Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1088/14
Головуючий у 1 інстанції: Куценко О.О .
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

суддів Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Якимівського районного суду
Запорізької області від 15 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням внаслідок того, що
тривалий час була відсутня, -

ВСТАНОВИЛА :

У грудня 2013 року ОСОБА_3, звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
внаслідок того, що тривалий час була
відсутня.

В позові зазначено, що згідно з
договором дарування №2993 від 21 жовтня
2002 року позивачу на праві власності
належить будинок АДРЕСА_1. Разом з
позивачем в будинку проживала його
колишня дружина ОСОБА_4

18 травня 2013 року шлюб між ними було
розірвано та з цього часу, відповідач
ОСОБА_4 переїхала на постійне
проживання в м. Мелітополь. На його
прохання знятись з реєстраційного
обліку відповідач йому відмовила без
надання пояснень такої відмови.

Посилаючись на положення ст.. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», ст. 71, 72, 163 ЖК України ст.. 316 ЦК
України, просив суд визнати ОСОБА_4
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням будинок АДРЕСА_1

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 15 січня 2014 року
позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3,
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просять рішення
суду скасувати, та ухвалити нове, яким
позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню .

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. 31, 215 цього
Кодексу суд не може змінити без згоди
позивача, є обставини, якими останній
обґрунтовує вимоги, а не саме по собі
посилання на певну норму закону.

Позивач обґрунтовує свої
вимоги тим, що відповідач ОСОБА_4, як
колишня дружина, більше як шість
місяців не проживає в будинку, який
належить йому на праві особистої
власності, так як переїхала на інше
місце проживання, тому відповідно до
ст. 71 ЖК України просить визнати її
такою, що втратила користування
спірним житловим приміщенням.

Суд першої інстанції,
відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання відповідача таким,
що втратив право користування належним
йому житловим будинком, виходив із
того, що зазначений спір вирішується
відповідно до ст. 405 ЦК України, де
передбачено відсутність члена сім"ї
без поважних причин понад один рік,
внаслідок чого особа втрачає право на
користування цим житлом, однак
відповідач не проживає в будинку лише
сім місяців, тому не має підстав для
визнання її такою, що втратила право
користування будинком, а посилання
позивача на ст. 71, 72 ЖК України є
безпідставним, оскільки цими нормами
передбачено порядок визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням за відсутності особи
понад шість місяців і стосується спору
щодо користування жилим приміщенням в
будинках державного і громадського
житлового фонду.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405
ЦК України право члена сім'ї власника
будинку, який не є його співвласником,
на користування цим будинком
обумовлено наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у цьому будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування житлом у разі відсутності
його без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником
будинку або законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника квартири, в тому числі і
колишні, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником.
Відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України
сам факт припинення сімейних відносин
з власником (власниками) квартири не
позбавляє колишніх членів його (їх)
сім'ї права користуватися займаним
приміщенням і не є підставою для їх
виселення з цього жилого приміщення.

Отже, виходячи з зазначених положень
закону, колишній член сім"ї власника
зберігає право користування займаним
приміщенням саме на тих умовах на яких
він посилився в житлове приміщення і
користується ним нарівні з власником.,
а втрачає колишній власник члена сім"ї
права користування цим будинком лише з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК
України.

Установлено, що ОСОБА_4 є власником
будинку АДРЕСА_1, відповідно до
договору дарування № 2993 від 21 жовтня 2002
року. В зазначеному будинку
зареєстрована з 22.07.1997 року та
проживала відповідач ОСОБА_4, яка була
дружиною позивача.

18 травня 2013 року шлюб між позивачем та
відповідачем було розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу від 18 травня 2013 року.

Отже, відповідач ОСОБА_4 належала
до членів сім"єї власника будинку
ОСОБА_3

Оскільки будинок перебуває у
приватній власності, тому у власника є
право, на підставі статті 405 ЦК України,
визнати члена сім'ї таким, що втратив
право на житло.

Статтею 60 ЦПК України передбачено
обов'язок кожної із сторін довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач зазначає, що з 18 травня 2013 року
відповідач переїхала на постійне місце
проживання в м. Мелітополь Запорізької
області. ОСОБА_3 подав позов до суду
05.12.2013 року, тобто з часу переїзду
відповідачки до м. Мелітополя і подачі
позову до суду пройшло майже сім
місяців. Отже, відсутні підстави,
передбачені ст. 405 ЦК України для
визнання ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування спірним будинком.

Доводи апеляційної скарги про те, що
через те, що після розірвання шлюбу
відповідач ОСОБА_4 перестала бути
членом сім"ї позивача, а тому остання
повинна користуватися житловим
будинком, що належить позивачу,
відповідно до договору найму жилого
приміщення, а значить до даних
правовідносин слід застосовувати ст. 163
ЖК України відповідно якої, у разі
тимчасової відсутності наймача або
члена його сім"ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках та в
межах строків, установлених частиною
першою, пунктом 1 і 5 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу, не заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 163 ЖК України на яку
посилається позивач, зазначена норма
регулює відносини між власником
житлового будинку та наймачем або
членів його сім'ї щодо збереження
житлової площі за тимчасовою
відсутністю останніх, тому посилання
на ст. 71 ЖК України як одну з підстав
втрати права користування будинком не
поширюється на правовідносини між
власником житлового будинку та членів
або колишніх членів його сім"ї.

Відповідачка ж була вселена в будинок
як член сім'ї власника, при її вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим будинком, а отже, не
може бути наймачем жилого приміщення,
оскільки наймач користується жилим
приміщенням у будинку, що належить
громадянинові на праві приватної
власності, відповідно до договору
найму жилого приміщення ( ст. 158 ЖК
України).Ї. а таких договір між
сторонами відсутній.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 15 січня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: