Ухвала

іменем україни

29 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом
Національної академії внутрішніх
справ до ОСОБА_1 про відшкодування
витрат на навчання,

в с т а н о в и л а:

Національна академія внутрішніх справ
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1
про відшкодування витрат на навчання.

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 24 вересня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 07 листопада 2013
року зазначене судове рішення
скасовано. Ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на
користь Національної академії
внутрішніх справ 20 250 грн 31 коп.
вартості навчання. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, виходив із того, що позивач
пропустив строк звернення до суду за
захистом порушеного права.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення та
задовольняючи позов, посилався на те,
що позивач про порушене право дізнався
з листа УМВС України в Полтавській
області від 06 січня 2011 року № 68, який
надійшов на адресу академії 12 січня 2011
року; до суду звернувся у серпні 2013
року, тобто в межах позовної давності.

По суті позовних вимог апеляційний суд
зазначав таке.

Наказом ректора Київського
національного університету внутрішніх
справ від 22 липня 2005 року № 76 дск ОСОБА_1
з 01 вересня 2005 року зараховано
курсантом першого курсу денної форми
навчання Київського національного
університету внутрішніх справ,
правонаступником якого на підставі
розпорядження Кабінету Міністрів
України від 27 серпні 2010 року № 1709-р «Про
реорганізацію деяких вищих навчальних
закладів Міністерства внутрішніх
справ» стала Національна академія
внутрішніх справ.

29 листопада 2007 року між Київським
національним університетом внутрішніх
справ, комплектуючим органом УМВС
України в Полтавські області та
відповідачем укладено договір № Пл-33
про підготовку фахівця за державним
замовленням та його працевлаштування.

Згідно з вказаним договором ОСОБА_1
навчався за рахунок коштів державного
бюджету і після закінчення навчання
повинен відпрацювати за місцем
розподілу не менше як три роки, а у разі
відмови від подальшого проходження
служби на посадах начальницького
складу в органах внутрішніх справ
протягом перших трьох років після
закінчення навчання - відшкодувати
фактичні витрати за період навчання.

Наказом ректора Київського
національного університету внутрішніх
справ від 19 червня 2009 року № 467
відповідачеві присвоєно кваліфікацію
юриста за спеціальністю
«Правознавство» та видано диплом
спеціаліста, отже навчальним закладом
повністю виконано умови договору про
підготовку фахівця.

Після закінчення навчання відповідно
до умов договору відповідача
направлено для подальшого проходження
служби до ГУ МВС України в Полтавській
області.

Наказом УМВС України в Полтавській
області від 06 серпня 2010 року № 213 о/с
ОСОБА_1 звільнено з органів внутрішніх
справ у запас за власним бажанням 09
серпня 2010 року на підставі поданого
рапорту від 19 квітня 2010 року.

Таким чином, відповідач звільнився з
роботи до спливу встановленого
трирічного терміну перебування на
службі після закінчення навчання.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про
освіту» випускники вищих навчальних
закладів, які здобули освіту за кошти
державного або місцевого бюджетів,
направляються на роботу і зобов'язані
відпрацювати за направленням і в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Указом Президента України від 23 січня
1996 року № 77/96 «Про заходи щодо
реформування системи підготовки
спеціалістів та працевлаштування
випускників вищих навчальних
закладів» встановлено, що особи, які
навчаються за рахунок державних
коштів, укладають з адміністрацією
вищого навчального закладу угоду, за
якою вони зобов'язуються після
закінчення навчання та одержання
відповідної кваліфікації працювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до державного
бюджету повну вартість навчання.
Порядок працевлаштування випускників,
які закінчили вищі навчальні заклади
за рахунок коштів відповідних
юридичних та фізичних осіб,
визначається угодами між ними.

Відповідно до п. 3.2. типового договору
про підготовку фахівця у вищому
навчальному закладі МВС України,
затвердженого наказом МВС України від
14 травня 2007 року № 150 підставою для
відшкодування фактичних витрат на
підготовку фахівця є відмова від
подальшого проходження служби в ОВС
протягом перших трьох років після
закінчення навчання.

Відповідно до п. 4.1 вказаного типового
договору відшкодування здійснюється в
розмірі фактичних витрат, пов'язаних з
грошовим, продовольчим та речовим
забезпеченням; перевезенням до місця
проведення щорічної основної і
канікулярної відпустки та у зворотному
напрямку, за направленням до місця
служби після закінчення навчального
закладу; оплатою комунальних послуг і
вартості спожитих енергоносіїв.

Згідно з наданим позивачем розрахунком
витрати, пов'язані з навчанням ОСОБА_1 у
вищому навчальному закладі, становлять
20 250 грн 31 коп.

Таким чином, оскільки відповідачем не
виконані умови договору від 29
листопада 2007 року № Пл-33, у навчального
закладу виникло право вимоги до ОСОБА_1
про відшкодування вартості навчання.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 07 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель