У Х В А Л А

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Дербенцевої
Т.П.,

Колодійчука В.М.,
Умнової О.В.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Фольксбанк»,
третя особа - приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання виконавчих
написів нотаріуса такими, що не
підлягають виконанню, та їх скасування
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Львівської
області від 17 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 18 листопада 2011 року приватний
нотаріус Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 вчинила
виконавчі написи, відповідно до яких
стягнула із неї кредитну
заборгованість у розмірі 379 630,48 доларів
США шляхом звернення стягнення на
належне їй рухоме майно (сідлові
тягачі, напівпричіпи). Посилаючись на
те, що її заборгованість не є
безспірною, а зазначені виконавчі
написи вчинено із порушенням вимог
Законів України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» та «Про заставу», позивачка
просила визнати ці виконавчі написи
такими, що не підлягають виконанню, та
їх скасувати.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 19 квітня 2012 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Виконавчі написи
про звернення стягнення на: сідловий
тягач марки DAF, моделі XF 95, 1999 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_7; напівпричіп-платформа марки
FRUEHAUF, 1999 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1; сідловий тягач
марки DAF, моделі TE96NAIVI438, 2000 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_8;
напівпричіп-рефрижератор марки ПП,
моделі GRANE: FRUEHAUF VJD, 1998 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_2;
сідловий тягач марки MAN, моделі 19.403, 1999
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_3; сідловий тягач марки RENAULT,
моделі Premium, 1996 року викуску, державний
номерний знак НОМЕР_4,
напівпричіп-рефрижератор марки CHEREAU,
моделі C38, 1998 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_5; сідловий тягач
марки DAF, моделі ТЕ 95 XF, 2000 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_6;
напівпричіп-рефрижератор марки LAMBERET,
моделі LVFS3E1R, 1998 року випуску, вчинені 18
листопада 2011 року приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, визнані такими, що не
підлягають виконанню та скасовані.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 17 червня 2013 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов та визнаючи
виконавчі написи такими, що не
підлягають виконанню, суд першої
інстанції виходив із того, що на день
укладення кредитного договору, на
підставі якого приватний нотаріус
вчинив виконавчий напис, ст. 26 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» не
передбачала можливості звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі виконавчого напису нотаріуса,
а відтак вчинення таких написів є
неправомірним.

Скасовуючи рішення районного суду та
відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що на
момент вчинення нотаріусом виконавчих
написів ст. 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» передбачала
спосіб звернення стягнення на
заставлене майно шляхом вчинення
виконавчого напису, а тому підстав для
визнання виконавчих написів нотаріуса
недійсними немає.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 06 квітня 2006 року
ОСОБА_3 уклала із відкритим акціонерним
товариством «Електрон Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Фольксбанк»
(далі - ПАТ «Фольксбанк») кредитний
договір, відповідно до умов якого
отримала кредитні кошти у розмірі 415
тис. доларів США. На забезпечення
виконання умов кредитного договору
вони 17 квітня 2006 року, 02 жовтня 2006 року,
06 лютого 2008 року та 04 липня 2008 року
уклали договори застави.

18 листопада 2011 року приватний нотаріус
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 вчинила виконавчі
написи, відповідно до яких звернула
стягнення на заставлене рухоме майно.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась
на те, що виконавчі написи вчинені з
порушенням Законів України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» та «Про заставу».

Згідно із ч. 1 ст. 590 ЦК України звернення
стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

За змістом ст. 20 Закону України «Про
заставу» звернення стягнення на
заставлене майно здійснюється за
рішенням суду або третейського суду на
підставі напису нотаріуса, якщо інше не
передбачене законом або договором
застави. Реалізація заставленого
майна, на яке звернено стягнення,
провадиться державним виконавцем на
підставі виконавчого листа суду або
наказу господарського суду, або
виконавчого напису нотаріусів у
встановленому порядку, якщо інше не
передбачено цим Законом чи договором.

Частина 3 ст. 6 ЦК України передбачає, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд. Сторони в
договорі не можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства, якщо в цих актах прямо
вказано про це, а також у разі, якщо
обов'язковість для сторін положень
актів цивільного законодавства
випливає з їх змісту або із суті
відносин між сторонами.

У ст. 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», який визначає
правовий режим регулювання обтяжень
рухомого майна, встановлених з метою
забезпечення виконання зобов'язань, у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин,
наведено вичерпний перелік
позасудових способів звернення
стягнення на предмет
забезпечувального обтяження, а саме:
передача рухомого майна, що є предметом
забезпечувального обтяження, у
власність обтяжувача в рахунок
виконання забезпеченого обтяженням
зобов'язання в порядку, встановленому
цим Законом; продаж обтяжувачем
предмета забезпечувального обтяження
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою
особою-покупцем або на публічних
торгах; відступлення обтяжувачу права
задоволення забезпеченої обтяженням
вимоги у разі, якщо предметом
забезпечувального обтяження є право
грошової вимоги; переказ обтяжувачу
відповідної грошової суми, у тому числі
в порядку договірного списання, у разі,
якщо предметом забезпечувального
обтяження є гроші або цінні папери.

Звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження на
підставі виконавчого напису нотаріуса
Законом України «Про забезпечення
вимог кредиторів та реєстрацію
обтяжень» у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин, не передбачено.

Згідно із ч. 2 Прикінцевих та перехідних
положень Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» законодавчі та
інші нормативно-правові акти, прийняті
до набрання чинності цим Законом,
застосовуються в частині, що не
суперечить цьому Закону.

Таким чином, норми Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» є спеціальними
відносно Закону України «Про заставу».

Отже, положення Закону України «Про
заставу» у частині здійснення
звернення стягнення на предмет застави
на підставі виконавчого напису
нотаріуса не підлягають застосуванню
до спірних правовідносин, як такі, що
суперечать нормам Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» у редакції, яка
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин.

Указаний висновок викладений у
постановах Верховного Суду України від
03 жовтня 2012 року № 6-70цс12 та від 12 червня
2013 року № 6-54цс13 і відповідно до ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим для всіх
суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг» від
22 вересня 2011 року, яким ч. 1 ст. 26 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»
доповнено п. 5, встановлено, що дія цього
Закону не поширюється на кредитні
договори, укладені до набрання ним
чинності.

Суд апеляційної інстанції не врахував,
що звернення стягнення на предмет
застави на підставі виконавчого напису
нотаріуса не відповідає вимогам Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин (06
квітня 2006 року), і безпідставно не
застосував до спірних правовідносин
норми зазначеного Закону, що призвело
до неправильного вирішення справи.

Також апеляційний суд не врахував
положення ст. 5 ЦК України про те, що
новий акт цивільного законодавства
застосовується лише до тих прав та
обов'язків, що виникли з моменту
набрання ним чинності. Новому закону
зворотної сили не надано (ст. 58
Конституції України).

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи та вирішив спір у
відповідності до закону, який підлягав
застосуванню, однак вказані обставини
не були враховані апеляційним судом
при ухваленні оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 17 червня 2013 року скасувати,
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 19 квітня 2012 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Т.П. Дербенцева

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова