АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Котули Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі: Круглик В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 17
вересня 2013 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа - ОСОБА_4 про визнання права
власності на квартиру, визнання
добросовісним набувачем та вселення.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2012р. ОСОБА_3 звернувся у суд з
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на квартиру, визнання особи
добросовісним набувачем квартири.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 17
квітня 2002р. у ОСОБА_4 він придбав
квартиру АДРЕСА_1 за оплатним та
нотаріально посвідченим договором й 07
травня 2002р. його право власності було
зареєстровано у КМБТІ. На час
укладання договору купівлі-продажу між
ним та третьою особою жодних заборон
стосовно квартири не існувало, дана
квартира належала ОСОБА_4 на підставі
дійсного договору купівлі-продажу
квартири від 15 лютого 2002р. та
зареєстрованого в КМБТІ 18 лютого 2002р.

Проте попередня власниця помешкання -
ОСОБА_2 оскаржила в судовому порядку
договори купівлі-продажу вказаної
квартири від 15 лютого та 17 квітня 2002р., й
рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 08 червня 2011р., залишеним без
змін ухвалою колегії суддів з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва від 03 квітня 2012р., оспорювані
договори визнано недійсними.

Посилаючись на вибуття нерухомого
майна з волі попередньої власниці,
просив визнати його добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнати
за ним право власності на вказане
майно.

У подальшому, доповнив свої вимоги
позовом про його вселення у спірне
помешкання.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 17 вересня 2013 року, з
урахуванням ухвали того ж суду від 28
жовтня 2013р., позовні вимоги задоволено.

Визнано ОСОБА_3 добросовісним
набувачем квартири АДРЕСА_1, визнано
за ним право власності на квартиру
АДРЕСА_1 та вселено у вказане
помешкання.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідачки, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення і
неправильного застосування норм
матеріального права, невідповідності
висновків суду обставинам справи,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

Колегія суддів, заслухавши
представника ОСОБА_2, яка підтримала
апеляційну скаргу, представника
ОСОБА_3, який просив у задоволенні
апеляційної скарги відмовити, вивчивши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає апеляційну
скаргу такою, що підлягає задоволенню,
з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 22
січня 2001р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було
укладено договір купівлі-продажу, за
умовами якого відповідачка придбала
спірну квартиру за 4 435 грн. /а.с.77-78/

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 15 лютого 2002р. ОСОБА_2
продала, а ОСОБА_4 придбав квартиру
АДРЕСА_1.

В подальшому, 17 квітня 2002 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу, за умовами якого
ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_4 спірну
квартиру за 10 000 грн.. /а.с. 9/

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 08 червня 2011р., залишеним без
змін ухвалою колегії суддів з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва від 03 квітня 2012р. договори
купівлі-продажу квартири від 15 лютого
2002р. та 17 квітня 2002р. визнані
недійсними. /а.с.11-12, 13-15/

Задовольняючи позовні вимоги на
підставі положень ст.ст.330, 388 ЦК України
2003р., районний суд виходив з того, що
станом на 17 квітня 2002р. ОСОБА_3,
придбаваючи спірну квартиру за
оплатним договором, не міг знати, що
ОСОБА_4 не мав права її відчужувати, а
ОСОБА_2 не надала суду доказів, які б
свідчили про те, що спірна квартира
вибула з її володіння поза її волею.

Між тим, з такими висновками суду
першої інстанції погодитися не
можливо.

Відповідно до положень ст.5 ЦК України
2003р. акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Згідно п.1 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003р. цей Кодекс
набирає чинності з 01 січня 2004 року.

Звертаючись у суду з позовом про
визнання права власності на квартиру,
визнання добросовісним набувачем
квартири та вселення, ОСОБА_3 посилався
на набуття ним прав та обов'язків, які
виникли на підставі договору
купівлі-продажу квартири, укладеного 17
квітня 2002р., тобто до набрання чинності
ЦК України 2003р.

Проте, розглядаючи спір, районний суд
керувався нормами ЦК України 2004р. - ст.330
та 388 ЦК України, а не законом, який діяв
на час виниклих правовідносин, що
свідчить про неправильне застосування
судом норм матеріального права.

Враховуючи викладені обставини, до
спірних правовідносин підлягають
застосуванню положення ЦК УРСР.

Згідно вимог ст.145 ЦК УРСР якщо майно за
плату придбане у особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не повинен був знати
(добросовісний набувач), то власник
вправі витребувати це майно від
набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно було передане власником у
володіння, або викрадено у того чи
іншого, або вибуло з їх володіння іншим
шляхом поза їх волею.

Відповідно до ч.2 ст. 12 Закону України
від 26 березня 1991р. «Про власність», який
регулював відносини власності на час
виникнення правовідносин, громадянин
набуває права власності на доходи від
участі в суспільному
виробництві,індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи,
акціонерні товариства, а також на
майно, одержане внаслідок успадкування
або укладення інших угод, не
заборонених законом.

З долученого до справи договору
купівлі-продажу від 22 січня 2001р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, убачається, що ОСОБА_5
продала, а ОСОБА_2 купила квартиру
АДРЕСА_1 /а.с.77,78/.

26 січня 2001р. Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна зазначену угоду було
внесено у реєстрову книгу № д.343-266 за
реєстровим 6750 й одночасно ОСОБА_2
видано реєстраційне посвідчення /а.с.79/.

У матеріалах справи відсутні відомості
про визнання недійсним договору, за
умовами якого ОСОБА_2 придбала вказану
квартиру.

Разом з тим, рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 08 червня
2011р., залишеним без змін ухвалою
колегії суддів з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва від 03
квітня 2012р., визнано доведеним вибуття
квартири АДРЕСА_1 поза волею ОСОБА_2 й
договори купівлі-продажу згаданого
нерухомого майна, які укладено 15 лютого
2002р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 й у
подальшому, 17 квітня 2002р., між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, визнано недійсними.

В основу рішення районним судом було
покладено висновки судово
-почеркознавчої експертизи №11726/10-11 від
22 березня 2011р., проведеної Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, відповідно до яких підписи
від імені ОСОБА_2, які містяться в
договорі купівлі-продажу квартири від
15 лютого 2002р., виконані не ОСОБА_2, а
іншою особою, з наслідуванням підпису
відповідачки. /а.с.11-12, 13-15/.

Отже, рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 08 червня 2011р., яке є
чинним, визнано доведеним, що майно з
володіння ОСОБА_2 вибуло не з її волі,
оскільки вона не вчиняла дій,
спрямованих на відчуження спірної
квартири, не підписувала договір її
купівлі-продажу.

Відповідно до ч.3 ст.63 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Між тим, зазначені обставини та норми
процесуального права залишилися поза
увагою суду та належної оцінки у
рішенні.

Не свідчить про законність набуття
ОСОБА_3 права власності на помешкання і
та обставина, що рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 21 березня 2013р.
відмовлено у позові ОСОБА_2 до
відповідача про виселення зі спірної
квартири, остільки, зі змісту рішення
суду убачається, підставою до відмови
у позові слугували дані листа № 40157 від
31 жовтня 2012р. Київського міського бюро
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна про те, що станом на 29
жовтня 2012р. спірна квартира була
зареєстрована за ОСОБА_3 /а.с.104-106/.

Разом з тим, з довідки № 5948/И-2013/ від 06
березня 2013р., виданої Київським МБТІ,
убачається, що зареєстроване за ОСОБА_3
право власності на квартиру АДРЕСА_1
було скасовано 05 грудня 2012р.
/а.с.125/.

Отже, матеріалами справи безспірно
доведено вибуття спірної квартири з
власності ОСОБА_2 поза її волею й
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, укладеного
ОСОБА_3 17 квітня 2012р., скасовано й
державну реєстрацію за ним права
власності на згадане нерухоме майно.

Не передбачено законом і такого
способу захисту, як визнання особи
добросовісним набувачем.

Зазначене не давало правових підстав
до задоволення заявленого по справі
позову.

Враховуючи викладені обставини,
рішення суду першої інстанції, як
постановлене з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, невідповідності
висновків суду обставинам справи,
порушення норм процесуального права,
підлягає скасуванню, а по справі слід
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 17 вересня 2013 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про
визнання права власності на квартиру,
визнання особи добросовісним
набувачем та вселення - відмовити.

Рішення набирає чинності негайно,
проте може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом 20 днів з
моменту проголошення шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2607/12947/12

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2159/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Васильченко О.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Слюсар Т.А.