АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/1130/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 31 жовтня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики,

встановила:

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики в
розмірі 45 000 доларів США, що за курсом
НБУ становить 360 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
відповідно до умов укладеного між
сторонами договору позики від 18.03.2012
року, відповідач зобов'язався
повернути позивачу суму позики у
розмірі 45 000 доларів США до 18 березня 2013
року та 24 % річних за користування
грошовими коштами. На підтвердження
укладення договору позики та його умов,
позичальником видано позивачу
розписку, у якій посвідчено факт
отримання ним визначеної грошової
суми. Однак, у встановлений договором
строк відповідач не повернув суму
позики, у зв'язку з чим за ним
утворилась заборгованість, яку позивач
і просить стягнути.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 31 жовтня 2013 року позов
задоволено : стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 суму заборгованості за
договором позики у розмірі 360 000 грн. та
судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
через свого представника ОСОБА_3
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Вказує, що жодних грошових зобов'язань
відповідач перед позивачем не має, а
судом не прийнято до уваги той факт, що
розписка датована 18 лютого 2012 року,
тоді як договір позички укладено 18
березня 2012 року.

Крім того, судом було порушено правила
підсудності даної справи, справу
розглянуто за відсутності відповідача,
чим позбавлено його можливості подати
докази та заперечення по суті позову.
Судом також було порушено вимоги
процесуального закону щодо завчасного
повідомлення сторони про розгляд
справи, чим суд позбавив його
представника належно підготуватись до
судового засідання та оспорити
оригінальність свого підпису на
договорі та розписці шляхом проведення
судової експертизи.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала апеляційну скаргу
та просила її задовольнити;
представники позивача вважали доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просили залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
18 березня 2012 року між сторонами було
укладено договір позики, згідно з п.1 та
2 якого позивачем було надано
відповідачу позику в сумі 45 000 доларів
США, яку відповідач зобов'язався
повернути до 18 березня 2013 року та 24 %
річних за користування грошовими
коштами. На підтвердження укладення
договору позики та його умов
позичальник видав позикодавцю
розписку.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд першої інстанції посилався
на вимоги ст. ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України
та виходив з того, що відповідач умов
договору позики у визначений у ньому
строк не виконав, внаслідок чого у
нього перед позивачем утворилась
заборгованість у розмірі 45 000 доларів
США, що за курсом Національного банку
України становить 360 000 грн., а тому
зазначена сума боргу підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
наявність підстав для задоволення
позовних вимог, вважає їх законними,
обґрунтованими і такими, що
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.
Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, колегія суддів
дійшла висновку, що обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими при вирішенні справи,
доведені. Норми матеріального права -
ст. 526, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України
відповідно до спірних правовідносин
застосовані правильно.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України,
на підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з правовою позицією, викладеною
Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України у постанові
від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13,
застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковим, письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Доводи апеляційної скарги відповідача
зводяться до тверджень про відкриття
судом даного провадження з порушенням
правил підсудності, невчасне
повідомлення про розгляд справи, що
позбавило представників належно
підготуватись до судового засідання, а
також оспорювання підпису в договорі
від 18.03.2012 року та розписці від 18.02.2012
року. Однак зазначені доводи колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки вони спростовуються наявними
в матеріалах справи доказами.

Посилання апелянта на порушення правил
підсудності є безпідставними, оскільки
як вбачається з відповіді
адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС
України у м. Києві від 05 вересня 2013 року,
відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час
відкриття провадження по справі був
зареєстрований у Дарницькому районі
АДРЕСА_1.

Доводи про неналежне та незавчасне
повідомлення про час та місце розгляду
справи також спростовуються
матеріалами справи, оскільки
відповідно до зворотного повідомлення
про вручення поштового відправлення
від 16.09.2013 року, повістку про виклик в
судове засідання на 07 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 отримав 16 вересня 2013 року, а 04
жовтня 2013 року направив до суду
телеграму з проханням відкласти
розгляд справи, призначений на 07 жовтня
2013 року. Зазначене клопотання було
судом задоволено.

Як вбачається з довіреності ОСОБА_2,
посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 03 жовтня 2013 року, він
уповноважив чотирьох осіб бути його
представниками в суді. Представник
ОСОБА_3, діючи на підставі вказаної
довіреності, 29 жовтня 2013 року в
судовому засіданні, заявив клопотання
про відкладення розгляду справи, яке
судом було задоволено, а розгляд справи
відкладено на 31 жовтня 2013 року.

Проте в судове засідання 31 жовтня 2013
року відповідач або його представники,
уповноважені довіреністю від 03 жовтня
2013 року, не з'явились, направивши
телеграми про відкладення розгляду
справи, при цьому представник ОСОБА_3
посилався на зайнятість на роботі.
Однак, відповідно до вищевказаної
довіреності повноваження на
представництво інтересів відповідача
мають ще троє представників, які в
судове засідання не з'явились, причин
неявки суду не повідомили.

З викладеного вбачається, що судом
першої інстанції не було допущено
порушень вимог процесуального закону
щодо належного та завчасного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи.

З матеріалів справи встановлено, що
18.02.2012 року відповідачем власноручно
написано розписку про те що він, ОСОБА_2,
паспорт серії НОМЕР_1, виданий 22.02.2001
року Дарницьким РУ ГУ МВС України в м.
Києві, зареєстрований у АДРЕСА_1,
дійсною розпискою підтверджує
отримання ним 45 000 доларів США від
ОСОБА_4. (Посвідчена судом копія
розписки - а.с. 5).

Реквізити зазначеного у розписці
паспорта громадянина України та місце
реєстрації підтвердив сам відповідач
ОСОБА_2, додавши копію свого паспорта
до апеляційної скарги ( а.с.84-86).

У договорі позики від 18 березня 2012 року,
складеного у простій письмовій формі
та підписаного обома сторонами
договору, сторони також зазначили
реквізити своїх громадянських
паспортів. Як вбачається зі змісту
вказаного договору, сторони
підтвердили суму позики у національній
валюті - 360 000 грн. та детально обумовили
свої зобов'язання, встановили
відсоткову ставку за користування
позикою - 24 % річних та порядок їх
сплати, а також передбачили порядок
повернення суми позики і наслідки
порушення зобов'язань позичальником (
а.с. 4- копія договору).

При цьому в пункті 1 договору сторони
вказали, що факт передачі позикодавцем
і одночасно отримання позичальником
вказаної суми грошей підтверджується
розпискою, власноручно написаною
позичальником в момент передачі йому
суми позики. Зазначеним
підтверджується, що на момент
укладання договору гроші були передані
на підставі розписки від 18.02.2012 року.

Відповідно до п. 5 договору позики від
18.03.2012 року, підтвердженням повернення
позики має бути передання позичальнику
позикодавцем оригіналу розписки.

Виходячи зі змісту норм ст. 545 ЦК
України та п. 5 договору, наявність
розписки ОСОБА_2 у позивача ОСОБА_4
свідчить про невиконання відповідачем
боргових зобов'язань за договором
позики.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухваленні рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Заявляючи в апеляційній скарзі про те,
що підпис у розписці та договорі позики
належить не йому, відповідач не надав
жодних доказів на підтвердження
вказаних доводів. При цьому з
матеріалів справи вбачається, що
відповідач з часу отримання судової
повістки про виклик до суду - 16 вересня
2013 року, а його представники - з часу
отримання відповідних повноважень 03
жовтня 2013 року не звертались до суду з
письмовими клопотаннями про
призначення по справі судової
почеркознавчої експертизи. Не було
заявлено таких клопотань
представниками апелянта ні в
апеляційній скарзі, що надійшла до суду
13 листопада 2013 року, ні в судових
засіданнях суду апеляційної інстанції.

Заперечуючи проти доводів апеляційної
скарги, 03.02.2014 року представник
позивача - адвокат ОСОБА_6 звернувся до
Київської незалежної
судово-експертної установи із заявою
про проведення почеркознавчого
дослідження.

Відповідно до наданого висновку
експерта-почеркознавця Київської
незалежної судово-експертної установи
№ 0740 від 05.02.2014 року за результатами
почеркознавчого дослідження, підпис
від імені ОСОБА_2 та рукописний текст в
розписці від його імені від 18.02.2012 року,
підпис від імені ОСОБА_2 в договорі
позики від 18.03.2012 року виконані самим
ОСОБА_2 ( а.с. 121-127).

Оскільки на час розгляду справи в суді
відповідач свої зобов'язання за
договором позики не виконав,
заборгованість на суму 360 000 грн. не
повернув, то суд першої інстанції
дійшов законного і обґрунтованого
висновку, що сума боргу у вказаному
розмірі підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.

Крім того, зі змісту наданої
представником апелянта копії позовної
заяви ОСОБА_7, дружини відповідача, до
Генічеського районного суду
Херсонської області про визнання
недійсним договору позики від 18.03.2012
року, вбачається, що вона у позовній
заяві підтверджує факт отримання
коштів її чоловіком ОСОБА_2 у сумі 360 000
грн. Також ОСОБА_7 вказує на те, що при
укладенні зазначеного правочину не
було отримано її згоди, тим самим
підтверджує факт укладення договору
позики 18 березня 2012 року ( а.с. 104-106).

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують і не дають підстав
вважати, що ним допущено порушення
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення спору.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 31 жовтня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: