Суддя: Марченко Н. Ю.
Справа № 253/9979/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

28 лютого 2014 року Центрально-Міський
районний суд міста Горлівки Донецької
області в складі: головуючого-судді
Марченко Н.Ю. при секретарі Сердцовій
К.Є., за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в місті
Горлівка цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного
майна подружжя, зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна
особистою власністю, -

В С Т
А Н О В И В:

Звернувшись до суду з позовом,
позивач ОСОБА_1 просить поділити між
нею та відповідачем ОСОБА_3 майно -
квартиру АДРЕСА_1 з визначенням
ідеальних часток, визнавши за кожним
право власності на 1/2 частку вказаної
квартири. В обґрунтування свого позову
позивач посилається на те, що з 15.08.1998
року перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу
29.12.1999 року на підставі договору
купівлі-продажу ними була придбана
однокімнатна квартира АДРЕСА_2, після
чого 08.02.2008 року укладений договір міни
вказаної квартири на квартиру АДРЕСА_1
з ОСОБА_5 З червня 2013 року шлюбні
відносини між нею та відповідачем
фактично припинені, проте вони не
дійшли згоди про поділ спільного майна.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічним позовом, в якому
просить визнати квартиру АДРЕСА_1 його
особистою власністю, посилаючись на те,
що вказана квартира набута ним в обмін
на квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_7, що була придбана за кошти, які
належали йому особисто. Так, 28.09.1995 року
він, його мати ОСОБА_5, батько ОСОБА_6 та
сестра ОСОБА_7 продали належну їм
4-кімнатну квартиру та взамін придбали
дві 3-кімнатні квартири в АДРЕСА_1 (для
батька та сестри) та по АДРЕСА_4 (для
нього та його матері ОСОБА_5). Право
власності на квартиру було
зареєстровано за ОСОБА_5 Після
укладення ним шлюбу з ОСОБА_1 24.12.1999 року
вони з матір'ю продали квартиру по
АДРЕСА_4 та придбали дві окремі
квартири в м. Горлівка: для ОСОБА_5 - по
АДРЕСА_6 та для нього - по АДРЕСА_7. На той
час вони з позивачем не мали коштів для
придбання нерухомості, оскільки він
був безробітним та перебував на обліку
у центрі зайнятості, з 28.09.1998 року по
29.03.1999 року працював на шахті ім.
Румянцева учнем підземного гірника та
отримував мінімальну заробітну плату,
а згодом знову перебував на обліку в
центрі зайнятості як безробітний.
15.01.2008 року його мати ОСОБА_5 обміняла
належну їй квартиру по АДРЕСА_6 в м.
Горлівка на квартиру по АДРЕСА_1, яка
належала його сестрі ОСОБА_7 У свою
чергу 08.02.2008 року він з матір'ю здійснив
обмін квартири по АДРЕСА_7 на квартиру
по АДРЕСА_1. Так як обмін був проведений
без доплати, вважає, що різниця у
вартості квартир була подарована йому
матір'ю. За наведених підстав вважає, що
спірна квартира на підставі ст. 57 СК
України є його особистою власністю.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 свій позов підтримала,
зустрічний позов відповідача не
визнала, надавши пояснення аналогічні
тим, що викладені у позовній заяві, а
також зазначила, що після укладення
шлюбу з відповідачем з квітня 1999 року
вони неофіційно займалися фасуванням
маргарину, який реалізовували на ринку,
на виручені грошові кошти у грудні 1999
року придбали однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2 за 4700-4800 грн., яку в наступному
обміняли з матір'ю відповідача на
квартиру АДРЕСА_1, тому вважає, що вона
має право на 1/2 частку вказаної
квартири.

Представник позивача ОСОБА_2 у
судовому засіданні позов також
підтримав та наполягав на його
задоволенні. В задоволенні зустрічного
позову просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому
засіданні позов ОСОБА_1 не визнав,
підтримав свій зустрічний позов,
надавши пояснення аналогічні тим, що
викладені в зустрічному позові, а також
пояснив, що після укладення шлюбу з
позивачем вони дійсно торгували на
ринку, брали під реалізацію маргарин, а
також за власні кошти купував матеріал
для його фасування, але дохід
отримували невеликий. Грошових коштів
для придбання нерухомості не мали.
Наполягав на тому, що спірну квартиру
він набув в обмін на квартиру, придбану
за кошти, які належали йому особисто -
від продажу його матір'ю квартири
АДРЕСА_4.

Представник відповідача ОСОБА_4 у
судовому засіданні первісний позов
також не визнав, вважав його таким, що
не підлягає задоволенню. Підтримав
зустрічний позов відповідача та
наполягав на його задоволенні.

Допитана у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що
відповідач є її сином. З чоловіком,
сином ОСОБА_3 та дочкою ОСОБА_7 мали
4-кімнатну квартиру. Так як дочка вийшла
заміж, на початку 1995 року вони продали
4-кімнатну квартиру та придбали дві
3-кімнатні квартири. В одній квартирі
прописався чоловік з дочкою. Право
власності на квартиру було оформлено
на дочку. В іншій квартирі прописалася
вона з сином. Право власності на
квартиру було оформлено на неї. Після
одруження сина вона продала 3-кімнатну
квартиру по АДРЕСА_4 за 2100 доларів США.
Але в договорі купівлі-продажу була
зазначена менша сума. Син отримав свою
частку від продажу цієї квартири. За
виручені від продажу квартири гроші
придбали для сина 1-кімнатну квартиру
по АДРЕСА_7 за 1100 доларів США та
2-кімнатну квартиру по АДРЕСА_6 для неї
за 1200 доларів США. При придбанні кожної
з квартир вона доплачувала по 100
доларів США. До придбання квартири син
працював на шахті, а також перебував на
обліку як безробітний. Невістка не
працювала, доглядала за дитиною. Також
син півтора року працював на ринку, але
дохід отримував невеликий. Згодом вона
з дочкою обміняла 2-кімнатну квартиру
на 3-кімнатну. Після чого з сином
обміняла без доплати 3-кімнатну
квартиру на 1-кімнатну.

Свідок ОСОБА_7 у судовому
засіданні надала пояснення аналогічні
поясненням свідка ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_8 у судовому
засіданні пояснила, що сторони її
друзі. У 1999 році вони працювали на ринку
без офіційного працевлаштування. Брали
товар під реалізацію. Мали намір
придбати квартиру. Приблизно в 1999-2000
році сторони придбали квартиру. Зі слів
позивача їй відомо, що квартиру вони
придбали за кошти, які збирали.

Свідок ОСОБА_9 у судовому
засіданні пояснила, що сторони її
друзі. Після одруження останні
торгували на ринку, мали найманих
працівників, знімали будинок, де
виготовляли маргарин. Сторони придбали
1-кімнатну квартиру. Зі слів позивача їй
відомо, що грошові кошти на квартиру
вони відкладали.

Свідок ОСОБА_10 у судовому
засіданні пояснила, що позивач є її
дочкою. Дочка з чоловіком збирали гроші
на квартиру. Мати останнього гроші на
квартиру не давала. Дочка з чоловіком
займали в неї гроші на ремонт.

Суд, з'ясувавши всі обставини
справи та перевіривши їх доказами,
вважає, що первісний позов ОСОБА_1 є
обґрунтованим і підлягає задоволенню,
а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволенню
не підлягає виходячи з наступного:

Судом встановлено, що сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
15 серпня 1998 року, що підтверджується
копією свідоцтва про шлюб.

Мають неповнолітнього сина
ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

29 грудня 1999 року під час шлюбу
відповідачем ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Горлівського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
та зареєстрованого в реєстрі за
номером 7116, була придбана квартира
АДРЕСА_2.

8 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 був укладений договір міни
квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2,
відповідно до якого ОСОБА_3 отримав у
власність квартиру АДРЕСА_1. Вказаний
договір посвідчений приватним
нотаріусом Горлівського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 та
зареєстрований в реєстрі за номером 603.

На час придбання 29 грудня 1999 року
квартири АДРЕСА_2 правовідносини між
позивачем та відповідачем
регулювалися нормами Кодексу про шлюб
і сім'ю України (далі - КпШС).

У відповідності з п. 1 розділу VII
"Прикінцеві положення" Сімейного
кодексу України зазначений кодекс
набрав чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом, тобто з
01.01.2004 року. За загальним правилом дії
законів та інших нормативно-правових
актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції
України) норми СК України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року. До
сімейних відносин, які вже існували на
зазначену дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності.

Так, стаття 22 КпШС визначала, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Отже, придбання майна в період
шлюбу встановлювало презумпцію
виникнення права спільної сумісної
власності подружжя.

У роз'ясненнях, що містяться в п. 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" від 22 грудня 1995 року № 20 (зі
змінами, внесеними постановою від 25
травня 1998 року № 15), вказується, що
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про
власність", ст. 22 КпШС).

Аналогічне закріплено й у частині
1 статті 60 Сімейного кодексу України.

Як передбачено частинами 1 та 3
статті 24 КпШС, майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них. Роздільним майном
кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.

Таким чином, як квартира АДРЕСА_2,
так і спірна квартира АДРЕСА_1, придбана
8 лютого 2008 року за договором міни, є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3, оскільки придбана під час шлюбу
і не відноситься до роздільного майна
подружжя.

Суд вважає безпідставними доводи
відповідача про те, що спірна квартира
є його особистою власністю відповідно
до ст. 57 СК України, оскільки на час
придбання 29 грудня 1999 року квартири
АДРЕСА_2, яка в наступному була обміняна
на квартиру АДРЕСА_1, діяла норма ст. 24
КпШС України, що не містила таких
положень щодо роздільного майна
подружжя, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 57
СК України.

Крім того, як встановлено у
судовому засіданні, на підставі
свідоцтва про право власності на житло
№ 404 від 02.02.1995 року, виданого відділом
приватизації державного житлового
фонду виконкому Горлівської міської
ради згідно рішення виконкому від
01.02.1995 року № 25, відповідачу ОСОБА_3,
його батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_5, сестрі
ОСОБА_7 належала на праві спільної
сумісної власності 4-кімнатна квартира
АДРЕСА_5.

28 вересня 1995 року ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори за реєстровим номером 1-1324,
вказана квартира була продана за 177147000
крб.

29 вересня 1995 року ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого державним нотаріусом
Першої Горлівської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за номером
7330, була придбана квартира АДРЕСА_4 за
134728000 крб.

Також 29 вересня 1995 року ОСОБА_7
була на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори та зареєстрованого в реєстрі
за номером 7332, була придбана квартира
АДРЕСА_1 за 93000000 крб.

24 грудня 1999 року відповідно до
договору купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Першої
Горлівської державної нотаріальної
контори за номером у реєстрі 1-2736,
ОСОБА_5 продала належну їй на праві
власності 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_4.
Згідно вказаному договору продаж
вчинено за 5597 грн.

29 грудня 1999 року на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Горлівського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
за реєстровим номером 7116, відповідач
ОСОБА_3 придбав 1-кімнатну квартиру
АДРЕСА_2 за 4755 грн.

5 січня 2000 року ОСОБА_5 на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
приватним нотаріусом Горлівського
міського нотаріального округу за
реєстровим номером 22, ОСОБА_5 була
придбана 2-кімнатна квартира АДРЕСА_6.
Продав вчинено за 6720 грн., що
відповідало 1200 у.о.

15 січня 2008 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 був укладений договір міни
квартири АДРЕСА_6 на квартиру АДРЕСА_1.

8 лютого 2008 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 був укладений договір міни
квартири АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2,
відповідно до якого ОСОБА_3 отримав у
власність квартиру АДРЕСА_1.

З аналізу зазначених правочинів,
вбачається, що квартира АДРЕСА_4 була
продана матір'ю відповідача ОСОБА_5 за
5597 грн. Після чого придбано
відповідачем 1-кімнатну квартиру
АДРЕСА_2 за 4755 грн. та придбано ОСОБА_5
2-кімнатну квартиру АДРЕСА_6 за 6720 грн.

Як пояснила у судовому засіданні
свідок ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_6 була
придбана нею за грошові кошти, отримані
від реалізації квартири АДРЕСА_4 та
доплачено 100 доларів США.

Суд вважає, що встановлені судом
обставини та досліджені у судовому
засіданні докази спростовують доводи
відповідача про те, що спірна квартира
набута ним в обмін на квартиру,
придбану за кошти, які належали йому
особисто.

Доводи відповідача та свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в частині того, що
фактично продаж квартири АДРЕСА_4 було
вчинено не за 5597 грн., а за 2100 доларів
США та за вказані кошти придбано дві
квартири, а саме: по АДРЕСА_7 за 1100
доларів США та по АДРЕСА_6 за 1200 доларів
США, не можуть бути прийняті судом до
уваги, оскільки вони спростовуються
вищевказаним договором
купівлі-продажу, відповідно до якого
продаж квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_5 за 5597
грн. Також суд не приймає до уваги
доводи відповідача про те, що під час
міни різниця у вартості квартир була
подарована йому матір'ю та до неї
повинні застосовуватися правила
договору дарування, оскільки вони не
ґрунтуються на законі.

Статтями 10, 60 ЦПК України
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін; сторони мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості; кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК
України; доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Проте відповідач не надав суду
належних доказів того, що квартира
АДРЕСА_2 була придбана ним за кошти, які
належали йому особисто. Суд не може
прийняти до уваги показання свідків
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, оскільки вони є
родичами відповідача та
заінтересовані у вирішенні справи на
його користь. Крім того, показання
свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 повністю
спростовуються письмовими доказами по
справі.

За таких обставин, у суду немає
сумніву щодо правдивості стверджень
позивача ОСОБА_1 про придбання спірної
квартири за спільні кошти з
відповідачем, оскільки судом
встановлено, що така квартира була
придбана сторонами у період шлюбу та
відповідно до закону є спільною
сумісною власністю подружжя.

Отже, законні підстави для
визнання квартири АДРЕСА_1 особистою
власністю відповідача відсутні та у
задоволенні його зустрічного позову
суд вважає необхідним відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Частиною 1 статті 70 СК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що шлюбний договір
між сторонами не укладався, будь-яка
письмова домовленість щодо часток
подружжя в спірному майні також
відсутня, виходячи з вимог частини 1 ст.
70 СК України, позивач ОСОБА_1 має право
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

За наведених підстав, суд вважає
можливим позовні вимоги ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя
задовольнити, визнавши за позивачем та
відповідачем право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені та
документально підтверджені судові
витрати. При зверненні до суду
позивачем був сплачений судовий збір у
розмірі 229 грн. 40 коп. Оскільки позов
ОСОБА_1 задоволений, вказані витрати
підлягають стягненню з відповідача на
її користь.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності
на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання квартири
АДРЕСА_1 його особистою власністю
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 витрати по сплаті судового
збору в розмірі 229 грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Центрально-Міський районний суд м.
Горлівки шляхом подання апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Н. Ю.
Марченко