АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 600/1388/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Кренцель М.І. Провадження №
22-ц/789/424/14 Доповідач - Щавурська
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Ходоровського М. В.,
Фащевської Н. Є.,

при секретарі - Дмитрів О.М.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1 і
його представника адвоката ОСОБА_2,
позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на заочне рішення Козівського
районного суду Тернопільської області
від 11 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення боргу за договором
позики. В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 18 березня 2010 року
він уклав із відповідачем договір
позики грошей, згідно якого передав
йому грошові кошти в сумі 39883 грн. 50 коп.
з умовою їх повернення до 01 вересня 2010
року (включно) у сумі, еквівалентній
5000,00 доларів США. Внаслідок неналежного
виконання ОСОБА_1 умов договору
утворилася заборгованість у розмірі
56812 (п'ятдесят шість тисяч вісімсот
дванадцять) грн. 68 коп.

Заочним рішенням Козівського
районного суду Тернопільської області
від 11 грудня 2013 року позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 в
користь ОСОБА_3 заборгованість в
розмірі 56 812 (п'ятдесят шість тисяч
вісімсот дванадцять) гривень 68 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь
ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 568
(п'ятсот шістдесят вісім) грн. 13 коп.

Ухвалою Козівського районного
суду від 06 лютого 2014 року в задоволенні
заяви ОСОБА_1 про скасування заочного
рішення у даній справі відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду скасувати, а
справу передати на новий судовий
розгляд іншому складу суду,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Зокрема, зазначає, що суд першої
інстанції не врахував тієї обставини,
що 26.05.2013 року ним передано 8000 гривень в
рахунок погашення боргу, внаслідок
чого позивачем невірно визначено
інфляційні витрати та проценти за
користування кредитом.

У судовому засіданні апелянт
ОСОБА_1 і його представник адвокат
ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу,
просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 апеляційної
скарги не визнав, вважає рішення суду
законним і обгрунтованим, таким, що
скасуванню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, ознайомившись з
матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга до задоволення не підлягає,
виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення боргу за договором позики,
суд першої інстанції виходив з
неналежного виконання відповідачем
умов договору, порушення у зв'язку з цим
прав позивача, і як наслідок - з
наявності правових підстав для
стягнення з ОСОБА_1 існуючої
заборгованості та сум, передбачених
ст.625 ЦК України.

З такими висновками суду слід
погодитись, оскільки вони достатньо
мотивовані, відповідають нормам
матеріального та процесуального права
та грунтуються на матеріалах справи.

Так, судом установлено, що 18
березня 2010 року укладено договір,
згідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1
грошові кошти в сумі 39883,50 грн. з умовою
їх повернення до 01 вересня 2010 року
(включно) у сумі, еквівалентній 5000,00
доларів США.

Пунктом 6 цього договору встановлено,
що у випадку, якщо боржник не поверне
позичені грошові кошти до вказаного
строку, кредитор вправі пред'явити цей
договір до стягнення, у тому числі
шляхом вчинення нотаріусом
виконавчого напису. При цьому боржник
зобов'язаний сплатити кредитору штраф
у розмірі 20 000 гривень.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства.

За правилами ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підставі ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у такій самій
кількості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ст.549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредитоові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Згідно вимог ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних, якщо інший
розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином, встановивши факт
неналежного виконання відповідачем
боргового зобов'язання за договором
позики від 18.03.2010 року, суд першої
інстанції, на думку колегії суддів,
прийшов до вірного висновку про
порушення прав позивача та захист
таких прав шляхом стягнення з
відповідача існуючої за договором
заборгованості й сум, передбачених
ст.625 ЦК України.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Твердження апелянта про
повернення позивачу 8000 грн. боргу 26.05.2013
року не заслуговує на увагу колегії
суддів, як таке, що не підтверджене
належними та допустимими доказами.

Як встановлено при апеляційному
розгляді справи, не заперечуючи
зустрічі з ОСОБА_1 26.05.2013 року, в ході
якої відповідач говорив, що у зв'язку з
хворобою дружини не взмозі повернути
борг, позивач ОСОБА_3 факт повернення
йому будь-яких коштів цього дня
відповідачем ОСОБА_1 котегорично
заперечив. З підстав невизнання
позивачем факту повернення йому
вищевказаної суми, даний факт підлягав
доведенню відповідачем. При цьому,
пояснення ОСОБА_1, що факт передачі 8000
грн. міг підтвердити свідок ОСОБА_4,
колегія суддів оцінює критично,
оскільки, як вказав сам апелянт, даний
свідок безпосередньо при зустрічі з
ОСОБА_3 присутній не був, оскільки
знаходився в машині, припаркованій
далі.

Враховуючи правильність вказаної
позивачем суми заборгованості, що
утворилась, виходячи як з умов
укладеного договору, так і з
врахуванням вимог закону (ст.625 ЦК
України), колегія суддів вважає, що
твердження апелянта про невірний
підрахунок інфляційних витрат та
відсотків за користування коштами, яке
він пов'язує з помилковою сумою боргу, є
безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги висновків суду першої інстанції
не спростовують; рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі, немає.

У відповідності до ч.1 ст.308
Цивільного процесуального кодексу
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Виходячи з вищенаведеного,
колегія суддів приходить до висновку,
що заочне рішення Козівського
районного суду Тернопільської області
від 11 грудня 2013 року ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування немає.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.1, 308 ч.1; 313
ч.1, 314 ч.1 п.1, 315 ч.ч.1, 2; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1,
325 ч.1 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Козівського районного
суду Тернопільської області від 11
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Б. Щавурська