22-ц/772/253/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Воробйов В. В.Категорія: 20
Доповідач: Якименко М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Якименко М.М.

Суддів: Вавшка В.С., Іващука В.А.

при секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 06
грудня 2013 року,-

В С Т А Н О В И
Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги мотивувала наступним.

З 30 квітня 1996 року по 14 червня 2006 року
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі із відповідачем ОСОБА_3, під час
якого, а саме - 04 квітня 1998 року, за
спільні з відповідачем кошти була
придбана квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Замостянського районного
суду м.Вінниці від 31.05.2006 року шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано. 14.06.2006
року позивач отримала свідоцтво про
розірвання шлюбу.

Пізніше позивачу стало відомо, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 20.06.2013 року, посвідченого приватним
нотаріусом Вінницького міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
зареєстрованого в реєстрі за № 2551
ОСОБА_3 було продану ОСОБА_4 вказану
квартиру.

Вважаючи, що продана ОСОБА_3 квартира
є їх спільною сумісною власністю , та
посилаючись на ст. 68 Сімейного Кодексу
України, згідно якої розірвання шлюбу
не припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу
і розпорядження яким, згідно
Цивільного Кодексу України,
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, просить суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 20.06.2013 року.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 06 грудня 2013 року
було позов задоволено. Визнано
недійсним договір купівлі- продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Повернуто сторони в
попереднє становище. Стягнуто зі
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 368000,00 гривень.
Стягнуто в рівних частках зі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір
на загальну суму в розмірі 344,40 гривень,
а саме - по 172,20 гривень з кожного.

Не погодившись з таким рішенням
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

Посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
недоведеність обставин справи, які суд
вважав встановленими, остання просить
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних
вимог відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
доповідача, пояснення осіб ,що беруть
участь в справі, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог в суді першої
інстанції, дійшла висновку, що остання
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що з 30.04.1996 року по 14.06.2006 року позивач
ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 перебували
у шлюбі (а.с. 10-11).

Під час перебування у шлюбі , а саме
04.05.1998 року, відповідач ОСОБА_3 за
договором купівлі-продажу придбав
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

Рішенням Замостянського районного
суду м. Вінниці від 31.05.2006 року шлюб між
сторонами було розірвано (а.с. 9-10).

Згідно ст.22 КпШС 1969 року (чинного на
час придбання ОСОБА_3 квартири), майно,
нажите подружжям за час шлюбу є його
спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 68 Сімейного Кодексу
України (далі - СК України), розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу.

Відповідачем було визнано та
відповідно не заперечувалось, що дана
квартира була придбана за спільні
кошти подружжя.

Судом встановлено, що 20.06.2013 року
ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований за
реєстровим № 2551 (а.с. 7-8).

Згідно ч.2 ст. 369 ЦК України згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Також міський суд встановив, що
ОСОБА_3 при укладенні та посвідченні
договору купівлі-продажу не повідомив
приватного нотаріуса ОСОБА_5 та
відповідача ОСОБА_4 про ту обставину, що
квартира була придбана ним під час
перебування у шлюбі з позивачем
ОСОБА_2 за їх спільні кошти та перебуває
у спільній власності, чим навмисно ввів
в оману ОСОБА_4 не повідомивши їй про
права позивача на вказану квартиру та
необхідність отримати від
співвласника письмової нотаріально
посвідченої згоди на вчинення даного
правочину, а тому прийшов висновку по
задоволення позовних вимог.

Однак з такими висновками суду
колегія суддів не може погодитись з
огляду на наступне.

За змістом ст. 230 ЦК України суб'єктом
обману можуть бути тільки продавець і
покупець, тобто сторони правочину, а не
позивач ОСОБА_2, яка не є стороною
даного договору купівлі-продажу. В
даному випадку сторонами договору
(ОСОБА_3 та ОСОБА_4) визнається його
дійсність та не оспорюється.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира, на момент її продажу
відповідачем ОСОБА_3, належала
останньому на праві приватної
власності, нікому не продана, не
подарована,іншим способом не
відчужена, під заставою, забороною,
арештом не перебувала, судового спору
щодо неї,прихованих недоліків , а також
прав у третіх осіб, як в межах , так і за
межами України не мала, як внесок до
статутного фонду юридичних осіб не
внесена, не передана в найм (оренду),
тимчасове чи довічне користування, як
юридична адреса не використовувалась.

Належність квартири ОСОБА_3 на момент
її продажу приватним нотаріусом було
перевірено.

З зазначеного випливає, що на момент
посвідчення договору , як приватному
нотаріусу так і покупцю ОСОБА_4 було
достеменно відомо, що квартира
належала ОСОБА_3 на праві особистої
власності на підставі договору
купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Зі змісту ст.387 ЦК України
вбачається, що право на витребування
свого майна від особи, яка незаконно,
без відповідної правової підстави
заволоділа ним, має власник.

Ст. 388 ЦК України передбачає випадки,
коли власник майна може витребувати це
майно у набувача (добросовісного
набувача).

Колегія прийшла до висновку що,
оскільки під час розгляду справи не
було здобуто доказів того, що
відповідач ОСОБА_4 неправомірно набула
право власності на квартиру( тобто не
знала і не могла знати, що ОСОБА_3 не мав
права на її відчуження без
нотаріальної згоди на те позивача) ,
вона вважається добросовісним
набувачем.

Ст. 396 ЦК України встановлено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права
відповідно до положень глави 29 ЦК
України, в тому числі і на витребування
цього майна від добросовісного
набувача.

Зі змісту вказаної статті слідує, що
право на захист, відповідно до глави 29
ЦК України, в тому числі і на
витребування майна, має не тільки
власник, а й особа, яка має речове право
на майно.

Оскільки ОСОБА_2 не була стороною
договору купівлі-продажу спірної
квартири, її позовні вимоги про
визнання даного правочину недійсним є
неналежним способом захисту свого
порушеного права.

Відповідно до п.п.в) п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
від 22.12.1995 року №20 при відмові у позові
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним у зв»язку з тим, що покупець є
добросовісним, з особи, яка провела
відчуження майна за відсутності права
на це , на користь власника стягується
дійсна вартість майна.

У зв'язку з цим колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції безпідставно визнав
недійсним договір купівлі-продажу
спірної квартири укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Відтак рішення залишатися в силі не
може, підлягає скасуванню, а позов
залишенню без задоволення.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
підлягають стягненню з позивача на
користь ОСОБА_4 понесені нею судові
витрати у вигляді судового збору в
розмірі 1720,50 гривень.

На підставі викладеного, керуючись
ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія
суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 06 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання правочину
недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
понесені нею судові витрати у вигляді
судового збору в сумі 1720,50 гривень.

Рішення набуває законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
М.М. Якименко

СУДДІ:
В.С. Вавшко

В.А. Іващук