АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1 інстанції: Смирнова Є.П.
№ 22-ц/796/5009/2014
Доповідач: Шебуєва В.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді
Шебуєвої В.А.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі
Ошедшій А.Д.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах недієздатного
ОСОБА_2, на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 17 лютого 2014
року в справі за позовом ОСОБА_1, який
діє в інтересах недієздатного ОСОБА_2,
до ОСОБА_3 про визнання права власності
на Ѕ частину квартири,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року відмовлено
в задоволенні позову ОСОБА_1, який діє в
інтересах недієздатного ОСОБА_2, до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
Ѕ частину квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в
інтересах недієздатного ОСОБА_2,
просить вказане рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному
обсязі. Вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального. Висновок суду про
пропуск строку позовної давності є
помилковим, оскільки ОСОБА_2 після
розірвання шлюбу з ОСОБА_3 продовжував
проживати у АДРЕСА_1 та до цього часу
залишається зареєстрованим у вказаній
квартирі. Спори між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з
приводу користування квартирою були
відсутні. Про те, що ОСОБА_3 оформила
право власності на квартиру на своє
ім'я ОСОБА_2 не знав.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1
підтримав апеляційну скаргу та просить
її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники
просять відхилити подану апеляційну
скаргу, а рішення суду залишити без
змін, посилаючись на його законність та
обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що з 03 грудня 1977 року
по 04 листопада 1999 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі (а.
с. 3-4).

Рішенням виконкому Київської
міськради № 1237 від 21 грудня 1987 року
ОСОБА_3 була затверджена членом ЖБК
«Хімік-16» з наданням їй дозволу на
винесення нею грошових коштів за
двокімнатну квартиру в сумі 3954 руб. (а.
с. 27). В подальшому на підставі ордеру №
077891 серія Ж від 01 серпня 1989 року ОСОБА_3,
як член ЖБК «Хімик-16», отримала
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на себе
та чоловіка ОСОБА_2

Відповідно до довідок ЖБК «Хімик-16» № 94
від 12 липня 1995 року та № 545 від 20 жовтня
1999 року сума пайового внеску за вказану
квартиру була сплачена в повному
обсязі у розмірі 10 924 руб. 11 коп. 10 червня
1995 року (а. с. 29, 30).

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2
залишився проживати разом з ОСОБА_3 у
квартирі АДРЕСА_1. В 2006 році у зв'язку з
погіршенням стану здоров'я ОСОБА_2
забрав його брат ОСОБА_1 до м. Черкаси. 11
червня 2007 року ОСОБА_2 було встановлено
першу групу інвалідності (а. с. 5).
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 24 березня 2008 року ОСОБА_2
було визнано недієздатним, а опікуном
призначено ОСОБА_1 (а. с. 6-7).

16 жовтня 2013 року ОСОБА_1 в інтересах
недієздатного ОСОБА_2 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_3 про визнання права
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного
сумісного майна подружжя. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що пайовий внесок за
квартиру було внесено сторонами за час
шлюбу за рахунок спільних коштів, а
тому вона є спільною сумісною
власністю подружжя.

Відповідно до положень ст. 22 КпШС
України майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
оскільки пайові внески за неї були
виплачені під час шлюбу.

Разом з тим, суд відмовив у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за
ним права власності на Ѕ частину
спірної квартири, застосувавши позовну
давність для вказаних вимог.

Суд виходив з того, що ОСОБА_2 після
розлучення у 1999 році до 2006 року
проживав в одній квартирі разом з
відповідачкою ОСОБА_3, проте, не
порушував питання про поділ спільного
сумісного майна подружжя. З серпня 2006
року ОСОБА_2 знаходився під доглядом
свого брата ОСОБА_1 в м. Черкаси.
Рішенням Соснівського районного суду
м. Черкаси від 24 березня 2008 року ОСОБА_2
визнано недієздатним та призначено
опікуном його брата ОСОБА_1 Однак,
ОСОБА_1 в інтересах недієздатного
ОСОБА_2 звернувся з даним позовом лише у
жовтні 2013 року, тобто майже через п'ять
років після встановлення опіки.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції.

Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 29
КпШС України для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності.

Частиною 2 ст. 72 СК України визначено, що
до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

При цьому, вказаною нормою визначено,
що позовна давність обчислюється від
дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності.

Початок позовної давності для вимоги
про поділ спільного майна подружжя,
шлюб якого розірвано, обчислюється не з
дати прийняття постанови державного
органу РАЦС чи з дати набрання рішенням
суду законної сили, а від дня, коли один
із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Така правова позиція міститься в
роз'ясненнях, викладених в Постанові
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

При цьому, звернення одного з подружжя
з позовом про поділ спільного
сумісного майна є правом та може бути
реалізоване не залежно від факту
порушення його права, як співвласника,
з настанням якого пов'язується початок
спливу позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_3
до 2006 року продовжував проживати у
АДРЕСА_1 та до цього часу залишається
зареєстрованим у вказаній квартирі. В
матеріалах справи відсутні докази
порушення прав ОСОБА_2 з приводу
здійснення ним права спільної сумісної
власності на вказану квартиру, або
оспорення відповідачкою його права.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про визнання за ним права
власності на Ѕ частину квартири
АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного
сумісного майна подружжя у зв'язку зі
спливом позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

За загальним правилом, визначеним ч. 1
ст. 70 СК України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Як було встановлено судом, квартира
АДРЕСА_1 згідно з ст. 22 КпШС України є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки пайовий
внесок за квартиру було внесено
сторонами за час шлюбу та за рахунок
спільних коштів, а тому, вона підлягає
поділу у порядку, визначеному ст. 70 СК
України.

Таким чином, за ОСОБА_2 в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
підлягає визнанню право власності на Ѕ
частку квартири АДРЕСА_1, так само як і
за ОСОБА_3 підлягає визнанню право
власності на Ѕ частку вказаної
квартири.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 17 лютого 2014 року підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову ОСОБА_1, який діє
в інтересах недієздатного ОСОБА_2

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_3
в дохід держави підлягає стягненню 114,70
грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах недієздатного ОСОБА_2,
задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 17 лютого 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Задовольнити позов ОСОБА_1, який діє в
інтересах недієздатного ОСОБА_2, до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
Ѕ частку квартири.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
прав власності на Ѕ частку квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
прав власності на Ѕ частку квартири
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 114,70
грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення та може бути оскаржено
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді