Головуючий суду 1 інстанції - Шпідько
Доповідач - Кострицький В.В.
Справа № 416/4578/13-ц
Провадження № 22ц/782/941/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Кострицького В.В.,

суддів:
Бережної С.В.., Стахової Н.В.,

при секретарі - Щуровій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення
Лутугинського районного суду
Луганської області від 06 лютого 2014 року
по справі за позовом ДП
«Луганськвугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
імені 19 з'їзду КПРС» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за житлово-комунальні
послуги, -

в с т а н о в и л а:

ДП «Луганськвугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
імені 19 з'їзду КПРС» подало позов до
суду про стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги з ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у розмірі 10249 грн
53 коп. Рішенням Лутугинського
районного суду Луганської області від
06 лютого 2014 року позовні вимоги
задоволено в повному обсязі та
стягнуто солідарно з відповідачів на
користь ДП «Луганськвугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
імені 19 з'їзду КПРС» заборгованість за
житлово-комунальні послуги у розмірі
10249 грн 53 коп. та витрати по сплаті
судового збору.

Відповідачі не згодні з оскаржуваним
рішенням суду першої інстанції, тому
звернулись з апеляційною скаргою,
посилаючись на те, що при вирішенні
справи суд порушив норми матеріального
та процесуального права, та апелянти
просять скасувати рішення суду першої
інстанції, ухваливши нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.
Доводами апеляційної скарги є ті
обставини, що 23 серпня 2000 року апелянти
приватизували будинок, розташований за
адресою АДРЕСА_1, та стали його
власниками на праві приватної
власності, тому він повинен був бути
знятий з балансу ДП «Луганськвугілля»
в особі відокремленого підрозділу
«Шахта імені 19 з'їзду КПРС». Ніякого
договору щодо утримання вказаного
будинку з позивачем, на ствердження
апелянтів, ніколи не укладалося, тому
вони не повинні сплачувати суми, які
були незаконно та необґрунтовано
нараховані. Крім того, на думку
апелянта, позивач звернувся з вимогами
за межами строку позовної давності,
однак суд першої інстанції не врахував
це.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та надані заперечення,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції виходив з того, що споживачі
зобов'язані оплатити
житлово-комунальні послуги, якщо вони
фактично користувалися ними. Доказів
звернення відповідачей в
установленому законодавством порядку
з претензією щодо надання неякісних
послуг або їх ненадання матеріали
справи не містять. Відсутність
договору на надання
житлово-комунальних послуг сама по
собі не може бути підставою для
звільнення споживача від оплати послуг
у повному обсязі, оскільки у даному
випадку обов'язок відповідачів по
сплаті вказаних послуг випливає з
вимог закону та відсутність письмового
договору між ними та позивачем, не
звільняє їх від обов'язку по їх оплаті.
Тому суд дійшов висновку щодо
існування у відповідачів
заборгованості за житлово-комунальні
послуги в розмірі 10487 грн. 49 коп., яка
підлягає стягненню у солідарному
порядку.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням від 30.11.2000 р. №185 виконавчий
комітет Білівської селищної ради
передав ОСОБА_3 безоплатно в приватну
власність земельну ділянку для
обслуговування будинку та
господарських споруд за адресою
АДРЕСА_1. Відповідно до свідоцтва про
право приватної власності від 23.08.2000 р.
з відміткою про реєстрацію в
реєстраційній книзі за №14/2510, право
власності зареєстровано в органах бюро
технічної інвентаризації (а.с. 50).
Згідно із наданою ДП «Луганськвугілля»
в особі відокремленного підрозділу
«Шахта імені XIX з'їзду КПРС» довідкою
(а.с. 16-17) вищезазначений житловий
будинок знаходиться на балансі цього
підприємства, яке здійснює оперативне
управління та надає послуги з
утримання будинку та прибудинкової
території (а.с. 55). Згідно особової
картки відповідачі мають
заборгованість з 01 жовтня 2000 року по 01
грудня 2013 року що становить 10487,49 грн
(а.с. 8-12).

Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» передбачає, що утримання
приватизованих квартир (будинків)
здійснюється за рахунок коштів їх
власників згідно з Правилами
користування приміщеннями жилих
будинків та прибудинкових територій,
які затверджуються Кабінетом
Міністрів України, незалежно від
форм власності на них.

А частина 2 зазначеної статті, що
власники квартир багатоквартирних
будинків є співвласниками допоміжних
приміщень будинку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати
участь у загальних витратах, пов'язаних
з утриманням будинку
іприбудинкової території відповідно
до своєї частки у майні будинку.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Витрати позивача, пов'язані з
утриманням житлового будинку і
закріпленої прибудинкової території,
за зазначений у позові період,
визначаються відповідно до Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і прибудинковими територіями,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572
та Правил утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, затверджених
Наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства від 17 травня 2005 року № 76,
зареєстрованих в Міністерстві юстиції
України 25 серпня 2005 р. за № 927/11207.

Так, згідно з п. 1.6. Правил утримання
жилих будинків та прибудинкових
територій, затверджених Наказом
Державного комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005 року № 76, зареєстрованих в
Міністерстві юстиції України 25 серпня
2005 р. за № 927/11207 - повноваження органів
виконавчої влади та органів місцевого
самоврядування у сфері
житлово-комунальних послуг;
регулювання відносин у сфері
житлово-комунальних послуг; порядок
доступу до житла та іншого володіння
для ліквідації аварій, проведення
оглядів технічного стану, перевірки
показів засобів обліку; права та
обов'язки споживачів, виконавців,
виробників; оформлення претензій
споживачів до виконавців; порядок
укладання договорів у сфері
житлово-комунальних послуг
визначаються згідно із Законом України
«Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 13 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги», послуги з утримання будинків
і споруд та прибудинкових територій це
прибирання внутрішньобудинкових
приміщень та прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо; послуги з управління
будинком, спорудою або групою будинків
- балансоутримання, укладання
договорів на виконання послуг,
контроль виконання умов договору тощо.

При цьому, такі послуги надаються
незалежно від наявності звернень
громадян з питань проведення будь яких
робіт.

Ст. 1, п.3, п.5, п.8, ст.21 п.3 ЗУ «Про
житлово-комунальні-послуги» від
24.06.2004р. передбачає, що виконавець -
суб'єкт господарювання, предметом
діяльності якого є надання
житлово-комунальної послуги; споживач
зобов'язаний: укласти договір на
надання житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору, оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом,
дотримуватися вимог житлового та
містобудівного законодавства щодо
здійснення ремонту чи реконструкції
приміщень або їх частин, не допускати
порушення законних прав та інтересів
інших учасників відносин у сфері
житлово-комунальних послуг. Виконавець
зобов'язаний підготувати та укласти із
споживачем договір на надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Закон України «Про захист прав
споживачів» передбачає, що виконавець -
суб'єкт господарювання, який виконує
роботи або надає послуги; договір - усна
або письмова угода між споживачем та
продавцем виконавцем про якість, ціну,
строки та інші умови, за яких
реалізується продукція.
Підтвердженням укладеної угоди
оформляється квитанцією, товарним або
касовим чеком, білетом, талоном, або
іншими документами.

П. 1 ч. 1 ст. 20, ч.6 ст.26 ЗУ «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачене право споживача
одержувати вчасно та відповідної
якості житлово-комунальні послуги
згідно із законодавством та умовами
договору на надання
житлово-комунальних послуг, при цьому,
такому праву прямо відповідає
визначений п.5 ч.3 ст.20 цього Закону
обов'язок споживача оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом. У
разі виникнення потреби в отриманні
послуги або відмови споживача від
користування послугою виконавця
/виробника/, споживач має право
розірвати договір у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ст. 382 ч. 2 ЦК України,
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Ст. 526 ЦК України передбачає, що
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і одностороння відмова
від зобов'язання не допускається.

Згідно ст. 156, 162 ЖК України, власник та
члени його сім'ї зобов'язані своєчасно
вносити квартирну плату та плату за
комунальні послуги щомісячно у
встановлені строки.

Відповідно до вимог ст. 179 ЖК
України, користування будниками
(квартирами) державного і
громадського житлового фонду, фонду
житлово-будівельних кооперативів, а
також приватного житлового фонду та їх
утримання здійснюється з обов'язковим
додержанням вимог Правил користування
приміщеннями жилих будинків, які
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Колегія суддів погоджується з рішенням
суду першої інстанції та приходить до
висновку, що позивач щомісячно надавав
комунальні послуги, які надходили до
квартири відповідачів і останні не
відмовлялися від їх отримання, тому суд
правильно встановив, що між сторонами
фактично з 2000 року та по цей час
існували та існують договірні
відносини про надання
житлово-комунальних послуг відповідно
до ЗУ «Про захист прав споживачів» та
ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».
Судова колегія враховує докази надані
позивачем в суді апеляційної інстанції
які підтверджують наявність витрат
позивача на утримання будинку
відповідачів, проти долучення
зазначених доказів до справи не
заперечував апелянт.

Доводи апелянтів стосовно того, що вони
стали власниками будинку на праві
приватної власності, тому він повинен
був бути знятий з балансу ДП
«Луганськвугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
імені 19 з'їзду КПРС» на думку судової
колегії є помилковими. Так, згідно п. 2
ст. 10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» та Правил
утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, власники
приватизованого житла в
багатоквартирних будинках (до них
належать і власники квартир у
кооперативних будинках та викуплених
квартир) є співвласниками всіх
допоміжних приміщень будинку та його
технічного обладнання і повинні
сплачувати свою частку витрат у
загальних витратах на утримання
будинку (житла) та прибудинкової
території пропорційно до займаної
площі. Згідно матеріалів справи
позивач є балансоутримувачем будинку у
якому знаходиться вищезазначена
квартира, він утримує цей будинок та
прибудинкову територію і надає житлово
- комунальні послуги його мешканцям.

Доводи апелянтів стосовно того, що
ніякого договору щодо утримання
вказаного будинку з позивачем, на
ствердження апелянтів, ніколи не
укладалося, тому вони не повинні
сплачувати суми, які були незаконно та
необґрунтовано нараховані, є
помилковими та не відповідають чинному
законодавству. Оскільки, необхідність
укладення договору на надання
житлово-комунальних послуг
передбачена законом і його укладення
визначено як обов'язок, а не право
сторін. Тому, не підписання сторонами
окремого договору на утримання будинку
і прибудинкової території не може бути
підставою для відмови у задоволенні
позову про стягнення заборгованості по
оплаті витрат на обслуговування житла.
Крім того, в матеріалах справи відсутні
відомості, а відповідачами не надано
доказів того, що вони зверталися з
претензією, заявою або з відповідним
позовом до суду до ДП
«Луганськвугілля» щодо неналежного
надання житлово-комунальних послуг.

Доводи апелянтів відносно того, що
позивач звернувся до суду поза межами
строку позовної давності, сплив якої є
підставою для відмови в позові на думку
колегії не є слушними. Судова колегія
враховує пояснення апелянта ОСОБА_3 в
суді апеляційної інстанції стосовно
того, що він в суді першої інстанції не
робив заяв про застосування строку
позовної давності, а в апеляційній
скарзі він головне не визнає взагалі
існування будь якого боргу перед
відповідачем та послався на існування
строку позовної давності так як вважає
це підставою для повної відмови у
позові. Відповідно до ч. 3 та 4 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Враховуючи позицію
відповідача у справі стосовно
невизнання існування боргу, колегія
суддів вважає - суд першої інстанції
був позбавлений можливості
застосування до виниклих між сторонами
відносин строку позовної давності.
Колегія суддів апеляційного суду
виходить з того, що за відсутності
заяви відповідачів про застосування
строків позовної давності у суді
першої інстанції, на стадії
апеляційного провадження відсутні
правові підстави для застосування
правил ч. 4 ст.267 ЦК України та відмови у
задоволенні позовних вимог позивачів.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосували правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 303,307,308, 313, 314,315,317,319 ЦПК
України судова колегія ,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Лутугинського районного суду
Луганської області від 06 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно, але
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: Судді: