Справа № 2/359/25/2013 Головуючий у І
інстанції Величко В.П.Провадження №
22-ц/780/1255/14 Доповідач у 2 інстанції
ІгнатченкоКатегорія 45
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Малорода О.І.,
Поліщука М.А.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 8 серпня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
права спільної сумісної власності
подружжя, її поділ та виділ частки із
спільної часткової власності та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про припинення права власності у
спільному майні, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що він та
відповідач ОСОБА_1 проживали у
зареєстрованому шлюбі з 2003 року по 2009
рік. За час шлюбу подружжям на підставі
договору купівлі-продажу придбано 2/3
частини житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами та 2/3 частини
земельної ділянки площею 0,15 га АДРЕСА_1.
При укладенні вказаного договору
купівлі - продажу житлового будинку та
земельної ділянки, відповідач умовила
позивача включити до списку покупців
її доньку ОСОБА_2, про що він дав згоду,
тому власником 1/3 частини вказаного
будинку та земельної ділянки є також
дочка ОСОБА_1 Крім житлового будинку та
земельної ділянки сторонами в шлюбі
також було придбано та являється
об'єктом права спільної сумісної
власності: кухонний меблевий гарнітур
вартістю 2 200 грн.; телевізор «Самсунг» -
1 500 грн.; холодильник двохкамерний - 1 800
грн.; газова плита - 1 500 грн.; пральна
машина - 1 900 грн.; мікрохвильова піч - 600
грн.; газова колонка - 1 600 грн.;
конвектори для підігріву 3 шт. - 1 500 грн.
та водяний насос - 1 600 грн.

З урахуванням того, що після розірвання
шлюбу між сторонами складися неприязні
стосунки та не досягнуто згоди щодо
порядку користування і розпорядження
будинком, господарськими спорудами та
земельною ділянкою, ОСОБА_3, уточнивши
позивні вимоги, просив суд визнати за
ним та ОСОБА_1 право спільної сумісної
власності на 2/3 частини житлового
будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами, 2/3 частини земельної
ділянки, які розташовані АДРЕСА_1;
Здійснити поділ спільної сумісної
власності шляхом визнання за ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 по 1/3 частині спірного житлового
будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами, а також по 1/3 частині
земельної ділянки; виділити позивачу в
натурі 1/3 частину із спільної часткової
власності, а саме житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами та 1/3 частину
земельної ділянки; поділити спільно
нажите майно подружжя між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, виділивши у власність позивачу:
телевізор «Самсунг» холодильник
двохкамерний, газову колонку,
конвектор для підігріву 1 шт. та водяний
насос загальною вартістю 7 000 грн., а
відповідачу виділити у власність:
кухонний меблевий гарнітур, газову
плиту, пральну машину, мікрохвильову
піч, конвектори для підігріву 2 шт.
загальною вартістю 7 200 грн.

В свою чергу в грудні 2012 року ОСОБА_1
звернулася до суду із зустрічним
позовом про припинення права власності
ОСОБА_3 на 1/3 частину у спільному майні
подружжя, посилаючись на те, що частка
позивача за первісним позовом у
нерухомому майні є незначною і не може
бути виділена в натурі у спільне
користування, оскільки внаслідок
неприязних стосунків між колишнім
подружжям постійно виникають
конфлікти із втручанням
правоохоронних органів.

ОСОБА_1 зазначила, що кухонний меблевий
гарнітур, холодильник двохкамерний,
газова колонка, конвектори для
підігріву - 3 шт., газова плита, пральна
машина придбані за кошти дочки ОСОБА_2
Крім цього на спірній земельній
ділянці розташовано ще один житловий
будинок, який також побудований та
належить її дочці ОСОБА_2 Тому позивач
за зустрічним позовом вважає, що
вказане майно не може бути об'єктом
спільної сумісної власності подружжя і
не підлягає поділу між сторонами.

Просила суд припинити право власності
ОСОБА_3 на 1/3 частину домоволодіння
АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/3 частину вказаного
домоволодіння та вирішити питання про
присудження позивачу компенсації за
його частку у спільному майні подружжя
в розмірі 1/3 від вартості житлового
будинку з надвірними будівлями і
спорудами та земельною ділянкою.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 8 серпня 2013 року первісний позов
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право
спільної сумісної власності на 2/3
частини житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами, а також 2/3
частини земельної ділянки, які
розташовані АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/3 частки
житлового будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами та по 1/3 частки земельної
ділянки, які розташовані АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 літню кухню-гараж «Ж»
(самовільне будівництво), погріб під
частиною будівлі «Г» та колодязь
питний «Л».

Виділити ОСОБА_1 одноквартирний
житловий будинок «А1» з прибудовою «а1»
- веранду з ганком «а2», сарай « 1/2Д»,
колодязь питний «К».

Решту будівель та споруд, а саме: ворота
«№ 4, хвіртку «№ 5», огорожу «№ 6» газо-
та водо-комунікації залишити у
спільному користуванні ОСОБА_3 та
ОСОБА_1.

Розділено спільне сумісне майно
подружжя, виділивши ОСОБА_3: телевізор
«Самсунг» вартістю 1 500 грн.;
холодильник двохкамерний - 1 800 грн.;
газову колонку - 1 600 грн.; конвектор для
підігріву 1 шт. - 500 грн.; водяний насос - 1
600 грн., а всього майна на загальну суму 7
000 грн.

ОСОБА_1 виділено: кухонний меблевий
гарнітур вартістю 2 200 грн.; газову плиту
- 1 500 грн.; пральну машину - 1 900 грн.;
мікрохвильову піч - 600 грн.; конвектори
для підігріву 2 шт. - 1 000 грн., а всього
майна на загальну суму 7 200 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3
судові витрати, що складаються з
судового збору - 173 грн., витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - 252 грн., та витрати по
проведенню експертиз на загальну суму
19 120,80 грн., а всього стягнуто - 19 545,80
грн..

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, 19
серпня 2013 року ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, та 29 вересня 2013 року
доповнення до неї, в якій просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове рішення про задоволення
зустрічних позовних вимог, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
а також невідповідності висновків суду
обставинам справи, та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні первісного
позову відмовити, а зустрічний позов
задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
позивач за зустрічним позовом
зазначила, що задовольняючи зустрічний
позов, суд відступив від рівності
часток у спільному майні колишнього
подружжя, до того ж суд виділив 2/3
частини майна сторонам, яке було
придбано ОСОБА_2 Крім того, визначивши
порядок користування частиною майна,
суд вийшов за межі позовних вимог,
оскільки позивачем не заявлялося таких
вимог. Висновок суду про те, що ОСОБА_3
має право на 1/3 частинку у спільному
майні, а саме у вигляді літньої
кузні-гаражу «Ж» (самовільне
будівництво), погребу під частиною
будівлі «Г» та колодязю питного «Л» не
відповідає фактичним обставинам
справи. Також апелянт зазначила, що
відмова суду у задоволенні зустрічного
позову у зв'язку із неподанням
відповідачем доказів про внесення на
депозит суду коштів, в якості
компенсації за частку позивача у
спільному майні подружжя у розмірі 1/3
від вартості житлового будинку з
надвірними будівлями і спорудами та
земельною ділянкою не відповідають
обставинам справи, так як суд не
забезпечив право відповідача щодо
ознайомлення з висновками експертизи,
не повідомив реквізити депозитного
рахунку на не надав часу для внесення
відповідної суми частини реальної
вартості майна.

ОСОБА_2 24 вересня 2013 року звернулась до
апеляційного суду Київської області з
заявою про приєднання до апеляційної
скарги ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 8 серпня 2013 року
та просила скасувати оскаржуване
рішення, ухвалити нове про задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, з
мотивів порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В обґрунтування зазначила, що суд
вийшов за межі цивільно-позовного
провадження, узаконивши самовільно
побудовану будівлю під назвою «літня
кухня», яка стала предметом спору, та
визнав на неї право власності за
позивачем, а також на земельну ділянку,
що до неї прилягає, не вказавши розміри
та межі тих ділянок, які має
використовувати кожна із сторін, та ті
що виділені в загальне користування,
чим позбавлено її права на земельну
ділянку під збудованою нею будівлею
«літньої кухні» та ділянкою, що до неї
прилягає, яка згідно технічного
паспорта Бориспільського БТІ від 13.01.2010
року є її власністю. Виділивши у
власність позивачу ОСОБА_3 кухню, гараж
та погріб у збідованому нею будинку,
суд не вирішив долю житлової площі
другого поверху новобудови, позбавивши
відповідачів можливості
користуватися другим поверхом будівлі.

Також суд не виконав вимог щодо
використання можливості врегулювання
спору до судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційних скарг
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги належить задовольнити частково,
рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 8 серпня 2013 року в частині поділу
житлового будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, в іншій
частині рішення залишити без змін з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 про припинення права
власності у спільному майні суд
виходив з того, що відповідач не внесла
на депозитний рахунок Бориспільського
міськрайонного суду коштів, за
компенсацію частки ОСОБА_3 у спільному
майні подружжя в розмірі 1/3 від
вартості житлового будинку з
надвірними будівлями і спорудами та
земельною ділянкою.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що в цій частині рішення суду
першої інстанції суд правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, та дав їм вірну оцінку.

Згідно до ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. І
відповідно до ч. 2 даної статті, кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 4 ЦПК України суд,
здійснюючи правосуддя, захищає права,
свободи та інтереси фізичних осіб у
спосіб, визначений законами України.

Перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів міститься
в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є
вичерпним, і суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений законом або
договором.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

2. Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Так судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 проживали у зареєстрованому
шлюбі з 2003 року по 2009 рік. За час шлюбу
подружжям, та донькою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
на підставі договору купівлі-продажу
від 29 червня 2004 року придбано кожним по
1/3 частини житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами (а.с.7, т.1) та за
договором купівлі-продажу земельної
ділянки від 29 червня 2004 року по 1/3
частини земельної ділянки загальною
площею 0,15 га (а.с.8,т.2) АДРЕСА_1. Крім
житлового будинку та земельної ділянки
сторонами в шлюбі також було придбано
рухоме майно.

На даній земельній ділянці сторонами
було самовільно збудовану літню
кухню-гараж «Ж».

ОСОБА_2 належну їй 1/3 частину будинку з
надвірними господарськими будівлями
за договором дарування від 12 липня 2012
року (а.с.39 т.2) подарувала своїй матері
ОСОБА_1, де в опису домоволодіння
пунктом 6 під літ.Ж,Г зазначено літня
кухня-гараж, погріб. Договір є чинним
на день розгляду справи в суді
апеляційної інстанції.

Після розірвання шлюбу між сторонами
склалися неприязні стосунки та не
досягнуто згоди щодо порядку
користування і розпорядження будинком,
господарськими спорудами та земельною
ділянкою, тому сторони звернулись до
суду з даними позовними заявами.

Згідно до ст.365 ЦК України, право
особи на частку у спільному майні може
бути припинено за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі, річ є неподільною,
спільне володіння і користування
майном є неможливим, таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

За клопотаннями сторін ухвалами суду
по справі неодноразово призначалась
будівельно-технічна експертиза для
встановлення вартості рухомого та
нерухомого майна та визначення
можливих варіантів поділу нерухомого
майна.

Згідно п.1,2. висновку №10135/10136 судової
будівельно-технічної експертизи від 1
вересня 2010 року виділ 1/3 частини
житлового будинку, господарських
споруд та земельної ділянки із
збереженням розміру цієї частки не
можливий.

Згідно п.3,4. виділ 1/3 частини житлового
будинку можливий з відхиленням від
часток у праві власності та добудовою
додаткових приміщень. Вказано
варіанти виділу, розміри компенсації,
сумарна вартість ремонтно-будівельних
робіт з переплануванням (а.с.57-71 т.1).

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно,
яке є у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності.

Відповідно до ст.356 ЦК України,
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю, а згідно ст.358 ЦК України
встановлено, що право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою та
співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою власністю, а як
встановлено судом сторони по справі
будучи співвласниками майна не можуть
досягнути згоди по порядку поділу,
виділу та користування даним нерухомим
майном, тим самим звернення сторін до
суду з даними позовами є правомірне.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 від 04 жовтня 1991 року
„Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок" встановлено, що при вирішенні
справ про виділ в натурі часток жилого
будинку, що є спільною частковою
власністю, береться до уваги, що кожній
зі сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом, виділ може мати
місце за наявності технічної
можливості переобладнати приміщення в
ізольовані квартири, а згідно п.7 даної
постанови встановлено, що у спорах про
поділ будинку в натурі може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності, а у тих випадках, коли
для поділу необхідне переобладнання та
перепланування будинку, то проводиться
за наявності дозволу на це виконкому
місцевої ради.

В судовому засіданні суду апеляційної
інстанції позивач ОСОБА_3 на запитання
суду щодо його пропозиції погодження
на один з варіантів судової
будівельно-технічної експертизи
виділу йому 1/3 частини житлового
будинку, господарських споруд та
земельної ділянки, заперечив проти
виділу йому 1/3 частини житлового
будинку, господарських споруд та
земельної ділянки відповідно до
запропонованих експертом варіантів
виділу, вказав що він погоджується з
рішенням суду першої інстанції про
виділ йому літньої кухні-гаражу «Ж»
(самовільне будівництво), погріб під
частиною будівлі «Г» та колодязь
питний «Л», і з іншими варіантами він не
погоджується і не бажає такого виділу.

На запитання колегії суддів щодо
отримання дозволу виконкому місцевої
ради та відповідних служб на
переобладнання та перепланування
будинку, для виділу 1/3 частки позивача
ОСОБА_3 в будинку АДРЕСА_1, сторони
повідомили, що за отриманням дозволу
ніхто з них не звертався, оскільки
вважають неможливим проживання сторін
в одному будинку.

Також в судовому засіданні суду
апеляційної інстанції на запитання
суду щодо отримання дозволу на
будівництво літньої кухню-гаражу «Ж»,
отримання рішення відповідної ради на
присвоєння номеру « АДРЕСА_2» даному
об'єкту, оскільки в технічному паспорті
на дану будівлю вказано адресний номер
АДРЕСА_2 власник ОСОБА_2 (а.с.129-133, т.1),
сторони пояснили що відсутні рішення
про надання дозволу на будівництво
літньої кухню-гаражу «Ж», та
присвоєння даній будівлі нового
адресного номеру « АДРЕСА_2», в
експлуатацію дана будівля не
приймалась станом на день розгляду
справи в суді першої та апеляційної
інстанції залишається самовільно
збудованою будівлею.

Згідно листа КП Бориспільського
районного «БТІ» №18 від 16.01.2012 року, на
запит суд, технічний паспорт на
нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2
виготовлявся на підставі заяви ОСОБА_2.
Право власності на нерухоме майно за
вказаною адресою в Бориспільському
«БТІ» не реєструвалось (а.с.249 т.1).

Згідно висновків судової
будівельно-технічної експертизи №10137а
від 3 березня 2010 року (а.с. 107 зворот т.1)
та №10438/10-15 від 23 вересня 2011 року (а.с.161
т.1) встановлено, що при проведенні
візуального-інструментального
обстеження земельної ділянки
встановлено, що на ній знаходяться
самовільно збудовані будівлі, а саме:
літня кухня-гараж літ. «Ж» та ті, що не
внесені до технічного паспорту БТІ від
12.10.2010 року, а саме: надвірна вбиральня
та літній душ.

Ухвалюючи рішення про виділення ОСОБА_3
літню кухню-гараж «Ж» (самовільне
будівництво), погріб під частиною
будівлі «Г» суд вказав що це є
самовільне будівництво.

Колегія суддів вважає, що з такими
висновками суду щодо виділу самовільно
збудованої будівлі погодитись не
можна, оскільки вони зроблені з
порушенням вимог матеріального та
процесуального права.

Так, відповідно до вимог ч.2, 3 ст.376 ЦК
України особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнано за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

На підставі наведеного, висновок суду
про виділення позивачу ОСОБА_3 літню
кухню-гараж «Ж» (самовільне
будівництво), погріб під частиною
будівлі «Г» не ґрунтується на
матеріалах справи та суперечить
вимогам ст.376 ЦК України.

За таких обставин рішення суду в
частині поділу житлового будинку з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями та спорудами підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким в позові ОСОБА_3 слід
відмовити.

Рішення суду першої інстанції в
частині поділу рухомого майна
сторонами не оскаржувалось, судом
апеляційної інстанції не
переглядалось.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.15, 355, 356, 365, 376 ЦК України,
Роз'ясненнями Постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 04 жовтня
1991 року „Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок", ст.ст.303, 304, 307, 309, 313,314,316, 209, 218
ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 8 серпня 2013 року в частині поділу
житлового будинку з відповідними
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3, в іншій
частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді: