Справа № 2/489/636/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

16.04.2014 р.
м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Гродновій А.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідачки - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, визнання права власності, а
також за зустрічним позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки
недійсним,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про звернення
стягнення на предмет іпотеки. Вказував
на те, що між ним та відповідачкою
29.11.2013 р. був укладений договір позики,
відповідно до умов якого він передав
ОСОБА_4 грошові кошти в борг в розмірі
240 000 грн. 00 коп. на строк до 10.12.2013 р. В
забезпечення виконання відповідачкою
вимог за договором позики між нею та
позивачем був укладений іпотечний
договір, відповідно до умов якого
ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 в іпотеку
належну їй на праві власності АДРЕСА_1.
Однак у встановлений в договорі строк
відповідачка свої зобов`язання не
виконала, грошові кошти позивачу не
повернула.

Посилаючись на вищевикладене, позивач
просив суд звернути стягнення на
предмет іпотеки - АДРЕСА_1, яка належить
на праві власності ОСОБА_4, шляхом
продажу на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження, за
початковою ціною 240 000 грн. та за
рахунок коштів, отриманих від
реалізації предмета іпотеки,
здійснити погашення заборгованості за
договором позики № 1017 від 29.11.2013 р. у
розмірі 240 000 грн.

В подальшому позивач ОСОБА_3 позовні
вимоги збільшив та просив суд:
звернути стягнення на предмет іпотеки -
АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_4, в рахунок погашення
заборгованості за договором позики №
1017 від 29.11.2013 р. в сумі 240 000 грн., шляхом
визнання за ним права власності на
вищезазначену квартиру; визнати за ним
право власності на АДРЕСА_1.

Третя особа з боку відповідача ОСОБА_5
звернувся до суду з зустрічним
позовом, згідно якого просив суд
визнати недійсним договір іпотеки від
29.11.2013 р. № 1018, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, посвідчений ПН Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
При цьому посилався на те, що він є
попереднім власником АДРЕСА_1, та
вважає, що зазначений договір іпотеки
укладений з порушенням вимог діючого
законодавства, а саме його зміст не
відповідає вимогам ЦК України.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримав, просив про їх задоволення.
Зустрічний позов не визнав.

Представник відповідачки ОСОБА_4 в
судовому засіданні проти задоволення
позовних вимог не заперечував. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
просив відмовити.

ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився,
від його представника надійшла заява з
проханням розглядати справу за його
відсутності. Позов не визнає,
зустрічний позов підтримує в повному
обсязі.

Треті особи приватний нотаріус ОСОБА_7
та представник ТОВ «Кредекс Фінанс» у
судове засідання не з'явились,
повідомлені належним чином.

Вислухавши пояснення представників,
дослідивши надані докази, суд
встановив наступне.

Відповідно до Свідоцтва від 06.08.2013 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, ОСОБА_4 на праві
власності належить АДРЕСА_1. (на
підставі акта про реалізацію предмета
іпотеки), яке придбане ОСОБА_4 з
прилюдних торгів та раніше належало
ОСОБА_5

29.11.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був
укладений Договір позики грошових
коштів, посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, та
зареєстрований в реєстрі за № 1017.

Відповідно до п. 1 вказаного договору
позикодавець (ОСОБА_3) передає
позичальникові (ОСОБА_4) грошові кошти
у сумі 240 000 грн. 00 коп., а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів.

Згідно п. 5 Договору позики позичальник
зобов`язаний повернути позикодавцеві
позику у строк до 10 грудня 2013 року.

Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики потребує
простої письмової форми і є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049
ЦК України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

В забезпечення виконання ОСОБА_4
зобов'язань за вищезазначеним
Договором позики 29.11.2013 р. між нею та
ОСОБА_3 був укладений Іпотечний
договір, посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, та
зареєстрований в реєстрі за № 1019.

Згідно п. 1.3 Іпотечного договору
предметом іпотеки є нерухоме майно:
квартира АДРЕСА_1. Квартира в цілому
складається з трьох житлових кімнат,
загальною площею 58,8 кв.м., житловою
площею 40,3 кв.м.

Як вбачається з матеріалів справи,
предмет іпотеки належить ОСОБА_4 на
підставі Свідоцтва, виданого
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
06.08.2013 р. та зареєстрованого в реєстрі
за № 852.

Згідно із положеннями статей 526, 530
Цивільного кодексу України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
актів цивільного законодавства, з
дотриманням строку (терміну) його
виконання, якщо такий встановлено
зобов'язанням.

Проте всупереч вимог договору позики
та діючого законодавства відповідачка
ОСОБА_4 свої зобов`язання перед ОСОБА_3
у встановлений строк не виконала,
грошові кошти (позику) до теперішнього
часу не повернула, що стверджують
представники сторін у судовому
засіданні.

Згідно ст. 7 ЗУ "Про іпотеку" за рахунок
предмета іпотеки іпотекодержатель
має право задовольнити свою вимогу за
основним зобов'язанням у повному
обсязі.

Відповідно до ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" у
разі невиконання або неналежного
виконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.
Звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно ст. 37 ЗУ "Про іпотеку"
іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

Відповідно до п.3.1.4. Іпотечного
договору від 29.11.2013 року, укладеному між
сторонами по справі, іпотеко держатель
має право у випадку невиконання
іпотекодавцем та/або боржником
зобов'язань за цим договором та за
Договором позики звернути стягнення на
Предмет іпотеки, реалізувати його
відповідно до розділу 5 цього
Договору…

Згідно п.5.1. Іпотекодержатель у разі
виникнення у нього права на
задоволення своїх вимог за рахунок
Предмета іпотеки на власний розсуд
звертає стягнення на предмет іпотеки:
на підставі рішення суду або
виконавчого напису нотаріуса, або в
позасудовому порядку приймає Предмет
іпотеки у свою власність, згідно з
Договором про задоволення вимог
Іпотекодержателя.

11.12.2013 року на адресу відповідача
позивачем було направлено
вимогу-претензію із попередженням щодо
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі не виконання зобов'язання,
відповідно до п.5.2 умов Іпотечного
договору.

Згідно п.5.4. Іпотечного договору від
29.11.2013 року звернення стягнення на
Предмет іпотеки здійснюється: за
рішенням суду; у безспірному порядку на
підставі виконавчого напису нотаріуса;
згідно з договором про задоволення
вимог Іпотекодержателя, який підлягає
нотаріальному посвідченню і може бути
укладений в будь-який час до набрання
законної сили рішенням суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, згідно діючого законодавства
України на момент звернення стягнення.

Суду не надано доказів щодо
нотаріального посвідчення договору
про задоволення вимог
Іпотекодержателя, або виконавчого
напису нотаріуса.

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року « Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
п.п.38,39 «У випадку якщо
іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»),
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до статті 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Наявність договору про позасудове
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки не позбавляє
іпотекодержателя права звернення
стягнення на предмет іпотеки в
судовому порядку.

З урахуванням положень частини
третьої статті 33, статті 36, частини
першої статті 37 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають
виходити з того, що з урахуванням цим
норм права не виключається можливість
звернення стягнення на предмет іпотеки
в такий спосіб і набуття
іпотекодержателем права власності на
нього за рішенням суду, оскільки цими
нормами передбачено задоволення вимог
іпотекодержателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо його передбачено
договором. Тому в разі встановлення
такого способу звернення стягнення на
предмет іпотеки в договорі
іпотекодержатель на підставі частини
другої статті 16 ЦК має право
вимагати застосування його судом.»

Враховуючи вищевикладене суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані
та підлягають задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_5 про визнання
недійсним договору іпотеки від 29.11.2013 р.
№ 1018, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
та посвідченого ПН Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
суд вважає, що вони не підлягають
задоволенню через наступне.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п`ятою статті 203 цього
Кодексу.

Згідно ст. 18 ЗУ "Про іпотеку" іпотечний
договір повинен містити такі істотні
умови: для громадян України -
прізвище, ім'я, по батькові, місце
проживання із зазначенням адреси
та індивідуальний ідентифікаційний
номер у Державному реєстрі фізичних
осіб - платників податків та інших
обов'язкових платежів; зміст та розмір
основного зобов'язання, строк і порядок
його виконання та/або посилання на
правочин, у якому встановлено основне
зобов'язання;опис предмета іпотеки,
достатній для його ідентифікації,
та/або його реєстраційні дані, у тому
числі кадастровий номер; посилання на
видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному
договорі однієї з вказаних вище
істотних умов він може бути визнаний
недійсним на підставі рішення суду.

Ленінським районним судом м. Миколаєва
18.11.2013 р. було постановлено Рішення по
справі № 2/489/2786/2013 за позовом ОСОБА_5 до
ПАТ "Кредит Банк (Україна)", ТОВ "Кредекс
Фінанс" про визнання виконавчого
напису нотаріуса таким, що не підлягає
виконанню, відповідно до якого визнано
виконавчий напис від 26.07.2011 р., за
реєстр. № 2010, вчинений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 про
звернення стягнення на нерухоме майно,
а саме АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5,
таким, що не підлягаю виконанню.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів
справи, на теперішній час власником
спірної квартири є відповідачка по
справі - ОСОБА_4А, яка має право
розпорядження нею на власний розсуд.

Відповідно до рішення Ленінського
райсуду м. Миколаєва від 21.11.2013 року, яке
набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про виселення
та вселення було задоволено.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов`язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Проте ОСОБА_5 не надано суду належних та
допустимих доказів того, що Іпотечний
договір укладено сторонами із
порушеннями вимог чинного
законодавства та у разі задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 права
ОСОБА_5 буде порушено.

Ухвалою суду від 24.02.2014 року позов
ОСОБА_5 забезпечено шляхом накладення
арешту на спірне нерухоме майно.
Оскільки, відповідно до частини шостої
статті 154 ЦПК України заходи
забезпечення позову мають тимчасовий
характер і діють, у даному випадку, до
набрання рішенням суду законної сили,
відповідно накладений ухвалою суду
арешт на нерухоме майно підлягає
скасуванню після набрання рішенням
суду законної сили.

На підставі ст. ст. 207, 1222, 1233, 1257 ЦК
України, керуючись ст. ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88,
212-214, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, визнання права власності -
задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за
Договором позики грошових коштів від
29.11.2013 р., укладеним між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, яка становить 240 000 грн. 00 коп.,
звернути стягнення на предмет іпотеки,
а саме квартиру АДРЕСА_1 (опис об'єкта:
квартира складається з трьох житлових
кімнат, загальною площею 58,8 кв.м.,
житловою площею 40,3 кв.м.), яка належить
на праві власності ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_3, і.н. НОМЕР_1, право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
витрати по сплаті судового збору у
розмірі - 2 400 грн.00 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки
недійсним - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову,
встановлені ухвалою Ленінського
районного суду м. Миколаєва 24 лютого 2014
року, а саме - зняти арешт, накладений на
квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності ОСОБА_4.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду
Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: