Яготинський районний суд Київської
Справа 382/509/14-ц
Провадження 2/382/217/14
РІШЕННЯ

іменем України

15 квітня 2014 року
Яготинський районний
суд
Київської області, в
складі;

Головуючого судді Карпович В.Д.

При секретарі Шипота Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому
зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до
Відкритого акціонерного товариства «
Будівельне-монтажне управління «, про
визнання права власності за
набувальною давністю.

Встановив:

В позові до суду позивачка вказала, що
рішенням Яготинської міської ради від
16.12. 1999 року будинок за АДРЕСА_1,було
передано на баланс ВАТ « Будівельне-
монтажне управління». Відповідно до
акту державної приймальної комісії від
02.05. 2002 року, про прийняття в
експлуатацію закінченого будівництвом
об»єкту, перша секція / 24 квартири/
даного будинку була прийнята в
експлуатацію. 31.10 2003 року між нею та
відповідачем було укладено
інвестиційний договір, після
укладення якого їй була надана
квартира за АДРЕСА_1 в даному
житловому будинку, для проживання. 30.08.
2004 року, нею була сплачена сума
визначена в п. 1.2 даного договору. З 2003
року, вона постійно проживає в надані
їй для проживання квартирі за АДРЕСА_1.
Дане житло було надане їй без
відповідних документів на вселення. З
того часу та по даний час, вона
безперервно, добросовісно володіє цією
квартирою.

Посилаючись на вимоги передбачені
ст.. 344 К України, просила:

Визнати за нею право власності за
набувальною давністю на квартиру за
АДРЕСА_1 області.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги
позивача. Представник відповідача
позов визнала.

Із пояснення представника позивача
видно, що позивачка відкрито, та
добросовісно володіє квартирою за
АДРЕСА_1. Дана обставина була очевидна
для відповідача, який мав можливість це
бачити, позивачка не перешкоджала
стороннім особам отримати будь-яку
інформацію про її володіння цією
квартирою. Крім того, позивачка
володіла даною квартирою як своєю
особистою, оскільки за власний рахунок
проводила поточні ремонти та несла
інші витрати по її утриманні.

Відповідач протягом всього
безперервного строку володіння
позивачем даною квартирою /з листопада
2003 року та по даний час) не пред'являли
до останньої позову про повернення
квартири, і остання була впевнена в
тому, що на займаній нею квартиру не
претендують сторонні особи. Ті
обставини, в зв'язку з якими виникло
право позивача на володіння, не давали
їй сумніву, щодо правомірності набуття
нею будинком, тому позивачка не вважала
своїм обов'язком повертати її. Всі
ремонтні роботи в житловому будинку
були виконані за кошти позивача.
Користуючись послугами газо, водо та
електоро постачання, позивачка
регулярно сплачувала кошти за їх
використання.

Із пояснення представника
відповідача видно, що після виконання
всіх умов інвестиційного договору в
серпні 2004 року, Зданович мала
звернутися до ВАТ « БМУ-10» для
оформлення акту передачі квартири, на
підставі якого вона мала б право на
отримання правовстановлюючих
документів на квартиру, але позивачка
не звернулася до них своєчасно. В 2005
році були внесені зміни до Постанвои
КМ України від 05.07. 1999 року « Про
затвердження Типового договору /
контракту / на реалізацію
інвестиційного проекту на території
пріоритетного розвитку, в спеціальній
економічній зоні» , і для отримання
правовстановлюючого докумета на
квартиру обов»язковою умовою стало
нотаріальне посвідчення
інвестиційного договору. В зв»язку з
чим позивачка не мала змоги отримати
правовстановлюючі документи на
квартиру.

В судовому засіданні встановлено
наступне:

Інспекцією державного
архітектурно будівельного контролю
від 04.06. 1998 року надано дозвіл ВАТ «
Будівельно-монтажне управління» на
виконання будівельних робіт з
будівництва житлового будинку
АДРЕСА_1 / а.с.16 /. Рішенням Яготинської
міської ради від 16.12. 1999 року, передано
на баланс ВАТ « Будівельно- монтажне
управління №10,» 54 квартирний житловий
будинок по вул.. Пирятинській в м.
Яготині на період завершення
будівництва та реалізації квартир /
а.с. 15 /. Відповідно до акту державної
приймальної комісії від 02.05. 2002 року,
про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об»єкту,
перша секція / 24 квартири/ даного
будинку була прийнята в експлуатацію.
/ а.с.7-10 /.

31.10 2003 року між позивачкою та
відповідачем було укладено
інвестиційний договір. Предметом
договору якого є участь « інвестора» у
фінансуванні будівництва житла. Об»єкт
інвестування; житловий будинок в
АДРЕСА_1, поверх 2, кількість кімнат-1,
житлова площа 21,76 кв.м., загальна площа-
38,01 кв.м.. Вартість квартири на день
укладення договору складає 27 367,20 грн.
Інвестор зобов»язаний внести кошти за
квартиру з урахуванням змін курсу
гривні до умовної одиниці до 31.08. 2004
року в розмірі 100 відсотків від
вартості квартири / а.с. 13 /

Після укладення договору, позивачці
була надана для проживання квартира за
АДРЕСА_1 в даному житловому будинку, в
яку вона заселилась в перших числах
листопада 2003 року. Дане житло було
надане їй без відповідних документів
на вселення. З того часу та по даний
час, вона безперервно, добросовісно
володіє цією квартирою, проживаю в
якій користується електро та
газопостачанням за що сплачує кошти,
та проводить в квартирі поточні
ремонти.

Дані обставини підтверджуються
поясненнями представника позивача,
представника відповідача та показами
свідків, допитаних в судовому
засіданні; ОСОБА_2 та ОСОБА_3

30.08. 2004 року, позивачкою згідно
ордеру за № 48 була сплачена сума
визначена в п. 1.2 даного договору, а
саме 27 367,20 грн. / а.с. 12 / .

Проживаючи в даній квартирі,
позивачка сплачувала кошти за
комунальні послуги, та послуги газо та
електоро постачання / а.с. 26, 30-33 /.

Статтею 344 Цивільного кодексу
України визначено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад
цивільного законодавства, наряду зі
справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК
України). Законодавець не зазначив, що
саме слід розуміти під таким терміном,
як добросовісність володіння за
набувальною давністю, але враховуючи
ту обставину, що вітчизняний ЦК є
фактичною рецепцією римського
приватного права з урахуванням
національних особливостей, то для
визнання володільця добросовісним
вважається достатнім, щоб вказане
нерухоме майно не було набуте
злочинним шляхом чи способом, який
завідомо суперечить основам
правопорядку та моралі.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в своїй судових рішеннях по
справам даної категорії сформулював
правову позицію, з якої вбачається, що
«у випадку, якщо є всі підстави вважати,
що власник майна тривалий час не
виявляє наміру визнати певну річ своєю,
він погодився з її втратою - вона може
бути визнана власністю фактичного
добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним
із первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
ЦК України, а саме: тривалого,
добросовісного, відкритого та
безперервного володіння майном як
своїм власним.». (Ухвала ВСС України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ своїм інформаційним листом від
28.01.2013 року «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
вказує на те, що при вирішенні спорів
про набувальну давність суд має
врахувати добросовісність саме на
момент передачі позивачу майна (речі),
тобто на початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач
протягом всього часу володіння майном
повинен бути впевнений, що на це майно
не претендують інші особи, і він
отримав це майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього.

Відповідно, оскільки власник квартири
понад десять років не виявили наміру
визнати її своєю, погодився з її
втратою, у позивача є всі підстави
вважати, що квартира повинна бути
визнана за ним - фактичним
добросовісним володільцем.

Д.Луспеник у своїй статті «Спори про
набувальну давність: проблеми теорії і
судової практики»//Юридичний журнал,
#5/2006р. вказує, що можливість звернення
до суду з позовом про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю надано суб'єктам
права статтями 15,16ЦК України, при
доведеності відповідно до закону
зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен
відкрито, він зобов'язаний відноситися
до об'єкта володіння як власник, якщо
він бажає зберегти незаперечний статус
володільця за давністю, що дозволяє
йому після спливу встановленого
законом строку набувальної давності
фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в роз'ясненнях, даних
Міністерством юстиції України в 2011
році «Деякі аспекти набуття права
власності на об'єкти безхазяйного
нерухомого майна» «Інститут
набувальної давності є одним із
первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
Цивільного кодексу України, а саме:
тривалого, добросовісного, відкритого
та безперервного володіння майном як
своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що
має закінчиться визначений у Кодексі
строк, що розрізняється залежно від
речі (рухомої чи нерухомої), яка
перебуває у володінні певної особи, і
для нерухомого майна складає десять
років.

Добросовісне володіння означає, що
особа не знала і не повинна була знати,
що володіє річчю незаконно. Тому
встановлення добросовісності залежить
від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
означеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 20 лютого 2008
року « …пунктом 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
встановлено, що правила ст. 344 ЦК
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1
січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати
право власності за набувальною
давністю суд може не раніше 01 січня 2011
року.»

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, викладеній в
Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого
законодавства вартість майна
визначається за погодженням сторін, а
за його відсутності - за дійсною
вартістю майна на час розгляду спору
(п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду
від 22.12.95 року "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності за набувальною давністю на
квартиру за АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів, з дня закінчення
розгляду справи.

Суддя
Карпович В.Д.