У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кафідової
О.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В.,
Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Служба у справах дітей
Печерської районної в м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу без згоди батька на тимчасове
багаторазове вивезення дитини за межі
України, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду м. Києва
від 13 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, у якому
просила надати їй дозвіл без згоди
батька ОСОБА_4 на тимчасове
багаторазове вивезення малолітньої
дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі
України за наступним графіком: з
01серпня 2013 року до 31 серпня 2013 року до
Італії; з 18 жовтня 2013 року до 01
листопада 2013 року до Об'єднаних
Арабських Еміратів; з 10 березня 2014 року
до 01 квітня 2014 року до Нідерландів; з
01 липня 2014 року до 31 липня 2014
року до Чорногорії; з 17 жовтня
2014 року до 01 листопада 2014 року до
Об'єднаних Арабських Еміратів; з 18
березня 2015 року до 01 квітня 2015 року до
Чехії; з 01 липня 2015 року до 31 липня 2015
року до Греції; з 28 грудня 2015 року до 17
січня 2016 року до Австрії; з 18 березня 2016
року до 01 квітня 2016 року до Об'єднаних
Арабських Еміратів; з 01 липня 2016 року до
31 липня 2016 року до Мальти; з 15 жовтня 2016
року до 01 листопада 2016 року до
Сполучених Штатів Америки; з 01 липня 2017
року до 31 липня 2017 року до Франції; з
18 жовтня 2017 року до 01
листопада 2017 року до Об'єднаних
Арабських Еміратів; з 25 грудня 2017 року
до 16 січня 2018 року до Швейцарії; з
17 березня 2018 року до 01 квітня 2018
року до Німеччини; з 01 липня 2018
року до 31 липня 2018 року до Португалії; з
18 жовтня 2018 року до 01
листопада 2018 року до Об'єднаних
Арабських Еміратів; з 01 липня
2019 року до 31 липня 2019 року до Іспанії; з
18 жовтня 2019 року до 01
листопада 2019 року до Об'єднаних
Арабських Еміратів. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що у період з 20
вересня 2002 року до 19 квітня
2007 року сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після
розірвання шлюбу дитина залишилася
проживати разом з нею. Під час розгляду
справи ОСОБА_3 додатково пояснила, що
вона, починаючи з листопада
2012 року, зверталася до ОСОБА_4 з
проханням надати дозвіл на виїзд
дитини за межі України з метою
оздоровлення, проте відповідач
безпідставно відмовив в наданні такого
дозволу. На пропозицію позивача про
зустріч в нотаріальній конторі для
підписання заяви на виїзд дитини за
кордон відповідач в обумовлений строк
в нотаріальній конторі не з'явився,
хоча є відомості про те, що цю заяву він
отримав.

Рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 10 липня 2013
року позов ОСОБА_3 задоволено в повному
обсязі.

Рішенням апеляційного суду м. Києва
від 13 листопада 2013 року скасовано
рішення суду першої інстанції, в
задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін
відповідно до ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у період з 20 вересня 2002 року до 19
квітня 2007 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу дитина
залишилася проживати разом з матір'ю,
сторони утворили нові сім'ї.

У період з червня 2011 року до
листопада 2012 року ОСОБА_4 добровільно
надавав дозволи на виїзд сина ОСОБА_5 за
кордон в такі країни як Хорватія,
Об'єднані Арабські Емірати, Болгарія,
Туреччина, Польща (а. с. 54 - 59).

Факт необхідності оздоровлення та
відпочинку дитини під час розгляду
справи визнавався сторонами.

Виходячи з відповідей представника
відповідача на запитання суду, суд
встановив, що відповідач не поніс
витрат на оздоровлення дитини, не
звертався з особистою пропозицією до
позивача щодо оздоровлення дитини, в
тому числі за межами України.

Виходячи з пояснень сторін та
наявних у справі доказів, а саме: копії
позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною, поданого 09 липня 2013 року до
Печерського районного суду м. Києва та
зареєстрованого за № 1779; висновку
Печерського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 13 червня 2013 року за заявою
ОСОБА_4, суд встановив, що причиною
відмови відповідача в наданні дозволу
на виїзд дитини за кордон стали
неприязні стосунки між колишнім
подружжям.

Відповідно до ст. 313 ЦК України
фізична особа має право на свободу
пересування. Фізична особа, яка не
досягла чотирнадцяти років, має право
пересуватися по території України лише
за згодою батьків (усиновлювачів),
опікунів та в їхньому супроводі або в
супроводі осіб, які уповноважені ними.

Фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 155 СК України здійснення
батьками своїх прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Таким чином, розглядаючи спір, який
виник між сторонами у справі, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення указаного позову ОСОБА_3

При цьому суд першої інстанції
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно, всебічно та
обґрунтовано встановив обставини
справи, надав належну оцінку наявним у
справі доказам, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
213, 214 ЦПК України.

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні матеріального
та процесуального закону.

Зокрема, помилковим і таким, що не
ґрунтується на нормах матеріального
права, є висновок апеляційного суду про
недопустимість неодноразових виїздів
дитини за кордон без згоди батька на
підставі одного рішення суду, судом
апеляційної інстанції не вказано, яка
норма матеріального права порушена
судом першої інстанції при
постановленні вказаного рішення.

Судом першої інстанції при визначені
графіку дотримані всі норми закону та
встановлено конкретні строки,
визначено конкретні країни для
тимчасових виїздів дитини за кордон у
супроводі матері.

Висновок апеляційного суду про те, що
вимога позивача про надання дозволу на
неодноразові виїзди дитини за кордон
фактично обґрунтовується прагненням
ігнорувати інтереси батька, який
проживає окремо від дитини, не
підтверджується доказами у справі.

Судом першої інстанції встановлено
всі обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, надано
оцінку балансу інтересів, а саме -
співвідношенню права батька, який
проживає окремо, на спілкування з
дитиною, та інтересам дитини, та
зроблено правильний висновок, що
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Ураховуючи вищевикладене, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням рішення суду першої
інстанції в силі з підстав,
передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва
від 13 листопада 2013 року скасувати,
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 10 липня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик

2

Справа № 6-52706св13

Головуючий у ІІ інстанції: Кравець В.А.

Доповідач: Ступак О.В.