Справа №173/950/13-ц
Провадження №2/173/270/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області у
складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в
приміщенні суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та поділ спільного
майна подружжя та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
розподіл майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ
майна. В обґрунтування позовної заяви
зазначено, що 16 березня 2001 року було
зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_2.
Протягом останніх років шлюбні
відносини поступово погіршились,
погляди на життя стали протилежними, а
тому спільне проживання виявилося
неможливим і тому припинились шлюбні
відносини та ведення спільного
господарства. Позивач вважає
збереження сім'ї неможливим, оскільки
це суперечить їх інтересам. У зв'язку з
чим позивач просив суд розірвати шлюб,
укладений між ним та відповідачем.

Також позивач зауважив, що за час шлюбу,
6 вересня 2004 року, на підставі договору
купівлі-продажу було придбано жилий
будинок з господарськими спорудами по
АДРЕСА_1. Також рішенням
Верхньодніпровського районного суду
від 25 грудня 2008 року за ОСОБА_2 було
визнано право власності на самочинно
збудоване майно, а саме господарські
будівлі. Позивач вважає, що дане майно є
спільною сумісною власністю набуте
подружжям на час шлюбу, а тому просив
суд визнати за кожним із них право
власності на ? частину житлового
будинкуА-1, сараю Б-1, сараю Е-1, сараю Г-1,
літньої кухні Б'-1, вбиральні Т, колодязя
К, паркану № 1, воріт № 2, паркану № 3,
водогону № 4, хвіртки №5, що знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи позивач
збільшив свої позовні вимоги та просив
суд виділи кожному із них по 13 вуликів
із бджолиними сім'ями, які також було
придбано за час шлюбу.

В судовому засіданні позивач та
його представник позов підтримали та
просили суд задовольнити позовні
вимоги. Позивач вважав збереження
шлюбу не можливим, суду пояснив, що
намагався налагодити стосунки з
відповідачем, проте вона його покинула,
вивезла з будинку речі та залишила його
самого, у зв'язку з чим він дуже
ображений на ОСОБА_2. Також просив суд
розділити спільне майно, а саме будинок
з господарчими спорудами та 26 вуликів з
бджолиними сім'ями.

Відповідач та її представник в
судовому засіданні позов визнали
частково. Проти розірвання шлюбу та
поділ будинку не заперечували, проте не
визнали позов в частині поділу
вуликів, оскільки, як зазначила
відповідач їй їх подарували.

Також відповідачем було заявлено
зустрічну позовну заяву про поділ
майна, в якій ОСОБА_2 також просила суд
розділити будинок з господарчими
спорудами АДРЕСА_1, а також виділити їй ?
частину грошових коштів ОСОБА_1 в сумі
14000 грн.

В судовому засіданні відповідач
та її представник підтримали вимоги
позовної заяви та просили суд
задовольнити заявлені позовні вимоги.
Про розподіл іншого спільного майна
подружжя вимоги не заявлялись.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які беруть участь у справі, допитавши
свідків, дослідивши матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини
та відповідні їм правовідносини.

16 березня 2001 року Заводським
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції у
Дніпропетровській області було
зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 (а.с. 5).

Сторони спільних дітей не мають.

З квітня 2012 року подружжя не проживає
разом, не ведуть спільне господарство.
Причинами припинення шлюбних відносин
є взаємне непорозуміння подружжя та
небажання сторін зберегти шлюб.

Суд надавав подружжю час на примирення
протягом одного місяця, проте за цей
час позивач від позову не відмовився та
наполягав на розірванні шлюбу.

Таким чином, фактичні взаємини
подружжя свідчать, що між сторонами
остаточно припинено шлюбні відносини і
їх неможливо відновити, отже
збереження шлюбу неможливе та
суперечило б інтересам подружжя. А
тому вимоги позивач про розірвання
шлюбу, укладеного між ним та
відповідачем є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Також на виконання вимог ст. 115
Сімейного кодексу України, суд вважає
за необхідне надіслати копію рішення
суду після набрання ним законної сили
органу державної реєстрації актів
цивільного стану для внесення
відомостей до Державного реєстру актів
цивільного стану громадян та
проставлення відмітки в актовому
записі про шлюб.

Оскільки від відповідача не надійшло
заяви про відновлення їй дошлюбного
прізвища, суд, керуючись ст. 113
Сімейного кодексу України вважає за
необхідне залишити їй прізвище
«ОСОБА_2».

Щодо поділу спільного майна подружжя
суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям на час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку. Частиною 1 ст. 61 Сімейного
кодексу України визначено, що об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Судом встановлено, що 6 вересня 2009 року
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу придбала жилий будинок
А-1, сіни а-1, сарй Б-1, літню кухню В-1,
вбиральню Т, мощення І, паркан № 1,
ворота № 2, паркан № 3, водогін № 4,
хвіртка № 5, розташовані по АДРЕСА_1 (а.с.
7). Право власності на нерухоме майно
було зареєстровано у встановленому
законом порядку, що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно (а.с.6). На підставі
рішення Верхньодніпровського
районного суду Дніпропетровської
області від 25 грудня 2008 року було
визнано право власності ОСОБА_2 на жилу
прибудову А''-1, сарай Г-1, сарай Е-1, що
були самочинно збудовані на території
домоволодіння по АДРЕСА_1. Рішення суду
набрало законної сили 5 січня 2009 року
(а.с. 9).

Отже жилий будинок А-1, сарай Б-1, сарай
Е-1, сарай Г-1, літня кухня Б'-1, вбиральня
Т, колодязь К, паркан № 1, ворота № 2,
паркан № 3, водогін № 4, хвіртка №5, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 є
спільним сумісним майно подружжя
ОСОБА_2, оскільки придбано ним за час
шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що будинок з
господарчими спорудами по АДРЕСА_1
підлягає розподілу між подружжям в
рівних частках, тобто по ? частині
кожному, оскільки судом не встановлено
істотних обставин, які б слугували
підставою для відступу від засад
рівності часток подружжя. У зв'язку з
чим суд вважає в частині поділу
нерухомого майна вимоги ОСОБА_1 є
законними та обґрунтованими, а тому
позов в цій частині підлягає
задоволенню.

Щодо поділу іншого спільного сумісного
майна подружжя суд вважає, що воно не
підлягає розподілу з огляду на
наступне.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясувати джерело і час
його придбання.

В той же час згідно з ч. 1 ст. 11
Цивільного процесуального кодексу
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 Цивільного процесуального
кодексу України визначено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1 було заявлено вимогу про поділ
між ним та ОСОБА_2 26 вуликів з
бджолиними сім'ями.

В той же час досліджені у справі докази,
зокрема показання свідків, не дають
можливості суду встановити скільки у
подружжя було вуликів, джерело і час їх
придбання, оскільки пояснення сторін
та свідків є суперечливими.

Так ОСОБА_1 суду пояснив, що вулики
придбали за спільні кошти і а потім
ОСОБА_2 їх забрала із собою.

ОСОБА_2 суду пояснила, що їй подарували 7
вуликів, потім придбала вона ще
декілька і всього було 10 вуликів, які
вона забрала із собою, коли вирішила
поїхати від позивача.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що в
ОСОБА_2 було 27 вуликів, які із собою
забрала ОСОБА_2. Хто і коли придбав ці
вулики їй не відомо.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що у ОСОБА_2
було близько 10-15 вуликів, які їй
подарував брат.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що її
чоловік подарував ОСОБА_2 7 вуликів.

Свідок ОСОБА_8 суду лише пояснила, що
бачила, як вулики вивозила ОСОБА_2.

Свідок ОСОБА_9 також підтвердив, що
бачив як ОСОБА_2 вивозила вулики,
близько 26-27 штук.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що у
ОСОБА_2 була пасіка, проте скільки було
вуликів і де вони зараз вона не знає.
Бачила на подвір'ї залишилось 3
розбитих вулика. Знає, що вулики ОСОБА_2
привозили із собою, коли переїхали до
будинку, в якому мешкали разом, також
знає, що ОСОБА_1 купляв ще додатково
вулики, оскільки бачила, як він їх
привозив.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
недоведеним позивачем те, що за час
шлюбу він з відповідачем придбали 26
вуликів і що вони є спільною сумісною
власністю, яка підлягає розподілу, а
тому в цій частині позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 суд приходить до наступних
висновків.

Зустрічні позовні вимоги полягають, в
тому числі у поділі між подружжям по ?
частині жилого будинку А-1, сараю Б-1,
сараю Е-1, сараю Г-1, літньої кухні Б'-1,
вбиральні Т, колодязя К, паркану № 1,
воріт № 2, паркану № 3, водогону № 4,
хвіртки №5, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Отже дані вимоги є
аналогічними з вимогами позивача за
первісним позовом. У зв'язку з чим суд
вважає, що в даному випадку відсутній
спір, оскільки, заявляючи такі ж самі
вимоги як і позивач, відповідач
фактично визнає первісний позов, а тому
не має підстав для задоволення тих
самих вимог за зустрічною позовною
заявою.

Щодо вимог про розподіл грошових
коштів в сумі 28000 грн., суд вважає дані
вимоги необґрунтованими та
недоведеними, оскільки в судовому
засіданні не встановлено наявність
грошових коштів у подружжя на час
припинення шлюбних відносин, зокрема
на банківських рахунках, що
підтверджується банківськими
виписками по рахунках ОСОБА_1 та ОСОБА_2
(а.с. 50-56, 70-81).

Відповідач ОСОБА_2 також суду пояснила,
що ОСОБА_1 продав одну корову вже після
того, як вона від нього поїхала, і гроші
він залишив собі.

Проте досліджені у справі докази не
підтверджують дані обставини, оскільки
в судовому засіданні свідки ОСОБА_11,
ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8 суду
підтвердили, що у ОСОБА_2 було дві
корови, одну з ним продали, ще коли жили
разом, а іншу ОСОБА_1 продав після того,
як ОСОБА_2 поїхала. Проте як
розпорядилися сторони грошима від
проданих корів свідки не знають.

Враховуючи вищевикладене суд вважає,
що зустрічна позовна заява не підлягає
задоволенню, оскільки ОСОБА_2 не
доведено обставини на обґрунтування
заявлених позовних вимог.

Також суд приймає до уваги, що в
судовому засіданні неодноразово
оголошувались перерви з метою надання
сторонам можливості уточнити свої
вимоги та надати суду додаткові докази,
проте цього зроблено не було.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат у відповідності до ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України, суд приймає до уваги, що за
подання позовної заяви про розірвання
шлюбу та поділ спільного майна
подружжя ОСОБА_1 було сплачено судовий
збір в сумі 344 грн. 10 коп. , які
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 69, 70, 112, 113, 115
Сімейного кодексу України, ст.ст. 11, 60, 88,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу та поділ спільного майна
подружжя - задовольнити частково.

Шлюб зареєстрований 16 березня 2001 року
Заводським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Дзержинського
міського управління юстиції у
Дніпропетровській області (актовий
запис № 51) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
розірвати.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишити
прізвище «ОСОБА_2».

Після набрання рішенням законної сили
його копію направити відділу
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Верхньодніпровського районного
управління юстиції у
Дніпропетровській області для
внесення відомостей до Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян та проставлення відмітки в
актовому записі про шлюб.

Визнати за ОСОБА_1 (ін..н. НОМЕР_1),
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ?
частину житлового будинку А-1, сараю Б-1,
сараю Е-1, сараю Г-1, літньої кухні Б'-1,
вбиральні Т, колодязя К, паркану № 1,
воріт № 2, паркану № 3, водогону № 4,
хвіртки №5, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 (ін..н. НОМЕР_2),
ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ?
частину житлового будинкуА-1, сараю Б-1,
сараю Е-1, сараю Г-1, літньої кухні Б'-1,
вбиральні Т, колодязя К, паркану № 1,
воріт № 2, паркану № 3, водогону № 4,
хвіртки №5, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

В задоволені зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна
подружжя - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у справі в розмірі 344
грн. 10 коп.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, проте не були присутні під час
проголошення рішення суду мають право
оскаржити його протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко