Справа № 357/9906/13-ц Головуючий у І
інстанції Голуб А.В.Провадження №
22-ц/780/495/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

23 січня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Мережко М.В., Данілова
О.М.,

при секретарі : Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 15 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про набуття права
власності на частину приміщення
квартири за набувальною давністю та за
зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_4 про
встановлення порядку користування
житловим приміщенням, що є у спільній
власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася
до суду з вищевказаним позовом та
посилалася на те, що в січні 1990 року її
перший чоловік ОСОБА_5 отримав від
Білоцерківського заводу
сільськогосподарського
машинобудування ім. 1-го Травня в
порядку черговості квартиру АДРЕСА_1.
Після смерті чоловіка ОСОБА_5
позивачка, як член сім'ї, стала
відповідальним квартиронаймачем. 26
квітня 1995 року позивачка
зареєструвала повторний шлюб з ОСОБА_6
і 16.08.1996 року позивачка з ОСОБА_6
приватизували квартиру АДРЕСА_1 в
спільну сумісну власність. ІНФОРМАЦІЯ_2
року ОСОБА_6 помер і на 1/2 частину
спірної квартири відкрилась спадщина.
Позивачка та відповідачі ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, як спадкоємці першої черги,
успадкували по 1/6 частині вищевказаної
квартири кожний. Таким чином
відповідачі стали власниками 2/6 частин
спірної квартири. Позивачка вказувала
на те, що відповідно до висновку про
оцінку майна від 25.06.2013 року дійсна
ринкова вартість спірної квартири
АДРЕСА_1 становить 193000 грн. 13.01.2006
року позивачка перемінила своє
прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1. Позивачка
посилалася на те, що починаючи з серпня
1996 року, тобто з часу смерті ОСОБА_6,
відповідачі спірною квартирою не
цікавляться, ремонти не здійснюють,
квартплату і комунальні послуги не
оплачують, і весь тягар утримання житла
лежить виключно на позивачці.

Позивачка також вказувала на те,
що спірними 2/6 частинами квартири, які
належать відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відкрито, безперервно, фактично
володіє позивачка з серпня 1996 року по
даний час, тобто протягом 13
років, позивачка фактично проживає в
цій квартирі, здійснює ремонти, оплачує
комунальні послуги. Позивачка просила
в судовому порядку визнати за нею,
ОСОБА_1, право власності на 2/6 частини
квартири АДРЕСА_1 за набувальною
давністю на підставі ст. 344 ЦК України.

Також відповідачі подали до суду
зустрічну позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_1 про встановлення порядку
користування житловим приміщенням, що
є у спільній власності, в якому ОСОБА_2
та ОСОБА_3 просили встановити порядок
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1, що є у спільній
сумісній власності сторін наступним
чином: ОСОБА_1 користується кімнатою,
яка є найбільшою - 17,8 кв.м., а ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 користуються меншою кімнатою -
13,8 кв.м., кухня, ванна кімната та коридор
знаходиться в загальному користуванні
співвласників.

Ухвалою суду від 27.09.2013 року було
прийнято та об'єднано в одне
провадження з первісним позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про набуття права
власності на частину приміщення
квартири за набувальною давністю
вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 за зустрічним
позовом до ОСОБА_1 про встановлення
порядку користування житловим
приміщенням, що є у спільній власності.

Представником ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_7
уточнено позовні вимоги позивачів за
зустрічним позовом та просив
встановити порядок користування
житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1,
що є у спільній сумісній власності
сторін, виділивши в користування
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кімнати, яка є
найбільшою - 17,8 кв.м., а ОСОБА_2 та ОСОБА_3
виділити в користування меншу кімнату -
13,8 кв.м., кухню, ванну кімнату та коридор
залишити в загальному користуванні
співвласників.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року відмовлено в
задоволенні первісного та зустрічного
позовів.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на його незаконність та
необґрунтованість, ухваленого з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року в частині
відмови в задоволенні її позовних
вимог та ухвалити нове рішення, яким її
позовні вимоги задовольнити, а в
частині відмови відповідачам в
задоволенні їх позовних вимог рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
приймали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи, в
порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що ОСОБА_1, яка згідно до свідоцтва про
переміну прізвища, імені, по батькові
змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1,
належить на праві власності 1/2 частина
квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
на право власності на житло №15139 від
16.08.1996 року виданого виконкомом
Білоцерківської міської Ради народних
депутатів Київської області і вказана
частина квартири зареєстрована за
ОСОБА_1. у Білоцерківському міському
бюро технічної інвентаризації 29.08.1996
року за №106 Р №12417. Наведене
підтверджується копією вказаного
свідоцтва на право власності на житло
та поясненнями учасників процесу.

Також судом встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 21.10.1999 року
нотаріально посвідченого державним
нотаріусом Білоцерківської державної
нотаріальної контори ОСОБА_9 в реєстрі
№3-3035, спадкоємцями майна ОСОБА_6 в
рівних частинах є: дружина - ОСОБА_1,
дочка - ОСОБА_2, дочка - ОСОБА_3, спадкове
майно складається з: однієї другої
частини квартири АДРЕСА_1. Відповідно
до реєстрового напису на вказаному
свідоцтві, 1/2 частина вищевказаної
квартири зареєстрована в
Білоцерківському міжміському бюро
технічної інвентаризації за ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, реєстр № 12417 від 30.10.2000
року.

Так, позивачці ОСОБА_1 на праві
власності належить 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, а ОСОБА_2, та ОСОБА_3 на праві
власності належить по 1/6 частині
вищевказаної квартири.

Починаючи з серпня 1998 року, тобто з
часу смерті ОСОБА_6, і по даний час
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 у
вищевказаній квартирі не проживають,
квартирою не цікавляться, ремонти не
здійснюють, утриманням вказаної
квартири не займаються. У вказаній
квартирі проживають ОСОБА_1 та її син
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 з серпня 1998 року по
даний час несе витрати на утримання
вказаного житла, проводить ремонт
вказаного житла.

Таким чином спірними 2/6 частинами
квартири, які належать відповідачам
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відкрито,
безперервно, фактично володіє
позивачка ОСОБА_1 з серпня 1998 року і по
даний час.

Статтею 344 ЦК України, предбачена
набувальна давність. Так у вказаній
статті зазначено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації. Особа, яка заявляє про
давність володіння, може приєднати до
часу свого володіння увесь час,
протягом якого цим майном володіла
особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є. Якщо особа
заволоділа майном на підставі договору
з його власником, який після закінчення
строку договору не пред'явив вимоги про
його повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності. Втрата не з
своєї волі майна його володільцем не
перериває набувальної давності у разі
повернення майна протягом одного року
або пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування. Право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери набувається за рішенням
суду.

Відповідно до роз»яснень, що
містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня
2013 року «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, зокрема, зазначено, що для
набуття права власності на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
перебігу строку набувальної давності
недостатньо. Умови набувальної
давності підтверджуються судовим
рішенням. Давнішній володілець
повинен довести факти добросовісності,
відкритості, безперервності і
тривалості свого володіння.
Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право вчасності на нього.
Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК правила статті
344 ЦК про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.
Таким чином, питання про набуття права
власності на нерухоме майно не могло
вирішуватися судом раніше 01 січня 2011
року. Судам слід мати на увазі, що позов
про право власності за давністю
володіння не може пред'являти законний
володілець, тобто особа, яка володіє
майном по волі власника і завжди знає
хто є власником майна. У такого
володільця право на чуже майно має
похідний та обмежений характер. При
вирішенні спорів, пов'язаних з правом
власності в силу набувальної давності,
судам слід враховувати наступне: право
власності на нерухоме майно можна
набувати за набувальною давністю лише
після 01 січня 2011 року; задоволення
судом вимог про визнання за
володільцем права власності на
нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК
можливе лише за наявності необхідних
умов: добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння; за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено; відлік строку набувальної
давності починається з моменту
заволодіння нерухомим майном; у
випадку коли володілець заволодів
майном на підставі певного договору з
його власником, строк набувальної
власності обчислюється з моменту
спливу строку позовної давності; у разі
втрати майна володільцем не зі своєї
волі (усунення володільця від
володіння нерухомим майном),
неповернення майна у володіння та
незвернення з позовом про витребування
такого майна протягом року строк
набувальної давності переривається; у
разі повернення нерухомого майна у
володіння чи пред'явлення позову про
його витребування строк набувальної
давності не переривається, а період,
протягом якого володілець не з власної
волі був позбавлений володіння,
зараховується до строку набувальної
давності. Застосування набувальної
давності передбачає відсутність
титулу (підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю.

Згідно до ст. 41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності
набуваєтьсяв порядку, визначеному
законом. Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.
Примусове відчуження об'єктів права
приватної власності може бути
застосоване лише як виняток з мотивів
суспільної необхідності, на підставі і
в порядку, встановлених законом, та за
умови попереднього і повного
відшкодування їх вартості. Примусове
відчуження таких об'єктів з наступним
повним відшкодуванням їх вартості
допускається лише в умовах воєнного чи
надзвичайного стану. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

На підставі вищевикладеного, суд
першої інстанції вважав, що позивачці
необхідно відмовити в задоволенні її
позову про визнання за позивачкою
права власності на 2/6 частини квартири
АДРЕСА_1 за набувальною давністю на
підставі ст. 344 ЦК України.

При цьому суд враховув те, що
власниками спірних 2/6 частин квартири
АДРЕСА_1 являються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і
відповідно до ст. 41 Конституції України
вони, як власники не можуть бути
протиправно позбавлені права
власності, яке є непорушним. Суд також
врахував і те, що позивачці ОСОБА_1 з
21.10.1999 року відомо, що на ім"я ОСОБА_2,
ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на
спадщину за законом на спірне майно і
ОСОБА_1 також відомо про те, що
власниками спірного нерухомого майна є
ОСОБА_2, та ОСОБА_3. Тобто ОСОБА_1 було
відомо, що вона володіє спірним майном,
яке належить на праві власності ОСОБА_2
та ОСОБА_3, останні від спірного
належного їм майна не відмовлялися, а
за набувальною давністю може бути
набуто право власності на нерухоме
майно, яке не має власника, або власник
якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено.

Статтею 365 ЦК України передбачено
припинення права на частку у спільному
майні за вимогою інших співвласників.
Однак позивачкою не заявлялися позовні
вимоги по ст. 365 ЦК України.

Вирішуючи спір за зустрічним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
встановлення порядку користування
житловим приміщенням що є у спільній
власності, суд першої інстанції
виходив з наступного.

Як вже вказано в рішенні суду,
ОСОБА_1 на праві власності належить 2/3
частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3, та
ОСОБА_3 на праві власності належить по
1/6 частині вищевказаної квартири.

Згідно до технічного паспорта
виданого Білоцерківським міжміським
бюро технічної інвентаризації 11.07.1996
року квартира АДРЕСА_1 складається з 2-х
жилих кімнат: 1-а кімната площею 17,80 кв.м.
яка є прохідною, 2-а кімната площею 13,80
кв.м. яка є ізольованою. Також вказана
квартира складається із: кухні площею
6,00 кв.м., ванни-туалета площею 2,60 кв.м.,
коридора площею 2,5 кв.м., житлова площа
квартири становить 31,60 кв.м, підсобна
площа квартири становить 11,1 кв.м,
загальна площа квартири становить 42,70
кв.м.

Відповідно до довідки КП
Білоцерківської міської ради
житлово-експлуатаційної контори № 6
від 10.06.2013 року №663, в спірній квартирі
зареєстровані: співвласник квартири -
ОСОБА_1 з 04.04.1990 року, та її син - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з 21.05.1999 року, особовий
рахунок на квартиру відкрито на ім"я
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Також встановлено, що у квартирі
АДРЕСА_1 проживають: з 1990 року - ОСОБА_1, а
з 1999 року - ОСОБА_4 ОСОБА_1 займає кімнату
розміром 17,80 кв.м., а ОСОБА_4 займає
кімнату розміром 13,80 кв.м.

Судом першої інстанції також
встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 не
проживали і не проживають у опірному
приміщенні, оскільки вони мають інше
житло, ОСОБА_2 в м.Білій Церкві, а ОСОБА_3
у м.Таллін.

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.355 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Згідно до ст. 356 ЦК України,
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток-кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

За ст. 358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють та
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Отже, як витікає з норм цієї
статті, учасники спільної часткової
власності повинні погоджувати один з
одним свою поведінку по володінню,
користуванню і розпорядженню спільною
річчю, вони здійснюють правомочності
по володінню, користуванню і
розпорядженню спільним майном за
спільною згодою.

Право кожного із співвласників
по володінню, користуванню і
розпорядженню спільним майном,
одночасно створює для нього і обов'язок
погодити свою поведінку щодо
володіння, користування і
розпорядження спільним майном з іншими
співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть
згоди з питання щодо здійснення
повноважень по володінню і
користуванню спільним майном, то спір,
що виник, може бути вирішений судом.

Як роз"яснено в п.2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.1995 року за № 20 "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності" /зі змінами/,
судовий захист права приватної
власності громадян здійснюється
шляхом розгляду справ, зокрема за
позовами про визначення порядку
володіння, користування і
розпорядження майном, що є спільною
власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови
Пленуму Верховного Суду України,
квартира, яка є спільною сумісною чи
спільною частковою власністю, на
вимогу учасника /учасників/ цієї
власності підлягає поділу в натурі,
якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення із
самостійними виходами, які можуть
використовуватися, як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

А відповідно до п.6 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
04.10.1991 року за № 7 "Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок" /зі змінами/,
якщо виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями /квартирами, кімнатами/
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення /кухня, коридор
тощо/ можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також між учасниками
спільної сумісної власності.

Також встановлено, що між
співвласниками квартири ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 виник спір щодо
користування спірною квартирою.

Отже, співвласники не можуть
дійти згоди щодо здійснення
повноважень по володінню і
користуванню спільним майном.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили
суд встановити порядок користування
спірною квартирою, виділивши в
користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 кімнати,
яка є найбільшою - 17,8 кв.м., а ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 виділити в користування меншу
кімнату - 13,8 кв.м., кухню, ванну кімнату
та коридор залишити в загальному
користуванні співвласників, в
обгрунтування цих вимог позивачі за
зустрічним позовом посилалися на те, що
при цьому права співвласників спірної
квартири та ОСОБА_4 не будуть порушені.

Суд першої інстанції вважав, що
позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 слід
відмовити в задоволенні їхнього позову
про встановлення порядку користування
спірною квартирою, при цьому суд
враховув наступні обставини.

Так позивачка являється
матір"ю ОСОБА_4, який є повнолітній і при
такому порядку користування квартирою,
про встановлення якого просять
позивачі, у спільне користування
позивачки та її повнолітнього сина
ОСОБА_4 має бути виділена прохідна
кімната площею 17,80 кв.м, що, як вважає
суд, є недопустимим, оскільки
відповідно до ч.2 ст.50 ЖК України, при
наданні жилих приміщень не
допускається заселення однієї кімнати
особами різної статі, старшими за
дев"ять років, крім подружжя.

Згідно до ч. 1 ст. 104 ЖК України,
член сім'ї наймача вправі вимагати, за
згодою інших членів сім'ї, які
проживають разом з ним, укладення з ним
окремого договору найму, якщо жилу
площу, що припадає на нього, може бути
виділено у вигляді приміщення, яке
відповідає вимогам статті 63 цього
Кодексу.

Ст. 63 ЖК України, передбачено,
що предметом договору найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду є окрема
квартира або інше ізольоване жиле
приміщення, що складається з однієї чи
кількох кімнат, а також одноквартирний
жилий будинок. Не можуть бути
самостійним предметом договору найму:
жиле приміщення, яке хоч і є
ізольованим, проте за розміром менше
від встановленого для надання одній
особі (частина перша статті 48), частина
кімнати або кімната, зв'язана з іншою
кімнатою спільним входом, а також
підсобні приміщення (кухня, коридор,
комора тощо).

Згідно до ст. 48 ЖК України, жиле
приміщення надається громадянам у
межах норми жилої площі, але не менше
розміру, який визначається Кабінетом
Міністрів У краї ни і Федерацією
професійних спілок України.

В ст. 47 ЖК України вказано, що
норма жилої площі в Українській РСР
встанов люється в розмірі 13,65
квадратного метру на одну особу.

Відповідно до п. 53 Правил
обліку громадян, які потребують
поліпшення житлових умов, і надання їм
жилих приміщень в Українській РСР, які
затверджені постановою Ради міністрів
Української РСР і Української
Республіканської ради професійних
спілок від 11 грудня 1984 р. N 470 із змінами,
жиле приміщення надається громадянам у
межах 13,65 квадратного метра жилої площі
на одну особу, але не менше рівня
середньої забезпеченості громадян
жилою площею в даному населеному
пункті. Рівень середньої
забезпеченості громадян жилою площею в
населеному пункті визначається і
періодично переглядається виконавчими
комітетами обласних, Київської і
Севастопольської міських Рад народних
депутатів спільно з радами профспілок
виходячи з даних статистичної
звітності.

Вищевказані правові норми суд
також вважав за можливе застосувати до
спірних правовідносин виходячи зі
змісту ч.8 ст.8 ЦПК України.

Так, вищевказаний порядок
користування спірною квартирою, який
просять встановити позивачі
порушуватиме законні житлові права
ОСОБА_1, та ОСОБА_4 Так враховуючи
вищевикладене, суд першої інстанції
вважав, що в разі виділення ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 в користування прохідної
кімнати площею 17,80 кв.м,, будуть
порушені вищевказані норми ЖК України.

Крім вказаного, житлова
кімната площею 17,80 кв.м., яку позивачі
просять виділити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є
кімнатою, яка зв'язана з іншою кімнатою
спільним входом, що також є порушенням
вищевказаних норм ЖК України.

Таким чином, вищевказаний
порядок користування спірною
квартирою, який просять встановити
позивачі також порушуватиме житлові
права ОСОБА_1, оскільки вона має право
на 21,066 кв.м. житлової площі вказаної
квартири, а позивачі просять виділити
ОСОБА_1 із її повнолітнім сином в
користування прохідну кімнату
розміром 17,80 кв.м.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право на
5,266 кв.м. житлової площі вказаної
квартири кожна, а кімната, яку вони
просять виділити їм в користування має
площу 13,8 кв.м.

Суд першої інстанції виходив з
того, що, як передбачено ч. 3 ст.358 ЦК
України, саме кожний із співвласників
має право на надання йому у володіння
та користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Спірна квартира складається з 2-х
житлових кімнат, а тому виділити в
користування кожного із співвласників
ту частину спільного майна, яка
відповідає розміру його частки,
неможливо.

А тому проаналізувавши всі
надані докази, з врахуванням всіх
вищенаведених обставин, суд першої
інстанції вважав за неможливе
встановити порядок користування
приміщеннями квартири між 3-ма
співвласниками, а тому з цих підстав
відмовив в задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись частково з
вказаним рішенням, апелянт подала
апеляційну скаргу.

Намагаючись спростувати
висновки суду, апелянт зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим та таким, що порушує
норми матеріального та процесуального
права.

Так, апелянт вважає, що
підставою для скасування рішення суду
є невідповідність висновків суду
обставинам справи, а саме: суд першої
інстанції в своєму рішенні зазначив, що
відповідачі по справі не відмовлялися
від спірного майна, а тому з підстав
наведеного не може бути набути право
власності на нерухоме майно апелянтом,
що не відповідає вимогам ст.344 ЦК
україни.

Натомість, колегія суддів, не
вважає зазначені обставини
апеляційної скарги поважними та таким,
що підлягають задоволенню виходячи з
наступного.

Так, перевіряючи матеріали
справи та вислухавши доводи сторін,
колегія суддів встановила, що за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно та майно, що придбане
добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

Як вбачається з матеріалів та
підтверджується сторонами по справі,
апелянт ОСОБА_1 знала з 21.09.1999 року про
існування власників частини спірного
нерухомого майна, відмови відповідачів
по первісному позову від права
власності на нерухоме майно також не
існує, а отже вважати доводи апелянта
про порушення судом норм чинного
законодавства обгрунтованими є
безпідставним та недоведеним.

Таким чином, доказів або
обставин, які б могли призвести до
скасування рішення суду, колегія
суддів не встановила.

Рішення суду обґрунтоване та
ухвалене у відповідності з вимогами
чинного законодавства.

Апеляційна скарга не
доведена та не обгрунтована,
задоволенню не підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі наведеного,
керуючись ст.ст. 293, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 15 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді