інстанції - Міліціанов Р. В.Номер
провадження 22-ц/788/166/14 Суддя-доповідач -
Маслов В. О. Категорія - 27
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Дубровної В. В., Сибільової Л.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Пархоменко А.П.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на заочне рішення Зарічного районного
суду м. Суми від 16 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про визнання
недійсним договору та відшкодування
збитків, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о
в и л а :

27 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з вказаним позовом. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що з метою
отримання позики, звернулася до
відповідача та 13 липня 2012 року уклала
договір, за умовами якого сплатила 1625
грн. одноразового комісійного внеску,
694 грн. 45 коп. щомісячного чистого
внеску, 125 грн. адміністративних витрат,
а всього 2444 грн. 45 коп. При цьому
менеджер приватного підприємства
запевнила, що суму позики в розмірі 25 000
грн. вона отримає протягом трьох - п'яти
днів. Однак, у вказаний строк коштів
вона не отримала, натомість їй було
запропоновано сплатити черговий
місячний внесок за умовами договору.
Після уважного ознайомлення з умовами
договору зрозуміла, що її умисно ввели
в оману щодо істотних умов договору.
Окрім того, позивачка дізналася, що ПП
«Грандфінресурс» здійснює
підприємницьку діяльність без
ліцензії. Вважаючи, що вона помилилася
щодо суттєвих умов договору, що
працівник відповідача при укладенні
договору ввів її в оману, що відповідач
порушив її права як споживача своєю
нечесною підприємницькою діяльністю,
позивачка просила суд визнати
недійсним договір № 211562 від 13 липня 2012
року і додатки до нього, стягнути
сплачену нею суму у подвійному розмірі
4888 грн. та 480 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

Заочним рішенням Зарічного районного
суду м. Суми від 16 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено
за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права просить
скасувати рішення суду і ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги у
повному обсязі. Зазначає, що відповідач
займається незаконною підприємницькою
діяльністю, підписуючи спірний договір
позивачка помилялася щодо природи
угоди, при цьому її навмисно ввели в
оману.

Заслухавши пояснення ОСОБА_3, яка
підтримала доводи апеляційної скарги
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення місцевого суду
скасуванню, виходячи з п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи, 13 липня 2012 року між
сторонами було укладено договір №211562
разом з додатками до нього (а.с.6-8).

Відповідно до умов п. 1.1 договору
відповідач зобов'язався вчинити від
імені та за рахунок учасника - позивача
певні юридичні дії, спрямовані на
придбання товару, або відповідної суми
у позику, зазначеної у Додатку № 1 до
даного договору, на умовах діяльності
Програми «Альянс Україна», що
міститься в Додатку № 2, в тому числі :
сформувати реєстр учасників,
забезпечити його адміністрування;
організовувати та проводити захід по
розподілу грошового фонду, здійснити
оплату товару на користь учасника або
надати учаснику відповідну суму у
позику; надавати інші послуги і
здійснювати інші правочини.

Також зазначеним договором
передбачені обов'язки учасника,
зокрема, сплатити одноразовий
комісійний внесок.

Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору,
учасник в день підписання договору
сплачує одноразовий комісійний внесок
та адміністративний платіж, який
сплачується не пізніше 15 календарних
днів з моменту отримання дозволу;
своєчасно, не пізніше 15 числа кожного
місяця, сплачує загальний платіж, який
включає чистий внесок, за рахунок якого
адміністратор здійснює оплату
вартості товару чи надає відповідні
суми у позику, та адміністративні
витрати, що є платою за послуги
адміністратора з організації
діяльності програми.

Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку №2 до
договору, його предметом є послуги з
формування реєстру учасників програми,
метою яких є придбання товару або
відповідної суми у позику.

Як вбачається з п. 4.1 ст. 4 додатку №2,
після вчасної сплати чергового
загального платежу учасник набуває
право брати участь у найближчому
заході, коли фонд реєстру є достатнім.

Конкретні умови отримання учасником
заявленої суми визначені у ст. 5 цього
додатку.

Адміністратор гарантує учаснику
надати обумовлену грошову суму за
умови виконання останнім всіх умов
договору і додатків до нього ( ст. 14
додатку №2 ).

На виконання умов договору, позивачка 13
липня 2012 року сплатила 1625 грн.
одноразового комісійного внеску, 20
серпня 2012 року 694 грн. 45 коп.
щомісячного чистого внеску, 125 грн.
адміністративних витрат за договором,
а всього 2444 грн., що підтверджується
квитанціями, копії яких є на а.с. 9.

Позивачка стверджує, що вказані
платежі здійснила з метою отримання у
найближчий час позики у розмірі 25000 грн.
для ремонту квартири. З часом вона
зрозуміла, що позики не отримає і доля
її грошей стала невідомою. Позов про
визнання угоди недійсною вона
обґрунтувала посиланням на ст. ст. 229, 230
ЦК України, ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» вважаючи, що
помилилася при укладенні договору, а
відповідач ввів її в оману нечесною
підприємницькою діяльністю,
утворенням пірамідальної схеми.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом. У разі визнання правочину
недійсним особа, яка помилилася в
результаті її власного недбальства,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Як вбачається із ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину. Сторона, яка
своєю необережною поведінкою сприяла
помилці, зобов'язана відшкодувати
другій стороні завдані їй збитки.

Статтею 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» заборонена нечесна
підприємницька практика. До такої
практики віднесена будь-яка діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману - п. 2 абзацу другого ч.
1 ст. 19. Забороняються як такі, що
вводять в оману утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції - п. 7 ч. 3 ст. 19.
Перелік форм підприємницької
діяльності, що вводить в оману, не є
вичерпним - ч. 2 ст. 19. право чини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Відмовивши у позові позивачці, суд
першої інстанції зазначив у рішенні, що
вона не довела своїх вимог. Колегія
суддів вважає такий висновок суду
частково не відповідаючим обставинам
справи та наявним у ній доказам.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприємницька
практика забороняється. Нечесна
підприємницька практика включає в себе
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в
оману, утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив
недійсність правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів із метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

Оскільки позивачка сплачувала кошти не
за товар, а за можливість отримання
позики у сумі 25 000 грн., приватне
підприємство без залучення власних
коштів формувало групи клієнтів, за
рахунок коштів яких здійснювалася
виплата позик окремим клієнтам, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи, колегія суддів
знаходить, що є підстави для визнання
вказаного договору нікчемним, а
оскільки ця обставина оспорюється
відповідачем, то і для визнання
договору недійсним.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 27 березня 2013 року у справі № 6-22цс13
та постанові від 23 травня 2012 року у
справі № 6-35цс12, які відповідно до вимог
ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими
для всіх судів України.

Задовольняючи позов про визнання угоди
недійсною та про повернення позивачу
сплачених ним коштів в одинарному
розмірі на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК
України, колегія суддів також приймає
до уваги те, що укладений сторонами
договір не містить строків та (або)
термінів отримання учасником
товару/позики, не передбачає будь-якої
відповідальності ПП „Грандфінресурс"
за невиконання умов договору та
будь-яких гарантій отримання учасником
товару/позики. Натомість договором
передбачено, що у випадку неналежного
виконання умов договору або не сплати
запропонованих адміністратором
платежів, учасник позбавляється права
на придбання товару/позики, втрачає
сплачений адміністративний платіж і
позбавляється права на участь у
наступному найближчому заході. У разі
виявлення учасником бажання розірвати
договір протягом 3 календарних днів з
моменту його підписання та виконання
ним умов ст.8 Договору, відповідач
повертає учаснику 70% внесеного ним
вступного платежу, в інших випадках
розірвання договору - вступний платіж
та адміністративні витрати учаснику не
повертаються, повернення коштів
відбувається після закриття реєстру.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
умови оспорюваного договору є
несправедливими та непрозорими,
унаслідок чого утворюється істотний
дисбаланс договірних прав і обов'язків
на шкоду споживачеві і на користь
відповідача, і що ПП „Грандфінресурс"
здійснює нечесну підприємницьку
практику, оскільки фонди групи з
придбання товару/позики формуються
виключно за рахунок внесків інших
клієнтів системи, без залучення коштів
товариства, а розподіл коштів фонду
групи між клієнтами являє собою
реалізацію діяльності пірамідальної
схеми.

Є підстави вважати, що діяльність
відповідача ввела споживача в оману,
оскільки програма "Альянс Україна"
формується виключно на кошти учасників
програми без залучення коштів ПП "
Грандфінресурс". Оплата товару
здійснюється за кошти, внесені
учасниками програми і в подальшому
учасник, який отримав товар, сплачує
внески, які фактично компенсують кошти
іншим учасникам програми, тобто один
учасник програми за свої власні кошти,
без інвестування коштів відповідача
оплачує товар іншому учаснику
програми.

Згідно п.4.1 Умов Програми "Альянс
Україна", коли реєстр є достатнім,
Адміністратор організує комітет по
розподілу грошового фонду. Після
вчасної сплати чергового загального
платежу учасник Програми набуває право
брати участь у найближчому заході .

Захід по розподілу грошового фонду
проводиться комітетом по розподілу
грошового фонду, який утворюється
наказом Адміністратора.

З наведеного випливає, що рішення про
передачу товару або позики залежить
лише від волі відповідача, який на
власний розсуд приймає таке рішення і
позивач позбавлений можливості
вплинути на це рішення, оскільки немає
можливості отримати інформацію про
фінансовий стан інших учасників групи.

Умовами оспорюваного договору на
позивача покладено обов'язок суворо
дотримуватися умов договору, в той час
як у договорі відсутні умови, які б
передбачали настання негативних
наслідків для відповідача за
невиконання умов Договору, що свідчить
про істотний дисбаланс договірних прав
та обов'язків і є порушенням прав
позивача.

У спірному договорі умова про надання
грошей у позику залежить від певних
обставин, які можуть взагалі не
настати, а тому така умова є
несправедливою відносно позивача та
вказує, що правочин не направлений на
реальне настання правових наслідків.

Крім того, оспорюваний Договір та
Додатки до нього укладені в рамках
створеної відповідачем системи, яка
полягає у створенні груп учасників, які
бажають придбати товар з розстроченням
платежу на досить тривалий час в
порядку та на умовах, передбачених
Договором та Додатками до нього. Така
система вводить в оману споживачів
шляхом залучення їхніх коштів з метою
реалізації діяльності пірамідальної
схеми, що в свою чергу здійснюється за
кошти, внесені учасниками програми і
відповідач без інвестування коштів
оплачує товар іншому Учаснику
Програми; також є несправедливою умова
про надання грошей у позику за умови
сплати позивачем найбільшої суми, що
значно перевищує суми інших учасників,
проте позивач не володіє інформацією
щодо необхідності сплати конкретної
суми, яка повинна перевищувати суму
інших учасників для отримання бажаної
позики.

Вбачається, що за умовами договору
позивач мав сплачувати кошти не за сам
товар (позику), а за можливість
одержання права на купівлю товару
(отримання позики). ПП „Грандфінресурс"
без залучення власних коштів формувало
групи клієнтів, за рахунок коштів яких
здійснювалась передача права на
купівлю товару (отримання позики)
одному з учасників групи, що є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників групи, залучених до умов
діяльності програми «Альянс Україна».

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що досягнута між
сторонами угода порушує права
позивача, а діяльність відповідача з
реалізації послуг з адміністрування
системи є такою, що вводить споживача в
оману. Виглядають переконливими доводи
позивача про те, що оспорюваний договір
він уклав під впливом недобросовісних
дій відповідача, які полягали у
навмисному створенні у нього
помилкового уявлення про обставини,
які мають істотне значення: природи
правочину, умов, за яких він міг
отримати позику, інших прав та
обов'язків сторін у правочині та ін.

Колегія суддів вважає такими, що
заслуговують на увагу доводи позивача
про те, що оспорюваний правочин він
уклав внаслідок помилки, причиною якої,
зокрема, стали відсутність у нього
юридичної освіти та наявність певних
складнощів у вивченні ним змісту
договору, який виготовлений дуже
дрібним шрифтом, а також помилкове
сприйняття ним змісту і умов договору.
Він неправильно сприйняв фактичні
обставини правочину, що вплинуло на
його волевиявлення. Заслуговують на
увагу доводи позивача про те, що у
випадку вірного розуміння ним усіх
умов договору він ніколи б його не
уклав.

Як вбачається з пояснень позивача,
укладаючи оспорюваний договір, він мав
на меті отримати у „Грандфінресурс"
позику в сумі 25000 грн. і якщо б він
усвідомлював усі умови, за яких вона
може бути йому видана, він би ніколи
такий договір не укладав.

Колегія суддів приймає також до уваги
той факт, що на день укладення договору
відповідач не мав ліцензії на надання
фінансових послуг населення.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів знаходить обґрунтованим позов в
частині визнання угоди недісною і
поверненню позивачці сплаченої суми.
На підставі ч. 1 ст. 216 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню 2444 грн. 45 коп., а
також судовий збір на користь держави.

В іншій частині позову ОСОБА_3 треба
відмовити за необґрунтованістю. Так,
стягнення сплаченої позивачем суми у
подвійному розмірі не ґрунтується на ч.
2 ст. 230 ЦК України, оскільки сплачені
нею суми не є збитками, і ці кошти
підлягають поверненню позивачу в
одинарному розмірі в порядку
реституції за наслідками недійсної
угоди. У позові про відшкодування
моральної шкоди також треба відмовити,
оскільки позивач не надав суду
переконливих доказів на підтвердження
її заподіяння. Тому в цих частинах
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Заперечення відповідача проти позову і
проти апеляційної скарги щодо
законності вказаного договору, про
згоду позивача на його укладення, про
відсутність нечесної підприємницької
діяльності і пірамідальної схеми по
відношенню до позивача, колегія суддів
знаходить недоведеними, такими, що
суперечать викладеним вище обставинам
і доказам.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и
л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Скасувати заочне рішення Зарічного
районного суду м. Суми від 16 грудня 2013
року у даній справі і постановити нове
рішення про часткове задоволення
позову.

Визнати недійсним договір № 211562 від 13
липня 2012 року, укладений між ОСОБА_3 та
Приватним підприємством
«Грандфінресурс».

Стягнути з Приватного підприємства
«Грандфінресурс» на користь ОСОБА_3 2444
(дві тисячі чотириста сорок чотири
гривні) 45 коп.

Стягнути з Приватного підприємства
«Грандфінресурс» на користь Держави 243
грн. 60 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набрало
законної сили, але може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -