Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/676/14
Головуючий у 1-й інстанції: Риженко А.Г.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Новомиколаївської районної
державної адміністрації Запорізької
області про визнання права на земельну
частку (пай) та зобов'язання вчинити
певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Новомиколаївського районного
суду Запорізької області від 16 грудня
2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із вищевказаним позовом, в
якому зазначала, що з 01 грудня 1993року по
30 березня 2001 року вона працювала
дояркою і була членом КСП „Заповіт
Ілліча". 27 березня 1995р. КСП „Заповіт
Ілліча" був виданий Державний акт на
право колективної власності на землю,
проте її не було внесено до списку осіб,
які мають право на отримання земельної
частки, що додається до державного
акту, оскільки вона не була громадянкою
України. 11 січня 2011 року вона набула
громадянство, у зв'язку з чим просила
суд визнати за нею право на земельну
частку (пай) як за колишнім членом КСП
„Заповіт Ілліча" і зобов'язати
відповідача вжити заходів щодо
виділення їй земельної частки (паю) на
території Сточівської сільської ради
Новомиколаївського району
Запорізької області.

Рішенням Новомиколаївського районного
суду Запорізької області від 16 грудня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач набула громадянство України
після отримання КСП Державного акту на
право колективної власності на землю, а
тому її правомірно не було включено в
списки осіб, що мають право на земельну
частку (пай). Крім того, на думку суду
першої інстанції, позивачем пропущений
строк позовної давності, що також
являється підставою для відмову у
позові.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна, оскільки суд
дійшов їх з порушенням норм
матеріального права, а тому
оскаржуване рішення на підставі ст.309
ЦПК України підлягає зміні.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 17 грудня 1993
року до 21 січня 2000 року була членом КСП
„Заповіт Ілліча" (а.с.13-16).

Державний акт на право колективної
власності на землю КСП „Заповіт
Ілліча" отримало 27 березня 1996 року,
проте ОСОБА_3 не була включена до списку
осіб, що мають право на земельну частку
(пай), оскільки не була громадянкою
України, а набула громадянство тільки у
січні 2011 року (а.с.9-11).

Рішення загальних зборів членів КСП, на
якому затверджувалися списки осіб, що
мають право на земельну частку (пай)
ОСОБА_3 не оскаржувалося.

Указом Президента України №666/94 від
10.11.1994 року „Про невідкладні заходи
щодо прискорення земельної реформи у
сфері сільськогосподарського
виробництва" передбачено, що метою
реформування аграрного сектору
економіки було створення умов для
рівноправного розвитку різних форм
власності та господарювання на землі,
вільного їх вибору громадянами
України, посилення стимулювання праці
та забезпечення на цій основі
збільшення виробництва
сільськогосподарської продукції

Відповідно до п. 2 Указу Президента
України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про
порядок паювання земель, переданих у
колективну власність
сільськогосподарським підприємствам і
організаціям" право на земельну частку
(пай) мають члени колективного
сільськогосподарського підприємства,
сільськогосподарського кооперативу,
сільськогосподарського акціонерного
товариства, в тому числі пенсіонери,
які раніше працювали в ньому і
залишаються членами зазначеного
підприємства, кооперативу товариства,
відповідно до списку, що додається до
державного акта на право колективної
власності на землю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004
року № 7 "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" член
колективного сільськогосподарського
підприємства, включений до списку, що
додається до державного акта на право
колективної власності на землю,
набуває права на земельну частку (пай) з
дня видачі цього акта, у тому числі й у
випадку, коли з різних причин ця особа
не отримала сертифікат на право на
земельну частку (пай).

За змістом зазначеної норми право на
земельну частку (пай) виникає в осіб,
які на час видачі колективному
сільськогосподарському підприємству
державного акта на право колективної
власності на землю були членами цього
підприємства за умови, що вони
являються громадянами України.

Законом України „Про колективне
сільськогосподарське підприємство"
передбачено, що діяльність КСП
регулюється цим законом, Земельним
кодексом України, Законом України „Про
власність" (ст.2 Закону).

Відповідно до ст.6 ЗК України (в
редакції на момент виникнення спірних
правовідносин) заборонено передавати
у власність іноземним громадянам і
особам без громадянства землі
сільськогосподарського призначення.

Такі ж обмеження щодо права отримання у
власність іноземними громадянами і
особами без громадянства земель
сільськогосподарського призначання
містяться і в ст.22 діючого ЗК України.

Аналіз вищевказаних норм права
свідчить про те, що обов'язковою умовою
отримання членом КСП права на земельну
частку (пай) являється наявність
громадянства України.

Оскільки судом встановлено, що на
момент паювання земель КСП „Заповіт
Ілліча", яке мало місце у 1996 році,
позивач хоч і була членом КСП, проте не
була громадянкою України, а тому в силу
ст.6 ЗК України (1990 року) не мала права на
отримання у власність земельну частку
(пай) із земель сільськогосподарського
призначення, суд дійшов обґрунтованого
висновку про відмову у позові.

Набуття позивачем у січні 2011 року
статусу громадянина України не
являється підставою для висновку про
порушення відповідачем її права на
землю у 1996 році.

Як громадянка України позивач має
право на отримання земельної ділянки у
власність в порядку, передбаченому
ст.ст.116, 121 ЗК України, а не в порядку
паювання земель
сільськогосподарського призначення,
як помилково вирішив суд першої
інстанції.

Дійшовши обґрунтованого висновку про
те, що позивач не набула права на
земельну частку (пай) під час
реформування КСП, суд першої інстанції
допустився порушень норм
матеріального права при застосуванні
положень ст.256-261 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого порушеного
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

За вимогами ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

За правилами ст. 256 ЦК України позовною
давністю захищається цивільне право
або інтерес, які порушені. Право, яке не
порушене, позовною давністю не
захищається.

Положення про правові наслідки спливу
позовної давності можуть
застосовуватись лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення чи оспорювання іншою
особою. Оскільки позивачем не доведено
порушення права, то у задоволенні його
позову слід відмовити за
необґрунтованістю, а не у зв'язку із
спливом позовної давності.

За таких обставин посилання суду
першої інстанції на пропуск позивачем
строку позовної давності являється
безпідставним, а тому в зазначеній
частині рішення суду першої інстанції
на підставі ст.309 ЦПК України підлягає
зміні з виключенням із мотивувальної
частини посилання суду на пропуск
позивачем строку позовної давності.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
не спростовують висновки суду першої
інстанції і не дають підстав для
висновку про порушення судом першої
інстанції норм матеріального або
процесуального права, які являються
обов'язковою підставою для скасування
судового рішення.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Новомиколаївського районного
суду Запорізької області від 16 грудня
2013 року по цій справі змінити,
виключивши із його мотивувальної
частини вказівку про пропуск позивачем
строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Кочеткова І.В.

Судді:
Маловічко С.В.

Воробйова І.А.