Справа № 254/1396/14-ц
Провадження № 2/254/830/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

16 квітня 2014 року
м. Донецьк

Будьоннівський районний суд м.
Донецька у складі:

Головуючий-суддя
Сенчишин Ф.М.

При секретарі
Литовченко М.О.

За участю представника позивача
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого
комітету Будьоннівської районної у м.
Донецьку ради, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог, приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу Бєлявцева Анна Віталіївна, про
визнання права власності на
домоволодіння в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

Згідно позову, 25 листопада 1947 року
між дідом позивачки ОСОБА_5 і
Будьоннівським райкомунхозом був
укладений договір на право забудови
вільної земельної ділянки загальною
площею 1500 кв.м. за адресою АДРЕСА_1.
Зазначений договір зареєстрований в
Будьоннівському райкомунхозі за № 1959 29
листопада 1947 року. ОСОБА_5 збудував
житловий будинок літер А1 за адресою
АДРЕСА_1, в 1949 році. Рішенням виконкому
Пролетарської районної ради м.
Донецька № 22/510 від 29 листопада 1972 року
з наданої ОСОБА_5 земельної ділянки
було виділено земельну ділянку площею
450 кв.м. батьку позивачки ОСОБА_7
Останній збудував житловий будинок
літер Б1 за адресою АДРЕСА_1, в 1973 році.
Рішенням виконкому Будьоннівської
районної ради м. Донецька № 432 від 14
листопада 1984 року земельні ділянки
ОСОБА_5 і ОСОБА_7 були об'єднані. Дідусь
позивачки ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1,
його дружина ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, а батько позивачки ОСОБА_7
помер ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивачка
звернулася до приватного нотаріуса із
заявою про прийняття спадщини. Однак,
оскільки вищевказані документи не були
зареєстровані в БТІ м. Донецька,
нотаріус своєю постановою відмовив
позивачці у видачі свідоцтва про право
на спадщину після смерті батька.

Позивачка просить суд визнати за нею в
порядку спадкування після смерті
батька ОСОБА_7 право власності на
житловий будинок літер А1 загальною
площею 50,1 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м.,
житловий будинок літер Б1 загальною
площею 54,6 кв.м., житловою площею 33,8 кв.м.,
господарські споруди - літню кухню
літер В, літню кухню літер И, сараї
літер Г, літер Д, літер Е, вбиральню
літер З, паркани 1-2, розташовані за
адресою АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтримала в повному обсязі
заявлені позовні вимоги та доводи
позовної заяви, на яких вони
ґрунтуються.

Відповідач Виконавчий комітет
Будьоннівської районної у м. Донецьку
ради та третя особа приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу Бєлявцева А.В., належним чином та
завчасно сповіщені про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
з'явилися. Надали суду письмову заяву
про розгляд справи без їх участі. За
ухвалою суду справа розглянута за
відсутності відповідача та третьої
особи.

Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить
з наступного.

Позивачем надана копія технічного
паспорту на домоволодіння, за яким
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1,
впродовж 1949-1970 років зведені:

- житловий будинок літ. А-1,
загальною площею 50,1 кв.м., житловою
площею 17,2 кв.м.;

- житловий будинок літ. Б-1,
загальною площею 54,6 кв.м., житловою
площею 33,8 кв.м.;

- літні кухні літ. В та И;

- сараї літ. Г, Д та Е;

- убиральню літ. З;

- паркан 1-2.

Будівництво було здійснене на
земельній ділянці, яка була надана
ОСОБА_8 на підставі договору про право
забудови вільної земельної ділянки від
25 листопада 1947 року, копія якого додана
до матеріалів цивільної справи.

В подальшому, Виконкомом Пролетарської
районної ради депутатів трудящих м.
Донецька було ухвалене рішення № 22/510
від 29 листопада 1972 року, яким було
вилучено з земельної ділянки загальною
площею 1439 кв.м. ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 - 450
кв.м. та передано його зятю ОСОБА_7

14 листопада 1984 року Виконавчим
комітетом Будьоннівської районної
ради народних депутатів було ухвалене
рішення № 432, за яким зазначені
земельні ділянки були об'єднані в одну
земельну ділянку. Рішення обґрунтоване
тим, що в 1949 року ОСОБА_5 на своїй
земельній ділянці звів житловий
будинок літ. А-1, ОСОБА_7 на виділеній
йому земельній ділянці звів житловий
будинок літ. Б-1, однак житлові будинки
розташовані на земельних ділянках так,
що за технічними умовами самостійними
земельними ділянками їх вважати
неможливо.

З довідки КП «БТІ м. Донецька» та
інформаційної довідки з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
щодо об'єкта нерухомого майна
вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7
зазначене домоволодіння в БТІ
проінвентаризували, однак право
власності не зареєстрували.

У Постанові Верховного Суду України
від 13 червня 2012 року № 6-54 цс 12 за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах сформульовано
обов'язкова для всіх судів України
правова позиція.

Відповідно до статті 2 Закону України
від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин (вересень 2008 року),
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону
право власності та інші речові права на
нерухоме майно, набуті згідно з діючими
нормативно-правовими актами до
набрання чинності цим Законом,
визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до
набрання чинності Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
нерухоме майно набувається в порядку,
який існував на час його спорудження, а
не виникає у зв'язку із здійсненням
державної реєстрації права власності
на нього в порядку, передбаченому цим
законом, яка є лише офіційним визнанням
державою такого права, а не підставою
його виникнення.

Тобто, відсутність державної
реєстрації права власності на
домоволодіння не є підставою для
визнання його самочинно зведеним, а
оскільки домоволодіння було зведене за
наявності відповідних дозвільних
документів на відведеній для цієї мети
земельній ділянці, право власності на
домоволодіння виникло.

За копією свідоцтва про смерть, ОСОБА_5
помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Після його смерті відкрилася спадщина,
до складу якої увійшов належний
померлому житловий будинок літ. А-1 з
відповідною частиною господарських
будівель.

Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України (1963 року),
спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

Заповіту ОСОБА_5 після себе не
залишив, що підтверджується
інформаційною довідкою з відповідного
спадкового реєстру «Заповіти/спадкові
договори».

За ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року),
при спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого.

З копії свідоцтва про шлюб та свідоцтва
про народження вбачається, що померлий
перебував у шлюбі зі ОСОБА_8, від якого
вони мали доньку ОСОБА_9.

Таким чином, спадкоємцями першої
черги за законом після смерті ОСОБА_5 на
підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року)
були його дружина ОСОБА_8 та донька
ОСОБА_9

За ст. 548 ЦК України (1963 року), для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

З інформаційної довідки зі спадкового
реєстру «Спадкові справи та видані на
їх підставі свідоцтва про право на
спадщину» вбачається, що жоден зі
спадкоємців до нотаріуса із заявою про
прийняття спадщини або видачу йому
свідоцтва про прийняття спадщини
протягом шести місяців після смерті
ОСОБА_5 не звертався.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК
України (1963 року), вважається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном.

ОСОБА_8 на момент смерті ОСОБА_5
була зареєстрована разом з ним у
зазначеному житловому будинку та
вступила у фактичне володіння
спадковим майном, що підтверджується
копією домової книги.

Таким чином, ОСОБА_8 на підставі п. 1 ч. 1
ст. 549 ЦК України (1963 року) є такою, що
прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5,
однак не зареєструвала своє право
власності на успадковане майно.

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть.

Заповіту ОСОБА_8 після себе не залишила,
що підтверджується інформаційною
довідкою з відповідного спадкового
реєстру «Заповіти/спадкові договори».

Спадкоємцем першої черги за
законом після смерті ОСОБА_8 на
підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року)
була її донька ОСОБА_9

Остання 10 грудня 1983 року подала до
нотаріуса заяву про прийняття спадщини
після смерті матері, однак свідоцтво
про право на спадщину не отримала та не
зареєструвала своє право власності на
успадковане майно.

Згідно копії свідоцтва про смерть,
ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Заповіту остання після себе не
залишила, що підтверджується
інформаційною довідкою з відповідного
спадкового реєстру «Заповіти/спадкові
договори».

З свідоцтва про народження та копії
свідоцтва про шлюб вбачається, що
померла перебувала у шлюбі з ОСОБА_7,
від якого вони мали доньку ОСОБА_2.

Таким чином, спадкоємцями першої
черги за законом після смерті ОСОБА_9 на
підставі ч. 1 ст. 529 ЦК України (1963 року)
були її донька - позивачка ОСОБА_2, та
чоловік ОСОБА_7

ОСОБА_2 26 вересня 1994 року подала до
нотаріуса заяву про прийняття спадщини
після смерті матері.

ОСОБА_7 на момент смерті ОСОБА_9
був зареєстрований разом з нею у
житловому будинку літ. Б-1 за вказаною
адресою та вступив у фактичне
володіння спадковим майном, що
підтверджується копією домової книги.

За ст. 548 ЦК України (1963 року), прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Виходячи з рівності часток спадкоємців
у спадковому майні, ОСОБА_9 та ОСОБА_7
успадкували по 1/2 частці житлового
будинку літ. А-1 з відповідною частиною
господарських будівель, однак вони
своє право на успадковане майно не
зареєстрували.

ОСОБА_7 за копією свідоцтва про смерть
помер ІНФОРМАЦІЯ_3.

За ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

ОСОБА_7 після себе залишив заповіт,
посвідчений 24 вересня 2011 року
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу
Бєлявцевою А.В. за реєстром № 1555, за
яким усе своє майно заповів позивачці
ОСОБА_2

Зазначений заповіт на момент смерті
ОСОБА_7 був чинним, що підтверджується
інформаційною довідкою з відповідного
спадкового реєстру «Заповіти/спадкові
договори».

За ч. 1 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК
України, спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини.

ОСОБА_2 08 лютого 2014 року подала до
приватного нотаріуса Донецького
міського нотаріального округу
Бєлявцевої А.В. заяву про прийняття
спадщини після смерті батька.

Постановою нотаріуса від 25 лютого 2014
року позивачці відмовлено у вчиненні
нотаріальної дії - видачі свідоцтва про
право на спадщину після смерті ОСОБА_7

В обґрунтування вказаної постанови
нотаріус послався на той факт, що
ОСОБА_7 не зареєстрував право власності
на майно, що входить до складу спадщини.

Суд виходить з того, що як роз'яснив
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16
травня 2013 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про
спадкування», якщо нотаріусом
обґрунтовано відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
виникає цивільно-правовий спір, що
підлягає розглядові у позовному
провадженні. Визнання права власності
на спадкове майно в судовому порядку є
винятковим способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.

Оскільки нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виник
цивільно-правовий спір, який підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Позивачка має об'єктивні перешкоди для
оформлення спадкових прав у
нотаріальному порядку і за
вищенаведених обставин позовні вимоги
про визнання за позивачкою права
власності на успадковане
домоволодіння підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Виконавчого
комітету Будьоннівської районної у м.
Донецьку ради, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог, приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу Бєлявцева Анна Віталіївна, про
визнання права власності на
домоволодіння в порядку спадкування -
задовольнити в повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2, яка народилася
ІНФОРМАЦІЯ_7 в м. Донецьку, іпн НОМЕР_1,
право власності на розташовані за
адресою: АДРЕСА_1:

- житловий будинок літ. А-1,
загальною площею 50,1 кв.м., житловою
площею 17,2 кв.м.;

- житловий будинок літ. Б-1,
загальною площею 54,6 кв.м., житловою
площею 33,8 кв.м.;

- літні кухні літ. В та И;

- сараї літ. Г, Д та Е;

- убиральню літ. З;

- паркан 1-2.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга в Апеляційний суд Донецької
області через Будьоннівський районний
суд м. Донецька протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Рішення
набирає законної сили після закінчення
строку подання апеляційної скарги,
якщо таку скаргу не було подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Головуючий :