У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права
на частку у спільному майні та визнання
права власності на нерухоме майно в
цілому,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 18 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду із позовом до
ОСОБА_5, який остаточно уточнили в
процесі розгляду справи та просили:

- припинити право власності ОСОБА_5 на ј
частки у квартирі АДРЕСА_2;

- визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності на ј частки АДРЕСА_2, яка
належала відповідачу;

- встановити частки співвласників у
квартирі АДРЕСА_2 в розмірі: частка
ОСОБА_3 - 3/8, а частка ОСОБА_4 - 5/8;

- виплатити відповідачу 245 575 грн, які
внесені на депозитний рахунок суду.

На обґрунтування позовних вимог
посилались на те, що 15 січня 2010
року їй та її сину в рівних частках було
подаровано квартиру АДРЕСА_2.

01 лютого 2010 року ОСОБА_3 продала ј своєї
частки співмешканцю ОСОБА_5, з яким на
даний час не проживає і останній
відмовився від їх пропозиції викупу
його частки.

Позивачі вказали, що виділення частки
відповідача в натурі є неможливим,
частка відповідача у спільному майні є
незначною, а спільне користування
спірною квартирою є неможливим через
неприязні стосунки між сторонами, у
зв'язку з чим просили задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 01
червня 2013 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 на ј
частки у квартирі АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право
власності на ј частки у квартирі
АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_5,
визначивши, що частка ОСОБА_3 складає
3/8, а частка ОСОБА_4 - 5/8.

Присуджено виплатити ОСОБА_5 245 575 грн,
внесених на депозитний рахунок суду.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 18 вересня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5
задоволено, рішення Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 01 червня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення відмову у
задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи
свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з огляду
на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, виходив із того, що частка
відповідача у спірній квартирі є
незначною, а спільне володіння та
користування майном є неможливим через
неприязні стосунки між сторонами; крім
того, місцевий суд зазначив, що під час
розгляду справи відповідач свідомо
відчужив належне йому на праві
власності інше житло і таке припинення
не завдасть істотної шкоди його
інтересам.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог, виходив із
того, що відповідач є співвласником
спірної квартири, ОСОБА_3 протягом
тривалого часу чинила йому перешкоди у
користуванні належною йому житловою
площею, а тому ОСОБА_5 вправі
користуватися належним йому на праві
власності майном і робити зауваження
перебуваючим у спірній квартирі особам
з приводу їх поведінки.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів касаційної інстанції
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
договору дарування від 15 січня
2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних
частках є співвласниками квартири
АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Згідно із договором купівлі-продажу
частки у праві власності на квартиру
від 01 лютого 2010 року ОСОБА_3 продала
ОСОБА_5 Ѕ частки від належної їй Ѕ
частки, що складає ј частки у праві
власності на спірну квартиру (а.с. 16-18).

Відповідно до витягу із реєстру прав
власності на нерухоме майно від 26
жовтня 2011 року власниками спірної
квартири є ОСОБА_4 - Ѕ частки,
ОСОБА_3 - ј частки та ОСОБА_5 - ј частки
(а.с. 9).

Частиною 1 ст. 365 ЦК України передбачено
підстави, за наявності яких суд може
задовольнити позов про припинення
права особи на частку у спільному
майні: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі, річ є неподільною,
спільне володіння і користування
майном є неможливим, таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Аналіз цієї норми свідчить про те, що
для припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених пунктами 1-3 частини
першої статті 365 ЦК України, за умови, що
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Місцевим судом встановлено, що частка
відповідача у спірній квартирі є
незначною, а спільне володіння та
користування майном є неможливим,
оскільки між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 постійно
існують конфлікти, що підтверджується
постановами про відмову в порушенні
кримінальної справи від 13 січня 2012 року
та від 14 лютого 2012 року, а також
постановою Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 05 березня 2012 року, якою
відповідача притягнуто до
адміністративної відповідальності за
вчинення насильства у сім'ї (а.с. 50, 53, 54).

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що на момент подачі позову
ОСОБА_5 був власником квартири АДРЕСА_1,
яку під час розгляду справи на підставі
договору дарування квартири від 28
лютого 2013 року подарував своїй дочці
ОСОБА_7, чим свідомо погіршив свої
житлові умови (а.с. 134-136).

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд першої
інстанції, ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог,
встановивши обставини спору,
дослідивши докази у справі й надавши їм
належну оцінку, дійшов обґрунтованого
висновку, що частка відповідача у
спірній квартирі є незначною, а спільне
володіння та користування майном є
неможливим у зв'язку із постійно
діючими конфліктами.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, не встановивши жодних
порушень норм процесуального права при
дослідженні доказів у справі, вдався до
переоцінки письмових доказів, які були
досліджені місцевим судом з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
16 січня 2012 року у справі за заявою
Особи-37 про перегляд ухвали судді
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 червня 2011 року у справі за
позовом Особи-37 до Особи-38, Особи-39 про
припинення права власності на частку у
спільному майні.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК
України, установивши, що апеляційним
судом скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду
першої інстанції.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 18
вересня 2013 року скасувати, а
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 01
червня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А Нагорняк

Г.В. Юровська