Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/730/14
Головуючий у 1-й інстанції: Воробйов А.В.
Суддя-доповідач: Сапун О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.,

Краснокутської
О.М.

Сапун О.А.,

при секретарі: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 12
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, про визнання майна
особистою приватною власністю та поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: Публічне акціонерне
товариство «Укрсиббанк», Служба
(управління) у справах дітей районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Орджонікідзевському району,
про поділ спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА :

19 липня 2011 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа
ПАТ «Укрсиббанк», про поділ майна, що
було набуте під час шлюбу, та визнання
права власності на майно, що є у
спільній сумісній власності.

Зазначала, що з 1998 року до 2011 року
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, під час якого
ними із залученням кредитних коштів
було придбано квартиру АДРЕСА_1 та
квартиру АДРЕСА_2

Посилаючись на відсутність згоди
відповідача щодо поділу спірних
квартир в добровільному порядку,
ОСОБА_4 просила позов задовольнити та
виділити їй і визнати за нею право
власності на квартиру АДРЕСА_1 якою
вона користується, виділити
відповідачу і визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_2

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом про поділ
майна подружжя.

Зазначав, що за час шлюбу з ОСОБА_4 ними
за спільні кошти були придбані
двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 та
трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 дві
однокімнатні квартири АДРЕСА_1 АДРЕСА_2
із залученням кредитних коштів;
автомобіль марки «Toyota Corolla», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, всього майна загальною
вартістю 1 154 497 грн. 70 коп. Розмір
кредитних зобов'язань, які ще необхідно
сплачувати, дорівнює 257 197 грн. 35 коп.

З урахуванням інтересів неповнолітніх
дітей, які з ним проживають та
перебувають на його утриманні, просив
виділити йому дві однокімнатні
квартири та двокімнатну, а колишній
дружині трикімнатну квартиру та
автомобіль, стягнувши з неї різницю
вартості майна в сумі 40 846 грн. 84 коп.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суд м. Запоріжжя від 9 квітня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 16 жовтня 2012 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Розділено спільне сумісне
майно подружжя ОСОБА_4.

Виділено ОСОБА_4 і визнано за нею право
власності на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Виділено ОСОБА_3 і визнано за ним право
власності на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати ( а.
с. 3-6,122-126 т. 2 ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з
цивільних і кримінальних справ від 06
лютого 2013 року задоволено касаційну
скаргу ОСОБА_3 Рішення
Орджоніківдзевського районного суду
від 09 квітня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 16 жовтня 2012 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції ( а. с. 162-164 т. 2 ).

При повторному розгляді справи ОСОБА_4,
ОСОБА_3 уточнювали заявлені вимоги.
ОСОБА_4 просила визнати за нею право
особистої приватної власності на
двокімнатну та трикімнатну квартири, а
також автомобіль. Поділити між нею та
відповідачем дві однокімнатні
квартири ( а, с. 40-46 т. 3 ).

ОСОБА_3 просив визнати за ним та ОСОБА_4
право власності на чотири квартири - по
? частці за кожним, визнати за ОСОБА_4
право власності на весь автомобіль,
стягнувши з неї на його користь 12
частку вартості транспортного засобу (
а. с. 26-39 т. 3 ).

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 12
грудня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано за ОСОБА_4 право особистої
приватної власності на квартири
АДРЕСА_3,АДРЕСА_4, на автомобіль марки
«Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Виділено ОСОБА_4 із спільного сумісного
майна подружжя і визнано за нею право
власності на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_1

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Виділено ОСОБА_3 із спільного сумісного
майна подружжя і визнано за ним право
власності на однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2

У задоволенні іншої частини зустрічних
позовних вимог відмовлено ( а. с. 119-123 т. 3
).

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, наданим
доказам, допущені порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 12
грудня 2013 року скасувати. Ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_4 залишити без
задоволення. Зустрічний позов
задовольнити, визнати за кожним з
подружжя право власності на придбані у
шлюбі чотири квартири - по ? частці за
кожним. Визнати за ОСОБА_4 право
власності на автомобіль, стягнувши з
неї ? частку вартості авто.

Заслухавши у судовому засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
вислухавши пояснення представника
апелянта, заперечення ОСОБА_4, її
представника, перевіривши законність і
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Пунктом 2 частини 1 статті 307, пунктами
2,3,4 частини 1 статті 309 ЦПК України
передбачено, що за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право скасувати рішення суду і
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог у разі недоведеності обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідності
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильного
застосування норм матеріального права.

Задовольняючи у повному обсязі позов
ОСОБА_4 і частково зустрічний позов
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що спільне майно подружжя ОСОБА_3,
яке підлягає поділу, складається з двох
однокімнатних квартир - АДРЕСА_1
АДРЕСА_2 які були придбані сторонами
під час шлюбу із залученням кредитних
коштів. Також суд вважав доведеним, що
квартири АДРЕСА_3,АДРЕСА_4, автомобіль
«Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, належать
ОСОБА_4 на праві особистої приватної
власності, оскільки набуті за її
особисті кошти та кошти її батьків. При
цьому суд послався на положення статей
57,60,69,70 СК України.

Повністю погодитися з такими
висновками неможна, оскільки їх
зроблено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Судом з'ясовано, що сторони з 03 квітня
1998 року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано на підставі
рішення Ленінського районного суду
міста Запоріжжя від 20 травня 2011 року.
Мають двох дочок - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка на теперішній час проживає з
ОСОБА_3, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка на
теперішній час проживає з ОСОБА_4
Шлюбні відносини між сторонами
припинились з жовтня 2010 року ( а. с. 8 т. 3
).

За час шлюбу було придбане наступне
майно, яке на теперішній час є в
наявності:

- 12 липня 1999 року двокімнатна
квартира АДРЕСА_3 вартістю 219 098 грн.,
право власності оформлено за ОСОБА_4 ( а.
с. 189-212 т. 1, а. с. 3-4 т. 3 );

- 19 липня 2003 року трикімнатна
квартира №? АДРЕСА_4, вартістю 258 827 грн.,
право власності оформлено за ОСОБА_4 ( а.
с. 213-237 т. 1, а. с. 5-7 т. 3 );

- 22 вересня 2005 року однокімнатна
квартира АДРЕСА_1 вартістю 271 195 грн., із
залученням кредитних коштів, право
власності оформлено за ОСОБА_3 ( а. с.
27-38,162-188 т. 1 );

- 05 грудня 2006 року однокімнатна
квартира АДРЕСА_2 вартістю 291 415 грн., із
залученням кредитних коштів, право
власності оформлено за ОСОБА_3 ( а. с.
7-26,136-158 т.1 );

- 27 лютого 2010 року автомобіль
«Тоуоtа Соrоllа», 2008 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
вартістю 100 931 грн., автомобіль
зареєстровано за ОСОБА_4 ( а. с. 239-246 т. 1,
а. с. 20-21 т. 3 ), всього майна загальною
вартістю 1 141 466 грн.

ОСОБА_4 зареєстрована у трикімнатній
квартирі №? АДРЕСА_4, фактично проживає
у двокімнатній квартирі АДРЕСА_3 цього
ж будинку, у якій зареєстрований ОСОБА_3
та діти ( а. с. 76-77 т. 1 ).

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку.

За правилами частини 1 статті 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60,69 СК
України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Суд правильно визнав, що придбані із
залученням кредитних коштів 22 вересня
2005 року однокімнатна квартира АДРЕСА_1
05 грудня 2006 року однокімнатна квартира
АДРЕСА_2 являється спільним майном
подружжя ОСОБА_3. Такий висновок
узгоджується з нормами матеріального
права, відповідає фактичним обставинам
справи.

В ході розгляду спору встановлено і не
заперечується сторонами, що кредит,
який було отримано для придбання
квартири АДРЕСА_1 у місті Запоріжжі,
сплачений повністю; кредит, який
отримано для придбання квартири
АДРЕСА_2, продовжує погашатися ( а. с.
73-74,128-130,135 т. 1, а. с. 34 т. 2, а. с. 45-61 т. 3 ).

ОСОБА_4 стверджувала, що двокімнатна та
трикімнатна квартири, а також
автомобіль належать їй на праві
особистої приватної власності і поділу
між нею та відповідачем не підлягають,
оскільки придбавалися за її особисті
кошти та за кошти її батьків. При цьому
трикімнатна квартира куплена для
батьків за їх проханням.

Повністю задовольняючи на підставі
статті 57 СК України позовні вимоги
ОСОБА_4, суд вважав доведеним, що дві
квартири та автомобіль не являються
спільним майном подружжя. Послався на
квитанції щодо банківських переказів,
на наявність у ОСОБА_4 банківських
рахунків, а також на пояснення свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8 - батьків позивачки ( а. с.
86,90-115 т. 1, а. с. 94-46 т. 2 ).

Такий висновок зроблено з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

ОСОБА_3, звернувшись до суду з вимогами
про поділ майна подружжя, стверджував,
що двокімнатна та трикімнатна квартири
придбані у шлюбі і є спільною сумісною
власністю його і ОСОБА_4 У
підтвердження до справи додано
договори купівлі-продажу нерухомості,
які укладалися у період шлюбу сторін - 12
липня 1999 року, 19 липня 2003 року.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і
перехідних положень ЦК України 2003 року,
що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Частиною 1 Прикінцевих положень СК
України передбачено, що цей Кодекс
набирає чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України.

За положеннями статті 22 КпШС України,
чинними на час придбання спірних двох
квартир, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя ( статті 23 КпШС
України ).

Таким чином, правовідносини подружжя
ОСОБА_4 щодо двокімнатної та
трикімнатної квартир виникли
відповідно в 1999 році, в 2003 році, тому
регулюються нормами КпШС України, а не
нормами СК України.

За змістом статті 24 КпШС України майно,
яке належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Відповідно до статті 28 КпШС України в
разі поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними. Суд може визнати
майно, нажите кожним із подружжя під
час їх роздільного проживання при
фактичному припиненні шлюбу, власністю
кожного з них.

Отже, вказаними нормами передбачено
презумпцію віднесення придбаного під
час шлюбу майна до спільної сумісної
власності подружжя. У такому разі
позивач звільняється від доведення
цієї обставини, яка має значення для
правильного вирішення справи, а
відповідач, якщо заперечує проти цього,
відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК
України має довести протилежне (
спростувати матеріально-правову
презумпцію ).

Враховуючи те, що спірні квартири були
придбані за час перебування ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 у шлюбі, та інше не встановлено
договором або законом, вказані
квартири набули правового статусу
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог статті 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, які мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести суду ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях ( частина 4 статті 60 ЦПК
України ).

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК
України обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Вважаючи встановленим факт придбання
ОСОБА_4 спірних квартир та автомобіля
марки «Toyota Corolla», 2008 року випуску, у
період шлюбу із відповідачем, але за
особисті кошти, суд у порушення
вищезазначених вимог закону не навів
на підтвердження цього жодного
належного й допустимого доказу,
зазначивши, що кошти на придбання
квартир та автомобіля перераховували
батьки позивачки, при цьому не
з'ясувавши в якому розмірі й за який
період здійснювалися такі грошові
перекази.

Між тим, з наданих документів
вбачається, що квартира АДРЕСА_5 була
продана ОСОБА_4 та її батьками 27 травня
1997 року за 5 831 грн., тоді як двокімнатна
квартира АДРЕСА_3 придбана через два
роки після цього - 12 липня 1999 року.

В ході розгляду справи позивачкою не
надані належні та допустимі докази, які
б підтверджували, що на придбання
двокімнатної квартири використані
саме кошти, отримані від реалізації
квартири її та батьків.

В ході вирішення спору з'ясовано, що
ОСОБА_4 дійсно отримувала від батьків
грошові перекази впродовж 2000-2001 років
на загальну суму 1750 доларів США, однак
не надано будь-яких доказів про те, що
вказані кошти використані 19 липня 2003
року для придбання трикімнатної
квартири.

Той факт, що ОСОБА_4 у період з січня 2008
року по березень 2009 року мала на
рахунках у відділенні АБ «Діамантбанк»
відповідно 9 700 та 9706,09 доларів США також
не свідчать, що після закриття рахунків
кошти використані для придбання 27
лютого 2010 року автомобіля «Тоуоtа
Соrоllа», 2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1. До того ж з
біржової угоди вбачається, що авто
придбане за 100 грн. (а. с. 21 т. 3, 86 т. 1 ).

Посилання суду першої інстанції у
обґрунтування судового рішення щодо
визнання за ОСОБА_4 права особистої
приватної власності на квартири та
автомобіль, на пояснення свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8 зроблено з порушенням
норм процесуального права ( статей 58,59,60
ЦПК України ), оскільки такі пояснення
не являються належним та допустимими
доказами при доведенні вимог
позивачки.

Таким чином, висновок суду, про те, що
дві квартири АДРЕСА_3,АДРЕСА_4 та
автомобіль «Тоуоtа Соrоllа», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, не входить до спільного майна
подружжя, а є особистою власністю
ОСОБА_4, не знайшов підтвердження при
вирішенні спору, а також
спростовується наданими по справі
доказами.

Ураховуючи, що ухвалене у справі судове
рішення не відповідає вимогам статті 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, воно підлягає
скасуванню на підставі статті 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення по
суті позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
однокімнатна квартира АДРЕСА_2 право
власності зареєстровано за ОСОБА_3
Відповідно до договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 05.12.2006р.
ОСОБА_3 отримав від ПАТ «УкрСиббанк»
кредит в іноземній валюті в сумі 33400
доларів США, що дорівнювало
еквіваленту 168 670 гривень за курсом НБУ
на день укладення договору. У виконання
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 05.12.2006 р. між ОСОБА_3
та ПАТ «УкрСиббанк» 05.12.2006р. укладений
договір іпотеки №0/3 квартири
АДРЕСА_2 та договір поруки №0/И від
05.12.2006 року, згідно якого ОСОБА_4
виступала поручителем по кредитному
договору №0.

Згідно свідоцтва про право власності
на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 право
власності на момент придбання квартири
було зареєстровано за ОСОБА_3
Відповідно до договору кредиту №
1354-КУР від 22 вересня 2005р. ним отримане
від ПАТ «УкрСиббанк» кредит в
іноземній валюті в сумі 16500 доларів США,
що дорівнювало еквіваленту 83325 гривень
за курсом НБУ на день укладення
договору. У виконання договору кредиту
№1354-К/Р від 22 вересня 2005 року між ОСОБА_3
та ПАТ «УкрСиббанк» 05.12.2006р. укладений
договір іпотеки №1354-К/Р/3 від 22 вересня
2005р. квартири АДРЕСА_1 та договір поруки
№1354-К/Р/П від 22 вересня 2005 року, згідно
якого ОСОБА_4 виступала поручителем по
кредитному договору №1354-К/Р від 22
вересня 2005 року.

Погашення кредитних зобов'язань за
зазначеними договорами під час шлюбних
відносин, відбувалось за рахунок
спільних коштів подружжя, що сторонами
не заперечується.

Статтею 372 ЦК України визначено, що
майно, яке є спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Враховуючи фактичні обставини справи,
відсутність домовленості сторін щодо
порядку поділу квартир, а також
приймаючи до уваги, що кредитні
зобов'язання перед ПАТ «Укрисббанк»,
які виникли при придбанні двох
однокімнатних квартир, в повному
обсязі сторонами не виконані, колегія
суддів дійшла висновку, що доцільно
визнати за кожним з подружжя право
власності на ? частку квартир за кожним,
автомобіль виділити позивачці, яка ним
фактично користується, різницю у
вартості майна стягнути з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 у сумі 50 465 грн. 50 коп.

Керуючись ст.ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 12 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково,
зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати спільним сумісним майном
подружжя ОСОБА_3 і визнати за кожним з
них право власності по ? частці:

- на квартиру АДРЕСА_3

- на квартиру АДРЕСА_4

- на квартиру АДРЕСА_1

- на квартиру АДРЕСА_2

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 50 465
грн. 50 коп. - вартість ? частки
автомобіля «Тоуоtа Соrоllа», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, зареєстрованого на ім'я ОСОБА_4,
припинивши на вказану частку
автомобіля право власності ОСОБА_3.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання за нею права особистої
приватної власності на квартири
АДРЕСА_3,АДРЕСА_4, на автомобіль «Тоуоtа
Соrоllа», 2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: