АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

16 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Кирилюк
Г.М.,Росік Т.В.

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 30 січня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання правочинів
недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 30.01.2014 року у
задоволенні даного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, неповноту
з'ясування обставин, що мають значення
для справи. Зазначає, що суд
безпідставно не урахував тієї
обставини, що відповідачка не могла
видати довіреність на представництво
її інтересів в суді будь - кому з огляду
на те, що вона страждає на психічне
захворювання та не усвідомлює своїх
дій.

В суд апеляційної інстанції сторони та
їх представники не з'явилися,
повідомлені належним чином про що
свідчать зворотні поштові
повідомлення долучені до справи.
Виходячи з положень ч.2 ст.305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
провести апеляційний розгляд справи за
їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в цій частині, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає виходячи з
наступного.

Звертаючись із даним позовом ОСОБА_1
просила визнати недійсними
довіреності видані ОСОБА_2 22.10.2008 року
та 12.07.2011 року, посвідчені приватними
нотаріусами ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
відповідно. Обґрунтовувала свої вимоги
тим, що недієздатна фізична особа не
має права вчиняти будь якого правочину
( ч.2 ст.41 ЦК), а при розгляді інших справ
за участю відповідачки були проведені
експертизи за висновками яких вона
визнана такою, що не може усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

На підтвердження своїх вимог позивачка
надала Акт амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 94
від 13.07.2009 року та Акт стаціонарної
судово-психіатричної експертизи № 160
від 26.04 .2011 року відповідно до
висновків яких ОСОБА_2 виявляє ознаки
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з інтелектуально -
мнестичним зниженням з порушенням
свідомості у наслідок чого не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними станом на 10.03.2004 року та
липень 2009 року ( а.с.9-19).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що відповідачка не
визнана в установленому законом
порядку недієздатною або обмежено
дієздатною, тому має право на вчинення
правочинів й видача нею довіреностей
не порушує прав позивачки.

Колегія суддів з такими висновками
суду погоджується і вважає їх
правильними.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено судом ОСОБА_2 22.10.2008 року
видала довіреність ОСОБА_5,ОСОБА_6 на
представництво її інтересів протягом
трьох років у всіх органах та установах
з правом вчинення будь яких дій в
питаннях, що будуть стосуватися її прав
та інтересів ( а.с.8).

12.07.2011 року нею видано довіреність,
якою вона уповноважила ОСОБА_5,ОСОБА_6,
ОСОБА_7 бути її представниками в
судових та інших органах і установах з
усіма необхідними повноваженнями без
обмежень, з правом передоручення
повноважень протягом трьох років до
12.07.2014 року ( а.с.7).

Фізична особа може бути визнана судом
недієздатною, якщо вона внаслідок
хронічного, стійкого психічного
розладу не здатна усвідомлювати
значення своїх дій та ( або)
керувати ними ( ч.1 ст.39 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст. 40 ЦК України
фізична особа визнається недієздатною
з моменту набрання законної сили
рішенням суду про це.

Згідно до положень ч.1-3 ст.41 ЦК України
над недієздатною особою
встановлюється опіка. Недієздатна
фізична особа не має права вчиняти будь
які правочини. Правочини від імені
недієздатної фізичної особи та в її
інтересах вчиняє опікун.

Сторони не заперечували ,що в
установленому законом порядку ОСОБА_2
не визнана недієздатною або обмежено
дієздатною особою та опікун їй не
призначався.

Рішення Теофільського районного суду
від 12.08.2009 року по справі за заявою
ОСОБА_8 про визнання ОСОБА_2
недієздатною, у межах якого
проводилося її обстеження, скасовано
ухвалою Апеляційного суду
Хмельницької області від 26.10.2009 року та
заяву залишено без розгляду.

Згідно висновків зроблених в Акті
стаціонарної судово-психіатричної
експертизи № 160 від 26.04.2011 року
психічний стан ОСОБА_2 встановлювався
станом на 10.03.2004 року .

Отже, докази подані позивачем не дають
підстав вважати, що на час видачі
довіреностей, відповідачка була
недієздатною, не усвідомлювала
значення своїх дій та ( або) не могла
керувати ними.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Правочин ,який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та (
або) не могла керувати ними може бути
визнаний недійсним за позовом цієї
особи. У разі наступного визнання
фізичної особи, яка вчинила правочин
недієздатною позов про визнання
правочину недійсним може пред'явити її
опікун ( ч.1-2 ст.225 ЦК).

З позовом про визнання довіреностей
виданих нею 22.10.2008 року та 12.07.2011 року
недійсними ОСОБА_2 не зверталася.

Статтею 3 ЦПК Українипередбачено, що
кожна особа має право в порядку,
установленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнання або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом статей 11, 15 ЦК України
цивільні права і обов'язки виникають із
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи захисту цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушення.

Позивачкою не зазначено у позовній
заяві та не доведено під час розгляду
справи які саме її права порушені при
видачі ОСОБА_2 довіреностей на
представництво інтересів останньої в
різних установах , в чому полягає таке
порушення та яким чином ці порушення
можуть бути усунені у разі визнання
правочинів недійсними.

За викладених обставин колегія суддів
погоджується з висновками суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову.

Обставин, які б давали суду
апеляційної інстанції підстави для
спростування указаних висновків суду,
апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та на їх
правильність не впливають.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 30 січня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів шляхом подання до
цього суду касаційної скарги

Головуючий :

Судді :

Справа № 752/ 6526 /13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 4420
/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Фролов М.О.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.