так як
автоматизованому розподілу підлягає
лише виділена справа, а не та що
перебуває у провадженні суду.

Питання порушення прав ОСОБА_2 при
відчуженні її чоловіком житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 за
договором дарування від 20.06.2003 року
(виділена справа згідно ухвали
Миколаївського районного суду
Львівської області від 05 вересня 2013) є
на даний час предметом розгляду в суді
першої інстанції, по якому рішення ще
не прийнято.

З урахуванням наведеного рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_6,
Миколаївської державної нотаріальної
контори з участю третіх осіб ОСОБА_2,
органу опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, Стрийського ДКМБТІ та
ЕО про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку від 20.06.2003
року слід відмовити за безпідставністю
вимог з інших правових підстав, а в
решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст. 309,
ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316,317,319 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника за
довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду
Львівської області від 27 грудня 2013 року
скасувати частково та ухвалити нове
рішення яким у задоволенні позову
ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до
ОСОБА_6, Миколаївської державної
нотаріальної контори з участю третіх
осіб ОСОБА_2, органу опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, Стрийського ДКМБТІ та
ЕО про визнання недійсним договору
дарування житлового будинку від 20.06.2003
року слід відмовити за безпідставністю
вимог з інших правових підстав.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили шляхом
подачі касаційної скарги.

Головуючий :
Савуляк Р.В.

Судді:
Бермес І.В.

Мусіна Т.Г.