Провадження №22-ц/784/105/14
Головуючий першої інстанції: Гуденко
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

21 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Богуславській О.М.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3,

- представників відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

- відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_8,

- третьої особи - ОСОБА_5, діючої в
інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_9 та
ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

скаргою

представника відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_5

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 7 листопада 2013
року у справі за

позовом

ОСОБА_2, діючої в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої доньки
ОСОБА_11, до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору: ТОВ ЖЕК
«Соляні», служба у справах дітей
адміністрації Центрального району м.
Миколаєва, про вселення, визначення
порядку користування квартирою та
усунення перешкод у її користуванні,
покладення зобов'язання укласти
окремий договір житлового найму та
відкрити окремий особовий рахунок,

та зустрічним позовом

ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_2, діючої
в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору: ОСОБА_5, діюча в
інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2,
орган опіки та піклування виконкому
Миколаївської міської ради, про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_2, діючої в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3, звернулася з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про вселення у
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
усунення перешкод у її користуванні
шляхом надання ключів та вільного
доступу.

Крім того, просила визначити порядок
користування спірною квартирою, жилою
площею 32,6 кв. м, виділивши їй з донькою
кімнату площею 10,4 кв. м, залишити в
користуванні відповідачів дві інші
кімнати, площею 15,9 кв. та 6,3 кв. м,
залишивши в їх загальному
користуванні кухню, коридор, ванну,
вбиральню. Зобов'язати ТОВ ЖЕК «Соляні»
укласти окремі договори найму жилого
приміщення та відкрити окремі
особові рахунки.

В обґрунтування позову позивачка
посилався на те, що з 1996 року по 2006 рік
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_8. В зв'язку з чим, за згодою його
батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вселилася та
проживала разом з ними в спірній
квартирі як член їх сім'ї.
ІНФОРМАЦІЯ_3 року у них з чоловіком
народилася донька ОСОБА_11.

У липні 2005 року вона з дитиною вимушено
залишила квартиру, в зв'язку з
погіршенням шлюбних відносин. В
квартирі вона та дитина зареєстровані,
але не проживають з поважних причин,
іншого житла на праві власності не
мають.

З липня 2005 року вони проживають в
житловому будинку АДРЕСА_2 на правах
оренди житлового приміщення.

Позивачка також вказувала, що
рішеннями Центрального районного суду
м. Миколаєва від 1 грудня
2006 року, а також від 1 березня 2013 року,
які набрали законної сили, частково
поновлені їх житлові права, проте
відповідачі перешкоджають їх
вселенню до квартири.

Посилаючись на викладене, просила про
задоволення позову.

Заперечуючи проти позову,
відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
звернулися до суду із зустрічним
позовом до позивачів про визнання їх
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, посилаючись на
те, що в липні 2005 року позивачі
добровільно виселилися з квартири в
АДРЕСА_2, де постійно проживають до
теперішнього часу.

Після ухвалення у 2006 році рішення
суду на користь позивачки, вона не
виявила бажання проживати в квартирі,
тому з грудня 2006 року без поважних
причин вони з донькою ОСОБА_11 не
проживають у спірній квартирі.

Крім того зазначали, що ОСОБА_2,
перебуваючи у фактичних шлюбних
відносинах з іншим чоловіком, проживає
разом з ним у зазначеному будинку, який
належить його бабусі.

Посилаючись на викладене та вимоги ст.
ст. 71,72 ЖК України, просили про
задоволення зустрічного позову.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 7 листопада 2013
року позов ОСОБА_2, діючої в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_11,
задоволено частково.

ОСОБА_2 разом з неповнолітньою
донькою ОСОБА_11 вселені в спірну
квартиру. В користування позивачів у
спірній квартирі виділена кімната
площею 6,3 кв.м.

Зобов'язано відповідачів не чинити
позивачам перешкод у користуванні
кімнатою площею 6,3 кв.м, а також
нежитловими приміщеннями, які
залишені у спільному користуванні
сторін: коридором - кухнею, площею 14
кв.м, вбиральнею - 1,7 кв.м, коридором - 3,7
кв.м, коридором - 0,8 кв.м, ванною - 3,3 кв.м,
шляхом надання позивачам вільного
доступу та передачі ключів від
вхідних дверей квартири.

Зобов'язано позивачів надавати
відповідачам доступ до підвалу, вхід до
якого знаходиться у кімнаті, площею 6,3
кв.м.

Відмовлено у задоволенні
позовних вимог про укладення
самостійного договору найму
житлового приміщення та відкриття
окремих особових рахунків.

Відмовлено у задоволенні
зустрічного позову. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_4, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просила рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та задовольнити
зустрічний позов, однак залишити за
неповнолітньою ОСОБА_11 право
користування квартирою.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
такого.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 64 ЖК
України члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення.
Повнолітні члени сім'ї несуть
солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно із ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім'ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами,
наймачем та членами його сім'ї які
проживають з ним, не було іншої угоди
про порядок користування жилим
приміщенням.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України», вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселилися до наймача, суд повинен
з'ясувати , чи дотриманий встановлений
порядок при їх вселенні, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться судом.

У пункті 10 цієї ж постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року роз'яснено, що у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК) необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності, суд може продовжити
пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу
площу за згодою членів сім'ї, його не
можна вважати таким, що втратив право
на жилу площу. Якщо ж він вселився в
жиле приміщення всупереч волі членів
сім'ї і був відсутнім понад
встановлені строки без поважних
причин, то суд вправі визнати його
таким, що втратив право на жилу площу.

Наявність рішення суду про право
громадянина користуватися жилим
приміщенням не є перешкодою для
розгляду і задоволення позову про
визнання його таким, що втратив це
право з мотивів, що після набрання
рішенням законної сили або після його
виконання він був відсутнім понад
шість місяців, у тому числі і в тих
випадках, коли строк для виконання
рішення не скінчився.

Наймачеві або члену його сім'ї, який
був відсутнім понад встановлений
законом строк без поважних причин, суд
вправі з цих мотивів відмовити в позові
про захист порушеного права (вселення,
обмін, поділ приміщення тощо).

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_4 є наймачем трикімнатної
квартири АДРЕСА_1, яка належить до
державного житлового фонду та
знаходиться на балансі і
обслуговуванні ТОВ ЖЕК «Соляні» м.
Миколаєва.

В спірній квартирі
зареєстровано 7 осіб, зокрема, наймач
ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_7
зареєстровані з 7 грудня 1972 року, їх син
ОСОБА_8 - з 12 березня 1993 року.

З липня 1996 року після реєстрації
шлюбу з ОСОБА_8 позивачка ОСОБА_2
проживала однією сім'єю та вела спільне
господарство з наймачем у спірній
квартирі до липня 2005 року.

Від шлюбних відносин у ОСОБА_8 та
ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася
донька ОСОБА_11. ОСОБА_2 зареєстрована в
спірній квартирі з 11
лютого 1997 року, а донька ОСОБА_11 з 28
січня 1998 року.

Після припинення їх шлюбних
відносин донька ОСОБА_11 залишилася
проживати з матір'ю, а на її утримання з
ОСОБА_8 стягуються аліменти.

У липні 2006 року ОСОБА_8 та ОСОБА_2
розірвали шлюб, на час розірвання шлюбу
у них фактично склалися інші сім'ї, як
зазначено у рішенні суду про
розірвання шлюбу (а.с. 133).

З липня 2005 року позивачка з донькою
проживають в житловому будинку
АДРЕСА_2, будучи зареєстрованими у
спірній квартирі.

З жовтня 2006 року ОСОБА_8 перебуває у
зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5, від якого мають двох малолітніх
дітей: доньку ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка
зареєстрована в квартирі з дня
народження, та сина ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого з 5
березня 2013 року.

Як вбачається із матеріалів справи,
рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 1 грудня 2006
року, яке набрало законної сили 12
грудня 2006 року, задоволено позовні
вимоги ОСОБА_2, вона разом із
неповнолітньою донькою ОСОБА_11
вселена у спірну квартиру. Відмовлено
у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання їх
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням (а.с.13).

Проте, позивачка не надала суду доказів
щодо її намірів реалізувати
поновлені житлові права.

Так, виконавчий лист для примусового
виконання рішення суду від 1 грудня
2006 року вона отримала лише 5
серпня 2013 року, а 7 серпня 2013 року
звернулася із заявою про примусове
виконання рішення суду (а.с. 9).
Постановою Центрального відділу ДВС
Миколаївського міського управління
юстиції від 9 серпня 2013 року відмовлено
у відкритті виконавчого провадження з
підстав пропуску трирічного строку для
пред'явлення виконавчого документу
для виконання (а.с. 10).

Разом з тим, із матеріалів справи
вбачається, що у грудні 2010 року наймач
ОСОБА_4 пред'явив позов до
ОСОБА_2 та неповнолітньої ОСОБА_11 про
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, з
підстав, передбачених ст. 107 ЖК України,
посилаючись на те, що вони вибули на
інше постійне місце проживання за
адресою: АДРЕСА_2.

У вересні 2011 року ОСОБА_2, діючи в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11, звернулася до
суду із зустрічним позовом про їх
вселення та усунення перешкод у
користуванні квартирою.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 1 березня 2013 року, яке
набрало законної сили 14 травня 2013 року,
відмовлено у задоволенні як
первісного позову ОСОБА_4, так і
зустрічного позову ОСОБА_2 (а.с. 39-41).

При цьому, відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_4, суд
виходив з того, що відсутні підстави,
передбачені ст. 107 ЖК України, для
визнання ОСОБА_4 з донькою ОСОБА_11
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням, однак зазначав,
що це не перешкоджає наймачу повторно
звернутися до суду за захистом
житлового права з інших підстав.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 про вселення
та усунення перешкод у користуванні
квартирою, суд вважав її вимоги
безпідставними.

Докази на підтвердження того, що
позивачка з грудня 2006 року (набрання
законної сили рішенням суду від 12
грудня 2006 року) по вересень 2011 року
(звернення до суду із зустрічним
позовом у справі, по якій ухвалено
рішення 1 березня 2013 року) вчиняла
будь-які дії щодо вселення до спірної
квартири в матеріалах справи відсутні,
як і докази поважності причин
пропуску нею шестимісячного строку,
передбаченого ч. 1 ст. 71 ЖК України.

Отже, позивачка втратила зв'язок з
квартирою та право користування нею у
відповідності до вимог ст. 71 ЖК
України.

Лише у липні 2013 року позивачка
письмово повідомила відповідачів про
свої наміри вселитися до квартири з 25
липня 2013 року, на що отримала відмову
наймача з посиланням на те, що вона
давно втратила зв'язок з квартирою (а.с.
17-18), а у вересні 2013 року
звернулася до суду із зазначеним
позовом.

Саме ці обставини перешкоджання
вселенню позивачки до квартири у липні
2013 року й підтвердили допитані в
якості свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15

На підтвердження того, що вона
протягом 2007- 2010 років тричі вселялась
до спірної квартири, позивачка не
надала суду жодного доказу.

Разом з тим, із матеріалів справи
вбачається, що після припинення
шлюбних відносин та розірвання шлюбу
між позивачкою та відповідачем ОСОБА_8,
за їх взаємною згодою донька ОСОБА_11,
якій на той час виповнилося лише 8
років, залишилася проживала з матір'ю.

Відповідно до ст. ст. 141,160 СК
України місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків, які мають рівні права
та обов'язки щодо дитини.

Якщо батьки проживають окремо,
місце проживання дитини, яка досягла 14
років, визначається нею самостійно (ч.3
ст. 160 СК України).

На час розгляду справи судом
ОСОБА_11 виповнилося 16 років й вона має
право самостійно визначитися зі своїм
місцем проживання.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 71 та ст. 163 ЖК
України у період перебування дитини
на вихованні у родичів, опікуна або
піклувальника за нею зберігається
право користування житлом, де вона
зареєстрована.

Статтею 18 Закону України «Про
охорону дитинства» діти - члени сім'ї
наймача або власника житлового
приміщення мають право користування
займаним приміщенням нарівні з
власником або наймачем.

Ураховуючи викладене,
неповнолітня ОСОБА_11, не може бути
визнана такою, що втратила право
користування житлом.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2 про визначення порядку
користування квартирою, суд виходив з
того, що це відповідатиме вимогам ст.
104 ЖК України.

Між тим, такий висновок є помилковим,
виходячи з наступного.

За змістом ст. 104 ЖК України суд вправі
задовольнити вимоги члена сім'ї
наймача про поділ жилого приміщення,
якщо жилу площу, що припадає на нього
може бути виділено у вигляді
ізольованого приміщення, яке
складається з однієї або кількох
кімнат, розмір якого не менше
встановленого для надання одній особі.

При поділі жилого приміщення за
вимогою члена сім'ї наймача йому може
бути виділено ізольоване жиле
приміщення розміром меншим за жилу
площу, що припадає на нього. Однак,
поділ не може бути допущений, коли це
призведе до штучного погіршення
житлових умов та необхідність
постановки на квартирний облік осіб, як
таких що потребують поліпшення
житлових умов.

Рівень середньої забезпеченості
громадян жилою площею в населеному
пункті визначається і періодично
переглядається виконавчими комітетами
обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів спільно з радами профспілок,
виходячи із даних статистичної
звітності.

Відповідно до постанови виконкому
Миколаївської обласної ради народних
депутатів та президії обласної ради
професійних союзів від 23 січня 1992
року № 4 рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею у
м. Миколаєві становить 8
кв. м, а такими, що потребують
поліпшення житлових умов, визнаються
громадяни, які забезпечені житловою
площею не більше 7 кв. м на одну особу.

Як вбачається із матеріалів справи,
трикімнатна квартира АДРЕСА_1,
знаходиться у багатоквартирному
одноповерховому будинку та перебуває
на балансі і обслуговуванні ТОВ ЖЕК
«Соляні» м. Миколаєва.

Вказана квартира у 1972 році,
складалася із двох житлових кімнат
(площею 15,9 кв. м та 10,4 кв. м,
кухня - 6,3 кв. м) і була виділена
військовослужбовцю ОСОБА_4 на сім'ю із
трьох осіб, який і є її наймачем.

Протягом 1993-1994 років з дозволу
компетентних органів до квартири була
здійснена прибудова та перепланування,
внаслідок чого квартира стала
трикімнатною.

Із викопіювання плану квартири,
технічної характеристики та довідки
ТОВ ЖЕК «Соляні» вбачається, що
зазначена квартира є трикімнатною (не
приватизована) з усіма зручностями,
загальною площею 56,1 кв. м, та житловою -
32,6 кв.м, складається із таких житлових
кімнат: № 6, площею 15,9 кв. м, № 4, площею
10,4 кв. м, № 8, площею 6, 3 кв. м
(переобладнана із кухні), а також
кухні, № 1, площею 14 кв.м (прибудова),
ванна № 2 - 3,3 кв.м (прибудова), вбиральня
№ 7, площею 1,7 кв.м, коридори № 5, площею
3,7 кв. м та № 3, площею 0,8 кв.м (а.с. 24-25,
115-116).

Таким чином, кожен із 6 зареєстрованих
в ній осіб, які мають право
користування квартирою, має право на
5,43 кв. м житлової площі (32,6 кв. м : 6 = 5,43
кв.м) .

Виділення в користування
неповнолітній ОСОБА_11 кімнати № 8,
площею 6,3 кв. м, призведе до погіршення
житлових прав наймача та інших членів
його сім'ї.

Крім того, вказана кімната
переобладнана із кухні з входом до
підвалу під нею, який знаходиться у
користуванні усіх членів сім'ї, тому
суд першої інстанції, виділяючи в
користування цю кімнату, зобов'язав
надавати безперешкодний доступ до
підвалу іншим особам. Отже, таке
приміщення не можна вважати
ізольованим.

За такого, виділення її в окреме
користування ОСОБА_11 є неможливим,
тому і позовні вимоги про визначення
порядку користування квартирою
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК
України порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, є підставою для
скасування рішення.

В зв'язку з викладеним, рішення
районного суду підлягає частковому
скасуванню в частині задоволених
позовних вимог ОСОБА_2, а також в
частині вирішення зустрічного позову
на підставі пунктів 1,4 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням у скасованій
частині нового рішення.

Рішення суду про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
діючої в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11, про покладення
зобов'язання укласти окремі договори
найму жилого приміщення та відкриття
окремого особового рахунку сторонами
не оскаржується, тому не є предметом
апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 7 листопада 2013
року в частині задоволених позовних
вимог ОСОБА_2, діючої в своїх інтересах
та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11,
а також в частині вирішення зустрічних
позовних вимог - скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2, діючої в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_11, про
вселення ОСОБА_11 та усунення перешкод у
користуванні квартирою задовольнити.

Вселити неповнолітню ОСОБА_11 у
квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не чинити їй
перешкод у користуванні квартирою.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, діючої в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11, про
визначення порядку користування
квартирою.

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8
про її вселення, визначення порядку
користування квартирою та усунення
перешкод у її користуванні.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відмовити у задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
неповнолітньої ОСОБА_11 такою, що
втратила право користування
квартирою.

Рішення суду про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2,
діючої в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11, про укладення
окремого договору найму жилого
приміщення та відкриття окремого
особового рахунку, а також про
розподіл судових витрат - залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: