Справа № 127/9972/13-ц Провадження №
22-ц/772/28/2014Головуючий в суді першої
інстанції: Овсюк Є.М.Категорія:
19Доповідач: Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Іванюка М.В., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: відповідача ОСОБА_2 і її
представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому засіданні в м.
Вінниці цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_4

на рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 жовтня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним, та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - Відділу державної
міграційної служби Першого відділу
міліції ВМВ УМВС України у Вінницькій
області, про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
розпорядження квартирою шляхом
виселення та зняття з реєстрації в
квартирі, -

В с т а н о в и л а :

В квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору міни від 18 березня
2013 року, укладеного між відповідачем
ОСОБА_2 та його батьком ОСОБА_5

В травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4, за
участю третьої особи: відділу
громадянства та реєстрації фізичних
осіб Першого відділу міліції ВМВ УМВС
України у Вінницькій області, про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та розпорядження квартирою
шляхом виселення та зняття з
реєстрації у квартирі, в якому просила
усунути перешкоди в користуванні
належною їй на праві власності
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення та
зняття з реєстрації місця проживання
ОСОБА_4 без надання іншого житла.

Ухвалою Вінницького міського суду
Вінницької області від 22 травня 2013 року
об'єднано в одне провадження
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та розпорядження квартирою
шляхом виселення та зняття з
реєстрації у квартирі із первинним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
правочину недійсним.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 жовтня 2013 року
зустрічний позов задоволено.

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в
користуванні належною їй на праві
приватної власності квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення та зняття з
реєстрації місця проживання ОСОБА_4 з
вказаної квартири, без надання іншого
житла.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у
відшкодування витрат по оплаті
судового збору 114,70 грн.

В первісному позові ОСОБА_4 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_4
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог первісного позову,
а в задоволенні зустрічного позову
відмовити.

Зазначив, що рішення суду вважає
незаконним, необґрунтованим та таким,
що підлягає скасуванню у зв'язку з
істотним порушенням судом норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 25 листопада 2013 року по
справі призначено судово-психіатричну
експертизу і справу провадженням
зупинено до отримання висновку
експерта.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 29 січня 2014 року провадження
у справі відновлено після отримання
судом акту № 4 стаціонарної
судово-психіатричної експертизи від 9
січня 2014 року.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про
що свідчить копія актового запису про
смерть № 290 від 28 січня 2014 року (а. с. 158).

Відповідач ОСОБА_2 і її представник
заперечили апеляційну скаргу, просять
її відхилити і залишити без змін
рішення суду.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення,
дослідивши матеріали цивільної справи,
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення за
таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України апеляційний
суд під час розгляду справи в
апеляційному порядку перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що
18 березня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
було укладено договір міни, згідно умов
якого ОСОБА_6 передає у власність
ОСОБА_5 належний їй на праві власності
цілий житловий будинок з прибудовою,
господарськими будівлями та спорудами,
розташований по АДРЕСА_2, а ОСОБА_5
взамін також передає у власність
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Договір
посвідчено приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 18 березня 2013 року та
зареєстровано в реєстрі за № 186 (а. с.
33-35).

На підставі зазначеного договору міни
18 березня 2013 року приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було зареєстровано право
приватної власності ОСОБА_2 на квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується
витягом з Державного реєстру прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 18 березня 2013 року серії
ЕАА № 454436 (а. с. 36).

Відповідно до ст. 715 ЦК України за
договором міни (бартеру) кожна із
сторін зобов'язується передати другій
стороні у власність один товар в обмін
на інший товар (ч. 1). Договором може бути
встановлена доплата за товар більшої
вартості, що обмінюється на товар
меншої вартості (ч. 3). Право власності
на обмінювані товари переходить до
сторін одночасно після виконання
зобов'язань щодо передання майна обома
сторонами, якщо інше не встановлено
договором або законом (ч. 4). Законом
можуть бути передбачені особливості
укладення та виконання договору міни
(ч. 6).

Оспорюваний договір міни вчинений у
письмовій формі, підписаний обома
сторонами договору, посвідчений
нотаріально, що відповідає вимогам
закону.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач
ОСОБА_4 послався на те, що його батько
ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного
договору не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними в
зв'язку з тим, що він страждав на
психічну хворобу, а тому такий договір
повинен бути визнаний недійсним
відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України.
Також зазначив, що оспорюваним
договором порушено його права як члена
сім'ї власника квартири, де він
зареєстрований та проживав разом з
батьком.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Із матеріалів справи, зокрема, із
оспорюваного договору міни вбачається,
що ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1
на підставі свідоцтва про право
власності на житло (на ? частку
квартири) та свідоцтва про право
власності на спадщину за законом (на ?
частку квартири). Отже ОСОБА_5
розпорядився належним йому на праві
власності майном на власний розсуд,
уклавши оспорюваний договір міни із
ОСОБА_2, що не заборонено законом.

За правилами ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені (ч. 1). У разі наступного
визнання фізичної особи, яка вчинила
правочин, недієздатною позов про
визнання правочину недійсним може
пред'явити її опікун (ч. 2).

Доводи апеляційної скарги позивача
ОСОБА_4 обґрунтовані, зокрема, тим, що
незважаючи на його неодноразові
клопотання про зупинення провадження у
даній справі до вирішення по суті
Тиврівським районним судом іншої
цивільної справи за його заявою про
визнання ОСОБА_5 недієздатним, у якій
було призначено судово-психіатричну
експертизу відносно ОСОБА_5, суд першої
інстанції відмовляв у задоволенні
заявлених клопотань, чим позбавив його
можливості довести суду той факт, що на
час вчинення оспорюваного правочину
його батько через психічну хворобу не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України у п. 16 постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9,
правила ст. 225 ЦК України поширюються на
ті випадки, коли фізичну особу не
визнано недієздатною, однак у момент
вчинення правочину особа перебувала в
такому стані, коли вона не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
тощо). Для визнання наявності такого
стану на момент укладення правочину
суд відповідно до ст. 145 ЦПК України
зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.
Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України.

Відповідно до ст. 145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
також за клопотанням хоча б однієї із
сторін, якщо у справі необхідно
встановити, зокрема, психічний стан
особи.

В зв'язку з чим, за клопотанням
представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_8
ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 25 листопада 2013 року у
справі було призначено
судово-психіатричну експертизу
відносно ОСОБА_5

Згідно акту № 4 стаціонарної
судово-психіатричної експертизи від 9
січня 2014 року на випробуваного ОСОБА_5:
1) на момент укладення договору міни від
18 березня 2013 року ОСОБА_5 на хронічне
душевне захворювання не страждав,
перебував поза будь-яким тимчасовим
розладом внаслідок органічного
ураження головного мозку змішаного
ґенезу (судинного, атрофічного
процесів мозку); 2) на момент укладення
договору міни між ним та ОСОБА_2, станом
на 18 березня 2013 року, ОСОБА_5 міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними; 3) на теперішній час
ОСОБА_5 на хронічне душевне
захворювання не страждає, перебуває
поза будь-яким тимчасовим хворобливим
розладом психічної діяльності, а
виявляє легкий когнітивний розлад
внаслідок органічного ураження
головного мозку змішаного ґенезу
(судинного, атрофічних процесів мозку);
4) в теперішній час ОСОБА_5 може
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними (а. с. 143-145).

Тобто по справі не знайшов
підтвердження той факт, що на момент
вчинення оспорюваного договору міни
ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх
дій та не міг керувати ними. Доказів
того, що ОСОБА_5 визнано судом
недієздатним позивачем суду не надано.

Крім того позивач ОСОБА_4, який не є
стороною оспорюваного договору, не мав
правових підстав на звернення до суду з
позовом про визнання недійсним
договору міни, який було вчинено його
батьком ОСОБА_5, оскільки згідно
положень ст. 225 ЦК України право на
звернення до суду з таким позовом у
разі вчинення правочину дієздатною
фізичною особою у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, має саме
така фізична особа, а у разі її смерті -
інші особи, чиї цивільні права або
інтереси порушені. На час розгляду
справи судом сторона оспорюваного
договору міни - ОСОБА_5 живий, не
визнаний судом недієздатним, та він не
ставить питання про визнання недійсним
договору міни, укладеного між ним та
ОСОБА_2

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
вірного та обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_4
про визнання правочину недійсним.

Разом з цим є обґрунтованим висновок
суду першої інстанції про задоволення
зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення
їй перешкод в користуванні квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття з
реєстрації місця проживання ОСОБА_4 із
зазначеної квартири, без надання
іншого житла.

ОСОБА_2 правомірно на підставі договору
міни від 18 березня 2013 року набула права
власності на спірну квартиру.

Право користування позивачем ОСОБА_4
спірною квартирою закінчилось у
зв'язку зі зміною власника квартири, де
він проживав та був зареєстрований як
член сім'ї бувшого власника квартири
ОСОБА_5

Відповідно до ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції ґрунтується на всебічному,
повному й об'єктивному розгляді всіх
обставин справи, які мають значення для
вирішення позовних вимог, відповідає
нормам матеріального і процесуального
права, а отже є законним і
обґрунтованим, у зв'язку із чим
підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на нормах матеріального
закону, а тому не можуть спростувати
рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 310 ЦПК України якщо
судом першої інстанції ухвалено
законне і обґрунтоване рішення, смерть
фізичної особи чи припинення юридичної
особи - сторони у спірних відносинах
після ухвалення рішення, що не допускає
правонаступництва, не може бути
підставою для закриття провадження у
справі відповідно до частини першої
цієї статті.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 308, 310, 313-315 ЦПК України, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 10 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: /підпис/
М.В. Матківська

Судді: /підпис/
М.В. Іванюк

/підпис/
Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом:

Суддя:
М.В. Матківська