АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/5231/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.,

- Шебуєвої
В.А.,

при секретарі - Ошедшій
А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 27 лютого 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа:
Служба у справах дітей Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації про позбавлення
батьківських прав

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення
батьківських прав.

Свої вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_2 є
батьком малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Починаючи з липня 2002 року відповідач
свої батьківські обов`язки не виконує,
про стан здоров`я, фізичний, духовний та
моральний розвиток дитини не
піклується, участі у вихованні не бере,
жодного разу з 2002 року відповідач не
відвідав сина за місцем його
постійного проживання, не сплачує
аліменти, внаслідок чого державним
виконавцем було винесено постанову про
арешт майна боржника. Всі питання щодо
виховання сина вирішуються нею
самостійно без участі та підтримки
батька, дитина знаходиться на її
повному утриманні. Відповідач
ухиляється від виконання своїх
батьківських обов'язків по вихованню
дитини, ніяким чином не піклується про
сина, не проявляє заінтересованості в
його подальшій долі, не цікавиться його
успіхами, станом здоров'я, не
піклується про фізичний і духовний
розвиток дитини, його навчанням,
підготовкою до самостійного життя, не
спілкується з дитиною, не відвідував і
не відвідує дитину вдома та жодного
разу у школі. Більш того не дає дозволу
на відвідування дитиною своєї бабусі,
дідуся та тітки, які вже багато років
проживають у Швеції та запрошують
дитину до себе.

Враховуючи наведене просила суд
позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 27 лютого 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав
відносно малолітньої дитини - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що він ніколи навмисно не
уникав обов'язку щодо участі в
утриманні сина, в свою чергу, позивач
постійно перешкоджала спілкуванню з
сином, про що свідчить його заява від
13.02.2003 року.

Зауважує, що починаючи з липня 2002 року
він відвідував сина майже щодня,
постійно надавав позивачу кошти на
його утримання.

З 2003 року позивач разом з сином виїхали
у невідомому напрямку та до 2005 року він
не міг встановити їх місцезнаходження.

Протягом 2005 року він щотижня
зустрічався з дитиною та надавав кошти
на утримання сина.

З 2005 року він захворів на хронічну
ниркову недостатність та потребує
постійної допомоги, тому
заборгованість зі сплати аліментів
виникла не внаслідок його злісного
ухилення від участі в утриманні сина.

Зауважує, що важкий стан здоров'я та
тяжке матеріальне становище не можуть
бути підставою для позбавлення його
батьківських прав.

Звертає увагу на те, що позбавлення
його батьківських прав завдасть шкоди
інтересам дитини.

Крім того, вважає, що представник
органу опіки та піклування мав
з'явитися в судове засідання для дачі
пояснень з приводу висновку про його
самоусунення від виконання своїх
батьківських обов'язків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з їх
доведеності та обґрунтованості. Проте
з таким висновком суду погодитися в
поному обсязі неможливо з огляду на
таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
спільно проживали і ІНФОРМАЦІЯ_1 в них
народився син ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1, виданим
Відділом реєстрації актів цивільного
стану Деснянського районного
управління юстиції у м. Києві 14 квітня
2006 року (а.с.5).

Сторонами не заперечується, що з липня
2002 року стосунки між ними припинилися.

Звертаючись до суду з даним позовом
ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач
усунувся від виконання батьківських
обов'язків, не спілкується з сином та не
надає допомогу на його утримання.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
(ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, дата набуття чинності для України
27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питанням
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону
дитини» передбачено, що на кожного з
батьків покладається однакова
відповідальність за виховання,
навчання і розвиток дитини. Батьки, або
особи, які їх замінюють, мають право і
зобов»язані виховувати дитину,
піклуватися про її здоров»я, фізичний,
духовний і моральний розвиток,
навчання, створювати належні умови для
розвитку її природних здібностей ,
поважати гідність дитини, готувати п до
самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки
зобов»язані піклуватися про здоров»я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу
України мати, батьки можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов'язків по вихованню дитини,
жорстоко поводяться з дитиною.

Пунктами 15,16 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30.03.2007 року
№3 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»
передбачено, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Сторонами не заперечується, що дитина
сторін у справі, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживає з матір'ю та знаходиться на
повному її утриманні.

Згідно характеристики № 311 від 31.10.2013
року, наданої ОСОБА_4 учню 7-А класу,
батько за всі роки навчання у школі не
з'являвся (а.с.7).

Відповідно до вимоги державного
виконавця від 24.10.2013 року
заборгованість по аліментах на користь
ОСОБА_3 на 01.10.2013 року складає 36 177,08 грн.
(а.с.22).

За висновком Дніпровської районної в м.
Києві державної адміністрації №103008-533
від 20.02.2014 року, наданого в ході
розгляду питання щодо позбавлення
батьківських прав ОСОБА_2 відносно
малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
відповідно до рекомендацій комісії за
питань захисту прав дитини засвідчено,
що відповідач самоусунувся від
виконання своїх батьківських
обов'язків, тому орган опіки та
піклування вважає за доцільне
позбавити батьківських прав
відповідача відносно малолітнього
сина (а.с.79-80).

Разом з тим, при ухваленні рішення про
позбавлення батьківських прав ОСОБА_2
суд не звернув уваги на його посилання
на те,що він не ухиляється навмисно від
виконання батьківських обов'язків,
проте не може надавати допомогу
позивачу по утриманню спільного сина, у
зв'язку з тяжким захворюванням, 1-ою
групою інвалідності та скрутним
фінансовим становищем, яке виникло
через неможливість працювати за станом
здоров'я.

Сторонами не заперечується, що
відповідач не працює. Згідно виписок з
історії хвороби, виписки № 126 із
медичної картки амбулаторного
(стаціонарного) хворого хворіє на
хронічний гломерулонефрит з 2005 року.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК №
799514 встановлена перша група
інвалідності з 15.01.2013 року (а.с.41,55,56).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
пояснив, що дійсно він останнім часом
не спілкувався з дитиною, проте пояснює
це тим, що мати дитини категорично
заперечувала проти його спілкування з
дитиною. Він вважає, що заборгованість
по аліментах та відсутність змоги
надавати матеріальну допомогу дитині у
зв'язку з захворюванням не є підставою
для позбавлення його батьківських
прав, оскільки він не діяв на шкоду
дитині.

Аналізуючи встановлені судом взаємин
сторін і вимоги закону, що регулюють
дані правовідносини, колегія суддів,
приходить до висновку, що між сторонами
дійсно склалися стосунки, за яких
батьки уникали спілкування між собою
після припинення фактичних шлюбних
відносин, що опосередковано вплинуло
на стосунки відповідача з дитиною.

Безспірно встановлено судом першої
інстанції, що батько довгий час не
приймає участі у вихованні та
утриманні дитини.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що в
даному конкретному спорі, суд першої
інстанції дійшов передчасного
висновку про застосування до
відповідача крайнього заходу впливу у
вигляді позбавлення батьківських прав,
без врахування роз»ясень, викладених у
п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №3 від 30.03.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав».

В силу названих роз»ясень, враховуючи,
що позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом, суд може у виняткових
випадках при доведеності винної когось
із батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також конкретних обставин справи
відмовити в задоволені позову про
позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини і
поклавши на органи опіки та піклування
контроль за виконанням ним
батьківських прав.

В апеляційному суді ОСОБА_3 пояснила, що
вона з порозумінням відносилася до
того, що в силу своєї хвороби батько не
міг працювати, надавати дитині
матеріальну допомогу та безпосередньо
приймати участь у вихованні дитини.
Конфлікт між ними виник в 2012 році, коли
відповідач не дав згоди на виїзд дитини
за кордон до її батьків. Тоді вона здала
на виконання виконавчий лист про
стягнення аліментів і порушила питання
про позбавлення його батьківських
прав.

Відповідач стверджував, що він не
заперечував проти надання згоди і
таких доказів у позивача не існує. Він
лише попросив її показати документи
куди і на який час має їхати дитина і це
призвело до таких наслідків.

При розгляді даної апеляційної скарги,
колегія суддів виходить з того, що
батько усвідомлює свою провину перед
сином, як і свій обов»язок щодо участі у
вихованні дитини та враховує, що й
важке захворювання відповідача
наклала свій відбиток на його
поведінку.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
навіть при наявності такого
захворювання, відповідач не був
позбавлений можливості спілкуватися з
дитиною в телефонному режимі та в такий
спосіб приймати участь у спілкуванні з
ним і його вихованні.

З огляду на викладене, керуючись
статтями 150, 157, 164, 165 СК України,
пунктами 15,16,18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 30.03.2007
року № 7 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав", ст.ст.
303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія
суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 27 лютого 2014 року скасувати та
ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволені позову
до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських
прав.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність
змінити ставлення до виховання дитини
та покласти на органи опіки та
піклування за місцем проживання
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 контроль за
виконанням ОСОБА_2 батьківських
обов»язків.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: