РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року Київський районний
суд м. Донецька в складі:

головуючого - судді Гурідової Н.М.,

при секретарі - Сидорової А.О.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

за участю представника відповідача -
ОСОБА_2,

за участю представника відповідача КП
СЄЗ Київського району м. Донецька -
Мішіної Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
Комунального підприємства «СЄЗ
Київського району м. Донецька», третя
особа Київська районна у м. Донецьку
рада про визнання права на житлову
площу та зміну договору найму, суд -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до
відповідачів з позовом про визнання
права користування житловим
приміщенням та зобов'язання укласти
договір найму житлового приміщення,
мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_6 та
ОСОБА_5 займали одну кімнату площею 10,8
кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 та мали окремий
від власників інших кімнат, особовий
рахунок. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6. ЇЇ
син ОСОБА_5 після смерті матері
залишився проживати в даній квартирі,
але особовий рахунок не переоформив. З
2007 року з ОСОБА_5 у кв. АДРЕСА_1 почала
мешкати позивачка, яка вела з ним
спільне господарство. 18.10.2008 року
ОСОБА_5 був засуджений та відбував
покарання в установі Державної
кримінально-виконавчої служби, в той
час як позивач продовжувала проживати
в даній квартирі як член сім'ї ОСОБА_5,
який звільнився 27.04.2012 року. 22.04.2011 р.
ОСОБА_7 подарував ОСОБА_4 73/100 частини
квартири АДРЕСА_1. 27.04.2012 р. ОСОБА_5
звільнився з міст покарання та в грудні
2013 році забажав жити за іншою адресою,
тому 18.12.2013 року він знявся з реєстрації
та дав згоду на реєстрацію ОСОБА_4 за
даною адресою. Весь цей час ОСОБА_4
мешкала та продовжує мешкати у
вищезазначеної квартирі в якості члена
сім'ї, тому позивач вважає, оскільки
вона є членом сім'ї наймача з яким вона
вела спільне господарство, мала
спільний бюджет, постійно користується
даним житловим приміщенням то вона
набула право користування житловим
приміщенням (а.с.1-4).

В подальшому позивач
неодноразово уточнювала свої позовні
вимоги (а.с.33-35), та відповідно до
остаточної заяви просила суд визнати
за нею право користування житловим
приміщенням у вигляді кімнати площею
10,8 кв.м., яка розташована в квартирі
АДРЕСА_1 та зобов'язати КП СЄЗ
Київського району м. Донецька укласти
договір найму житлового приміщення, а
саме 27/100 частини квартири АДРЕСА_1 у
тому числі кімнати площею 10,8 кв.м.
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.59).

Представник позивача ОСОБА_1, в
судовому засіданні позов підтримала та
пояснила, що дійсно ОСОБА_6 та ОСОБА_5
проживали в кімнаті площею 10,8 кв. м. в
квартирі АДРЕСА_1 та мали окремий від
власників інших кімнат, особовий
рахунок. В 2003 році померла ОСОБА_6 мати
ОСОБА_5, який продовжував проживати в
цієї кімнаті, але не переоформив
особовий рахунок на себе. З початку 2007
року позивачка стала мешкати разом з
ОСОБА_5 в спірній кімнаті однією
родиною та вести з ним спільне
господарство. 18.10.2008 року ОСОБА_5 був
засуджений вироком суду та відбував
покарання в установі Державної
кримінально-виконавчої служби, в той
час як вона продовжувала проживати в
даній кімнаті як член сім'ї ОСОБА_5. За
цей час на підставі договору дарування
від 22.04.2011 р. вона стала власником 73/100
частин цієї квартири, тобто власником
двох окремих кімнат, які мають окремий
особовий рахунок. Після звільнення
ОСОБА_5 вирішив проживати окремо в м.
Слов'янськ тому він знявся з реєстрації
та дав згоду на її реєстрацію, після
чого вона 18.12.2013 року була
зареєстрована за даною адресою.
Оскільки позивачка весь цей час, а саме
з 2007 року мешкала та продовжує мешкати
у вищезазначеної кімнаті в якості
члена сім'ї ОСОБА_5, постійно
користується даним житловим
приміщенням то вона набула право
користування житловим приміщенням
тому просила суд визнати за нею право
користування житловим приміщенням у
вигляді кімнати площею 10,8 кв.м., яка
розташована в квартирі АДРЕСА_1 та
зобов'язати КП СЄЗ Київського району м.
Донецька укласти договір найму
житлового приміщення , а саме 27/100
частини квартири АДРЕСА_1 у тому числі
кімнати площею 10,8 кв.м. житлового
будинку АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов визнав у
повному обсязі та пояснив, що дійсно
ОСОБА_5 та його мати ОСОБА_6, яка померла
в 2003 році, були зареєстровані та
мешкали в кімнаті площею 10,8 кв. м. в
квартирі АДРЕСА_1. Дана кімната мала
окремий від власників інших кімнат,
особовий рахунок. Після смерті матері
ОСОБА_5 не переоформив особовий рахунок
на себе. Дійсно з початку 2007 року он в
даній кімнаті став мешкати з
позивачкою ОСОБА_4 однією родиною та
вести з нею спільне господарство. 18.10.2008
року ОСОБА_5 був засуджений вироком
суду та відбував покарання в установі
Державної кримінально-виконавчої
служби, в той час як ОСОБА_4
продовжувала проживати в даній кімнаті
і мешкає там на цей час. Після того, як
ОСОБА_5 був звільнений, він вирішив
мешкати в м. Слов'янськ, тому він знявся
з реєстрації та дав згоду на реєстрацію
позивачки.

Представник відповідача КП СЄЗ
Київського району м. Донецька
заперечувала проти задоволення позову
та вважає, що позивач не надала доказів
свого фактичного проживання в спірній
квартирі із введенням спільного
господарства з ОСОБА_5. Крім того,
позивач протягом з 2007 року мала
можливість зареєструватися у спірній
кімнаті, але цього не зробила. Крім того
додала, що дійсно на підставі ордеру
№516 від 06.11.1966 року ОСОБА_6, яка померла в
2003 році, була виділена кімната
загальною площею 21,2 кв.м., житловою
площею 11,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1. З
06.06.200 року по 18.12.2013 року в даній кімнаті
був зареєстрований син ОСОБА_6 - ОСОБА_5,
який після смерті не переоформив на
себе особистий рахунок. ОСОБА_4 була
зареєстрована в АДРЕСА_1 18.12.2013 року на
підставі договору дарування від 22.07.2011
року та на її ім'я був відкритий
особовий рахунок на дві кімнати
загальною площею 37,25 кв.м., житловою
площею 29,6 кв. м.. Крім того, позивачка до
реєстрації в даній квартирі була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 де
зареєстрована її родина. Оскільки
позивачка є власником житла то вона не
потребує поліпшення її житлових умов,
тому позивач не набула право
користування житловим приміщенням.

Представник третьої особи
Київської районної у м. Донецьку ради
належним чином повідомлений про день
та час розгляду справи в судове
засідання не з'явився (а.с.58), надав суду
заяву, згідно якої просив розглянути
справу за його відсутністю (а.с.50) та
надав письмові заперечення згідно яких
вважає позивачку тимчасовим мешканцем
відповідно до ст.99 ЖК України, а тому
Київська районна в м. Донецьку рада не
визнає за нею право на жилу площу в
спірній квартирі. Таким чином суд
вважає можливим закінчити розгляд
справи за відсутності представника
третьої особи на підставі наявних
доказів.

Суд, заслухавши показання сторін,
дослідивши письмові докази, що є в
матеріалах справи, проаналізувавши
надані докази, вважає, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що на підставі
ордеру №516 від 06.11.1966 року кімната
загальною площею 21,2кв.м., житловою
площею 11,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 була
надана ОСОБА_6, за даною адресою з 06.06.2000
року по 18.12.2013 року був зареєстрований
син ОСОБА_6 - ОСОБА_5, що крім показань
сторін, підтверджується випискою із
особового рахунку НОМЕР_1 (а.с.62),
копіями документів, що підтверджують
родинні зв'язки відповідача ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 (а.с.6). ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
свідоцтвом про смерть видане відділом
реєстрації громадського стану
Київського районного управління м.
Донецька (а.с.10). З 18.10.2008 року по 27.04.2012
року ОСОБА_5 був засуджений та відбував
покарання в установі Державної
кримінально-виконавчої служби (а.с.9). На
підставі договору дарування частини
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом, реєстровий номер 1473,
зареєстрованого КП «БТІ» 16.05.2011 р. в
електронному реєстрі за № 33472558 ОСОБА_4
є власником 73/100 частини квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 55,1 кв.м.,
житловою площею 40,4 кв.м. (а.с.36-41). 18.12.2013
року ОСОБА_4 була зареєстрована за
даною адресою, що підтверджується
випискою з особового рахунку НОМЕР_2
(а.с.60).

Відповідно до чч.1, 2 ст. 65 ЖК України
наймач вправі в установленому порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають разом з ним, вселити в
займане ними жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між ними
особами, наймачем та членами його сім'ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням.

Відповідно до п.15 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
1 листопада 1996 року "Про практику
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя" наявність або
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користуванн жилим приміщенням за
особою, яка там проживала або вселилася
туди як член сім'ї наймача приміщення,
або для відмови їй в цьому.

А відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року "Про деякі питання, що
виникають в практиці застосування
судами Житлового кодексу України",
відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безперечно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

В судовому засіданні представник
позивача стверджувала, що ОСОБА_4 з
початку 2007 року зі згоди наймача -
ОСОБА_5 користувалася спірною кімнатою
10,8 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, а також
продовжувала постійно проживати в
кімнаті після того, як ОСОБА_5 був
засудженим та відбував покарання, а в
подальшому, він знявся з реєстрації и
вирішив мешкати в м. Слов'янську.

Такі доводи повністю підтверджуються
показаннями в судовому засіданні
представником відповідача ОСОБА_5, де
він повністю підтвердив, що з початку
2007 року ОСОБА_4 постійно проживала в
спірній кімнаті з ОСОБА_5, разом з ним
вела спільне господарство, вони дбали
один про одного, а також позивачка
продовжувала постійно проживати в
кімнаті після того, як ОСОБА_5 був
засудженим та відбував покарання, а в
подальшому, він знявся з реєстрації и
вирішив мешкати в м. Слов'янську.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Не довіряти зазначеним показанням
сторін у суду немає ніяких підстав,
оскільки зазначені показання є
логічними, повністю узгоджуються між
собою, а характер викладення цих
показань у судовому засіданні
безперечно свідчить про те, що ці
показання не є заздалегідь
підготованими.

При цьому суд вважає послідовними,
логічними, а тому такими, що
заслуговують на увагу, доводи
представника позивача, підтверджені
показаннями представника відповідача,
що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з початку 2007 року
стали постійно проживати разом в
спірній кімнаті, після того, як ОСОБА_5
був засудженим та відбував покарання в
установі Державної
кримінально-виконавчої служби, позивач
продовжувала проживати в даній
квартирі як член сім'ї ОСОБА_5, який
звільнився 27.04.2012р.. За час мешкання в
спірній кімнаті, вона стала власником
73/100 частини квартири, що складається з
двох кімнат, АДРЕСА_1 загальною площею
55,1 кв.м., житловою площею 40,4 кв.м., на
підставі чого в подальшому вона була
зареєстрована в даній квартирі.

Відповідно до ч.3 ст.10, чч.1, 2 ст.60
ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, як беруть участь у справі.

Під час розгляду справи судом
були створені всі необхідні умови для
всебічного та повного дослідження
обставин справи, сторонам, в тому числі
представнику відповідача, під час
розгляду справи було роз'яснено їх
права та обов'язки, а також положення
щодо змагальності процесу та
необхідності надання доказів на
підтвердження своїх доводів, сторонам,
в тому числі відповідачу та третій
особі, було надано всі можливості для
заявлення необхідних клопотань та
надання доказів, що підтверджується
матеріалами справи та протоколом
судового засідання.

Таким чином, проаналізувавши матеріали
справи, суд встановив, що всі обставини
справи безперечно свідчать про явну
згоду наймача спірної кімнати ОСОБА_5
на проживання ОСОБА_4 в спірній кімнаті
в якості члена сім'ї.

При цьому в матеріалах справи відсутні
будь-які дані про те, що ОСОБА_4 з 2007 року
до теперішнього часу в будь-який період
більше шести місяців в спірній кімнаті
не проживала без поважних причин, або
вибула на інше постійне місце
проживання, тобто в матеріалах справи
відсутні передбачені законом підстави
вважати ОСОБА_4 такою, що втратила право
на жилу площу в спірній кімнаті.

Тому суд встановив, що позивач ОСОБА_4,
яка вселилася до спірного жилого
приміщення та з 2007 року постійно
користувалася ним у якості члена сім'ї
наймача, відповідно до ч.2 ст.65 ЖК
України набула право користування
жилим приміщенням, а відмова у визнанні
за нею права на жилу площу у зазначеній
квартирі потягне за собою порушення її
житлових прав, гарантованих ч.1, 3 ст.47
Конституції України.

При цьому та обставина, що ОСОБА_4 є
власником 73/100 частини квартири АДРЕСА_1
на підставі договору дарування від 22
квітня 2011 року (а.с.36) сама по собі
свідчить лише про проживання ОСОБА_4 у
спірній квартирі і не спростовує її
доводів, що вона з 2007 року стала
постійно проживати в спірній кімнаті в
якості члена сім'ї ОСОБА_5.

Суд вважає безпідставними і надуманими
доводи представника відповідача КП СЄЗ
Київського району м. Донецька» в тієї
частині, що позивач не набула права
користування даним житловим
приміщенням, а також представника
третьої особи викладених в письмових
запереченнях про те, що позивач ОСОБА_4
проживала в спірній квартирі в якості
тимчасового мешканця, оскільки з усіх
обставин справи виходить, що позивач
ОСОБА_4, проживаючи в спірній квартирі
протягом кількох років разом з ОСОБА_5,
а в подальшому самостійно, оскільки
ОСОБА_5 відбував покарання за вироком
суду в установі Державної
кримінально-виконавчої служби
безумовно мала статус члена його сім'ї.

В зв'язку з цим суд вважає необхідним
визнати за ОСОБА_4 право на жилу площу у
вигляді кімнати площею 10,8 кв. м.
розташованої в квартирі АДРЕСА_1.

Відповідно до ч 3 ст. 9 Житлового Кодексу
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

За приписами ч 1 та 2 ст. 61 ЖК України
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму житлового
приміщення в будинках державного фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення між
наймодавцем житлово-експлуатаційною
організацією (а в разі її відсутності
відповідним підприємством, установою,
організацією) і наймачем громадянином,
на імя якого видано ордер.

Згідно з ч 1 ст. 63 ЖК України предметом
договору найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду є окрема квартира або
інше ізольоване жиле приміщення, що
складається з однієї чи кількох кімнат.
Відповідно до ч 1 ст. 64 цього ж Кодексу
члени сім»ї наймача, які проживають
разом з ним, користуються нарівні з
наймачем усіма правами і несуть усі
обовязки, що випливають з договору
найму жилого приміщення.

За правилами ч 1 ст. 104 ЖК України член
сім»ї наймача вправі вимагати, за
згодою інших членів сім»ї, які
проживають з ним, укладення з ним
окремого договору найму, якщо жилу
площу, що припадає на нього може бути
виділено у вигляді приміщення, яке
відповідає вимогам статті 63 цього
Кодексу. За змістом ч 2 цієї ж статті у
разі відмовлення членів сім»ї дати
згоду на укладення окремого договору
найму, а також у разі відмови
наймодавця в укладенні такого договору
спір може бути вирішено у судовому
порядку.

Оскільки відповідно до ст. 61 ЖК України,
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення, тому суд приходить до
висновку, що позовні вимоги про
зобов'язання КП СЄЗ Київського району
м. Донецька укласти з ОСОБА_4 СЄЗ
Київського району м. договір найму
припиняється у разі смерті фізичної
особии за згодою наймача, членів її
сімьї договір найму житлового
приміщення, а саме кімнати 10,8 кв.м. в
квартирі АДРЕСА_1 є законними та
обґрунтованими.

На підставі викладеного, чч.1, 4 ст.41, чч.1,
3 ст.47 Конституції України, 64,65, 191,103,104 ЖК
України, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 214,
215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, КП «СЄЗ
Київського району м. Донецька», третя
особа Київська районна у м. Донецьку
рада про визнання право на житлову
площу та зміну договору найму -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право на жилу площу у
вигляді кімнати площею 10,8 кв. м.
розташованої в квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язати Комунальне підприємство
«Служба єдиного замовника» Київського
району м. Донецька укласти договір
найму житлового приміщення та
переоформити особовий рахунок, а саме
27/100 частини квартири АДРЕСА_1 у тому
числі кімнати площею 10,8 кв.м. житлового
будинку АДРЕСА_1 зі ОСОБА_4.

Апеляційну скаргу на рішення може
бути подано до Апеляційного суду
Донецької області через Київський
районний суд м. Донецька протягом
десяти днів з дня її проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: