УХВАЛА

іменем україни

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - служба у справах дітей
Ворошиловської районної в м. Донецьку
ради, про встановлення порядку участі
батька у вихованні дитини та усунення
перешкод у спілкуванні та вихованні
дитини за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з листопада 2005 року він перебував
у фактичних шлюбних відносинах з
ОСОБА_4 Під час спільного проживання у
них народився син, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Зазначав, що фактичні шлюбні відносини
між ними припинились на початку 2010
року. Після припинення фактичних
шлюбних відносин син проживає разом із
відповідачкою, але між ними досягнуто
домовленості щодо його особистого
спілкування з сином, а також його
утримання. Зокрема, відповідачка не
заперечувала проти його спілкування з
сином, а він щомісяця надавав
відповідачці кошти у розмірі 2 500 грн на
утримання дитини. Зазначав, що у жовтні
2012 року відповідачка почала
перешкоджати йому у спілкуванні з
сином, у зв'язку з чим він звернувся до
служби у справах дітей Ворошиловської
районної у м. Донецьку ради із заявою
про встановлення прядку зустрічей з
сином. Співробітники служби у справах
дітей Ворошиловської районної в м.
Донецьку ради ознайомили відповідачку
з його заявою, після чого вона
запропонувала вирішити це питання без
участі державних органів, після чого
між ними було досягнуто згоди щодо його
участі у вихованні сина та спілкуванні
з ним. Однак відповідачка через деякий
час знову почала чинити йому перешкоди
у спілкуванні з дитиною.

Ураховуючи наведене, позивач просив
зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди
у вихованні та спілкуванні з дитиною,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визначити
порядок його спілкування з сином.

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 21 серпня
2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4 не
чинити ОСОБА_3 перешкод у вихованні та
спілкуванні з малолітнім сином, ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Визначено регламент
особистого спілкування ОСОБА_3 з
малолітнім сином, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
наступним чином: кожної середи з 16 год 00
хв.; 1 та 2 п'ятниця місяця з 16 год 00 хв. До
19 год. 00 хв.; 4 субота місяця з 15 год. 00 хв.
До 19 год. 00 хв.; з 17 год. 00 хв. Другої
п'ятниці місяця до 14 год. 00 хв. Другої
неділі місяця в межах проживання
батька без присутності матері, ОСОБА_4
Спільний відпочинок батька, ОСОБА_3 з
малолітнім сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
щороку в літній період строком 7 днів в
червні, 7 днів у липні, 7 днів у серпні, а
також в зимовий період - строком на 7
днів. У разі хвороби малолітнього
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в будь-який час, в
межах проживання або місця знаходження
дитини.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 17 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що оскільки
відповідачка не оспорювала факт
наявності перешкод у спілкуванні та
вихованні малолітнього сина, ОСОБА_5 зі
своїм батьком, ОСОБА_3, чим визнала
позов, є підстави для усунення таких
перешкод шляхом встановлення порядку
участі батька у вихованні дитини
виходячи з умов, визначених позивачем у
позовній заяві.

Ухвалюючи нове рішення про відмову у
задоволенні позову, суд апеляційної
інстанції послався на відсутність
висновку органу опіки та піклування
щодо вирішення спору, що є обов'язковим
згідно зі ст. 19 СК України.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є батьком
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як вбачається з листа служби у справах
дітей Ворошиловської районної у
м. Донецьку ради № 262 від 15 квітня 2013
року, відповідачка перешкоджає
спілкуванню ОСОБА_3 з сином.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати,
батько, мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ч. 1 ст. 153 цього Кодексу мати,
батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом.

У ч. 2 ст. 291 ЦК України зазначено, що
фізична особа не може бути проти її
волі розлучена з сім'єю крім випадків,
встановлених законом.

Статтею 158 СК України передбачено, що за
заявою матері, батька дитини орган
опіки та піклування визначає способи
участі у вихованні дитини та
спілкуванні з нею того з батьків, хто
проживає окремо від неї. Рішення про це
орган опіки та піклування постановляє
на підставі вивчення умов життя
батьків, їхнього ставлення до дитини,
інших обставин, що мають істотне
значення. Рішення органу опіки та
піклування є обов'язковим до виконання.
Особа, яка ухиляється від виконання
рішення органу опіки та піклування,
зобов'язана відшкодувати матеріальну
та моральну шкоду, завдану тому з
батьків, хто проживає окремо від
дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає
дитина, чинить перешкоди тому з
батьків, хто проживає окремо, у
спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема, якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод. Суд визначає
способи участі одного з батьків у
вихованні дитини (періодичні чи
систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування, з
урахуванням віку, стану здоров'я
дитини, поведінки батьків, а також
інших обставин, що мають істотне
значення. В окремих випадках, якщо це
викликано інтересами дитини, суд може
обумовити побачення з дитиною
присутністю іншої особи (чч. 1, 2 ст. 159 СК
України).

Відповідно до чч. 4, 5 ст. 19 СК України
передбачено, що при розгляді судом
спорів щодо участі одного з батьків у
вихованні дитини обов'язковою є участь
органу опіки та піклування. Разом з тим
орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Проте такий висновок органом опіки та
піклування як суду першої, так і
апеляційної інстанції не подавався.
При цьому суд першої інстанції взагалі
не звернув уваги на відсутність такого
висновку, вважаючи що позивачкою
визнано позов та наявність права на
спілкування ОСОБА_3 з сином, ОСОБА_5, що є
підставою для задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції, вважав, що
наявність такого висновку є
обов'язковою, проте всупереч ст. 303 ЦПК
України не витребував його з органу
опіки та піклування, посилаючись на
відсутність таких повноважень.

Разом із тим, згідно з ч. 2 ст 303 ЦПК
України апеляційний суд досліджує
докази, які судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Отже, ураховуючи підставу задоволення
позову судом першої інстанції
(процесуальна підстава - визнання
позову), виходячи з того, що апеляційний
суд має повноваження на оцінку нових
доказів та вимоги ст. ст. 10, 11, 303 ЦПК
України, апеляційному суду слід було в
порядку, передбаченому ЦПК України,
вирішити питання про витребування
відповідного висновку органу опіки та
піклування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 17 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко