Головуючий суду 1 інстанції - Дьоміна
Доповідач - Карташов О.Ю.
Справа № 430/3217/13-ц
Провадження № 22ц/782/5763/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року лютого «26» дня Колегія
суддів Судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Борисов Є.А., Маляренко І.Б.

при секретарі Скоробогатовій Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу

за апеляційною скаргою

відділу державної виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції

на ухвалу

Станично-Луганського районного суду
Луганської області від 19 грудня 2013 року

по цивільній справі за поданням

державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції про обмеження
права виїзду за межі України стосовно
ОСОБА_2, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції звернувся до суду
з вищезазначеним поданням та просив
застосувати до ОСОБА_2 заходи
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України.

В обґрунтування зазначених вимог
відділ державної виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції послався на
наступне: на виконанні у відділі
державної виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції знаходиться
виконавчий документ № 2н-276 виданий
Станично-Луганським районним судом
Луганської області про стягнення з
ОСОБА_2 боргу у розмірі 5066,96 грн. на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк». 04.02.2009 року
державним виконавцем відкрито
виконавче провадження №ВП 17238413.
Боржник зобов'язання за виконавчим
документом не виконує та має намір
виїзду за кордон.

Ухвалою Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
19 грудня 2013 року подання державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції про обмеження
права виїзду за межі України стосовно
ОСОБА_2 - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відділ державної
виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції просить скасувати
ухвалу суду та ухвалити нову про
задоволення подання державного
виконавця ВДВС про тимчасове обмеження
у праві виїзду за межі України боржника
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд
виходив із того, що Станично-Луганським
відділом державної виконавчої служби
не надано доказів про те, що ОСОБА_2
дійсно ухиляється від виконання
наявних в неї зобов'язань та має наміри
залишити територію України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
оскільки він відповідає матеріалам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ст. 33
Конституції України кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишити територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 «Протоколу № 4
до Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї» кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також, ст. 12 Міжнародного
пакту про громадянські та політичні
права передбачено, що кожна людина має
право залишати будь-яку країну,
включаючи свою власну. Згадані вище
права не можуть бути об'єктом ніяких
обмежень, крім тих, які передбачені
законом, які є необхідними для охорони
державної безпеки, громадського
порядку, здоров'я чи моральності
населення або прав і свобод інших і є
сумісними з іншими правами,
визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України
зазначені правовідносини регулюються
ст. 313 Цивільного кодексу України,
відповідно до якої фізична особа має
право на свободу пересування. Фізична
особа, яка досягла шістнадцяти років,
має право на вільний самостійний виїзд
за межі України. Фізична особа може
бути обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Порядок здійснення права
громадян України на виїзд з України і
в'їзд в Україну, порядок оформлення
документів для зарубіжних поїздок,
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України, порядок
розв'язання спорів у цій сфері регулює
Закон України «Про порядок виїзду з
України та в'їзду в Україну громадян
України».

Положеннями ст. 6 цього
Закону встановлено, що громадянинові
України може бути тимчасово відмовлено
у видачі паспорта, або громадянинові
України, який має паспорт може бути
тимчасово відмовлено у виїзді за
кордон, зокрема, у таких випадках:

-якщо діють неврегульовані
аліментні, договірні чи інші
невиконані зобов'язання до виконання
зобов'язань або розв'язання спору за
погодженням сторін у передбачених
законом випадках, або забезпечення
зобов'язань заставою, якщо інше не
передбачено міжнародним договором
України (пункт 2);

- якщо він ухиляється від
виконання зобов'язань, покладених на
нього судовим рішенням, до виконання
зобов'язань (пункт 5); якщо до нього
подано цивільний позов до суду - до
закінчення провадження у справі (пункт
8).

За змістом пункту 18
частини третьої статті 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець під час
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Статтею 90 Закону України
«Про виконавче провадження»
передбачена відповідальність за
невиконання законних вимог державного
виконавця та порушення вимог цього
Закону.

Ухилення від виконання
зобов'язань, покладених судовим
рішенням, рішенням іншого органу
(посадової особи)», вжите у пункті 5
частини 1 статті 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та у пункті 18
частини 3 статті 11 Закону України «Про
виконавче провадження», означає з
об'єктивної сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків. У зв'язку з цим і
здійснюється примусове виконання. Це
також є підставою для звернення з
поданням до суду щодо вирішення
питання про застосування до такої
особи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

Особа, що має невиконані
зобов'язання, не може вважатися винною
в ухиленні, поки не буде доведено
протилежного.

Відповідно до положення
частини 2 статті 10 ЦПК України
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови «доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання».

Оскільки, відповідно до
частини 2 статті 377-1 ЦПК України,
подання державного виконавця
розглядається судом негайно, без
виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування.

Ухиленням боржника від
виконання своїх зобов'язань не можна
вважати лише наявність статусу
боржника у виконавчому провадженні та
непогашення боргу в добровільному
порядку.

Як вбачається з матеріалів
справи, що на виконанні у відділі
державної виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції знаходиться
виконавчий документ № 2н-276 виданий
Станично-Луганським районним судом
Луганської області про стягнення з
ОСОБА_2 боргу у розмірі 5066,96 грн. на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк». 04.02.2009 року
державним виконавцем відкрито
виконавче провадження №ВП 17238413.

У ході виконання вищезазначеного
виконавчого документа державним
виконавцем зроблені запити до
обліково-реєстраційних установ (БТІ,
ВДАІ, Держкомзему), щодо наявності
зареєстрованого за боржницею рухомого
та нерухомого майна.

Борг станом на 16.12.2013 року
складає 5066,96 грн.

Виходом державним виконавцем за
адресою боржниці, а саме: с-ще Вільхове,
Піщане лісництво, встановлено зі слів
сусідів, що ОСОБА_2 збирається покинути
територію України та виїхати за кордон
з метою заробітку.

Згідно зі ст. 377-1 ч. 1 ЦПК України -
питання про тимчасове обмеження
боржника - фізичної особи або керівника
боржника - юридичної особи у праві
виїзду за межі України при виконанні
судових рішень та рішень інших органів
(посадових осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Відповідно до частини 2 статті 377-1
ЦПК України, подання державного
виконавця розглядається судом негайно,
без виклику чи повідомлення сторін та
інших заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування.

Таким чином, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку,
залишити без задоволення подання
державного виконавця щодо обмеження
права виїзду за межі України боржника,
оскільки ВДВС Станично-Луганського РУЮ
не надано доказів про те, що ОСОБА_2
дійсно ухиляється від виконання
наявних в неї зобов'язань та має наміри
залишити територію України, а
свідчення сусідів не мають
підтвердження наміру виїзду боржниці
за кордон, тобто не має підстав
вважати, що боржниця ухиляється від
виконання покладених на неї
зобов'язань за рішенням суду.

Доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків суду Ніяких нових доказів чи
обставин, які не були предметом
розгляду суду першої інстанції та
могли б вплинути на ухвалу, не надано і
апеляційному суду.

Враховуючи наведене, судова
колегія вважає доводи апеляційної
скарги необгрунтованими та такими, що
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Згідно з п.1 ч. 1 статті 312 ЦПК
України розглянувши скаргу на ухвалу
суду першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

За таких обставин, судова колегія не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваної ухвали суду першої
інстанції, оскільки вона постановлена
з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 303, 304 , п.1 ч.2 ст. 307, 312, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Луганської
області,~

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відділу державної
виконавчої служби
Станично-Луганського районного
управління юстиції ~ відхилити.

Ухвалу Станично-Луганського
районного суду Луганської області від
19 грудня 2013 року ~ залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: