22-ц/795/178/2014 Головуючий у I інстанції
-Рахманкулова І. П. Доповідач - Зінченко
С. П.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко С.П.,
суддів:Мамонової О.Є., Позігуна М.І.,при
секретарі:Шкакрупі Ю.В.за
участю:позивача ОСОБА_5, його
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7, її представника ОСОБА_8

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Чернігівської області цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 28 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, про
визнання майна спільною сумісною
власністю, про визнання права
власності на 1/2 частину майна, -

в с т а н о в и в:

В грудні 2012 року позивач ОСОБА_5
звернувся з позовом до ОСОБА_7 про
визнання їх спільною сумісною
власністю будинку АДРЕСА_1 та земельної
ділянки площею 0,0931 га за цією адресою
та визнання за ним права власності на 1/2
частину цього будинку з надвірними
будівлями та земельної ділянки,
посилаючись на те, що з вересня 2002 року
по 5 жовтня 2010 року він проживав з
відповідачкою однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, займався
підприємницькою діяльністю, для якої
мав два зернозбиральні комбайни.15
червня 2002 року він продав один з них за
70 000 грн., після розірвання 17 жовтня 2003
року шлюбу з дружиною ОСОБА_9,
проживаючи з ОСОБА_7 однією сім"єю ними
на її ім'я 21 травня 2004 року була
придбана за 35 000 грн. квартира АДРЕСА_2,
яку відповідачка 26 червня 2004 року за
договором міни обміняла на спірний
будинок за вказаною адресою, а в 2005 році
приватизувала спірну земельну ділянку
площею 0,0931 га, яка призначена для
обслуговування цього будинку.

5 жовтня 2010 року між ними був
зареєстрований шлюб, в листопаді 2012
року ОСОБА_7 залишила сім"ю, добровільно
подіти спільне майно відмовилась, тому
відповідно до ст. 74 СК України позивач
просив визнати спірне майно їх
спільною сумісною власністю та визнати
за ним право власності на 1/2 частину
будинку з надвірними будівлями та
земельної ділянки в АДРЕСА_1

Заявами від 24 січня 2013 року та від 20
лютого 2013 року позивач збільшив
позовні вимоги та остаточно просив
встановити факт проживання однією
сім"єю без реєстрації шлюбу його та
ОСОБА_7 з 18 жовтня 2003 року по 4 жовтня 2010
року, визнати їх спільною сумісною
власністю будинок, гараж, сарай, баню та
земельну ділянку в АДРЕСА_1, визнати за
ним право власності на 1/2 частину
будинку, гаражу, сараю, бані та
земельної ділянки, визнати за ним право
власності на частину земельної
ділянки, необхідну для обслуговування
1/2 частини будинку, гаражу, сараю, бані.

Справи судами різних інстанцій
розглядались неодноразово.

Остаточним рішенням Деснянського
районного суд м. Чернігова в задоволені
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_5
просить вказане рішення скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, мотивуючи неправильним
застосуванням норм матеріального
права та порушенням норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи апеляційної скарги в межах
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що вона не підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд прийшов до
висновку про те, що відповідно до ст. 74
СК України проживання позивача та
відповідачки в фактичних шлюбних
відносинах для визнання майна їх
спільною сумісною власністю можливе у
разі ведення ними спільного
господарства, наявності у сторін
спільного бюджету,спільних витрат,
придбання майна в інтересах сім"ї.
Оскільки дані обставини позивачем не
доведені, відсутні підстави для
задоволення позову.

Такий висновок суду відповідає
встановленим обставинам та нормам
закону.

Як вбачається з матеріалів справи, в
спірному будинку позивач та
відповідачка зареєстровані і
проживали з 26 та 27 жовтня 2004 року / т.1,
л.с. 6-8/, шлюб зареєстровано між ними 5
жовтня 2010 року / т.1, л.с. 5, 31, 32, 58, 70-71/.

21 травня 2004 року ОСОБА_7 за договором
купівлі-продажу придбала квартиру
АДРЕСА_2 /т.1, л.с. 10/, яку за договором
міни від 26 червня 2004 року обміняла на
будинок з надвірними будівлями в
АДРЕСА_1 /т.1, л.с. 9/, а 17 лютого 2006 року
отримала державний акт про право
власності на земельну ділянку площею
0,0931 га за вказаною адресою /т.1, л.с. 11/.
Вказані обставини свідчать про те, що
спірне майно придбано було
відповідачкою.

Відповідно до ст..57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, висновків
експертів

Надані позивачем докази не свідчать
про те, що в період придбання майна
сторони проживали спільно, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, спільні витрати, придбали майно
в інтересах сім"ї. Так, докази
підприємницької діяльності позивача,
продажу ним 15 червня 2002 року
зернозбирального комбайну за 70 000 грн.
жодним чином не підтверджують цих
обставин, а крім того є недопустимими,
оскільки в даний період позивач
перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_9 / т.1, л.с. 12-26, 113-114/.

Допитані в апеляційному суді свідки
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у своїх поясненнях
зазначили, що сторони проживали разом
в АДРЕСА_3. Свідки декілька разів бували
у них дома. Сторони разом їздили за
кордон відпочивати. Проте, указані
свідки не надали відповіді, щодо
спільних доходів сторін, спільного їх
розподілу та ведення спільного
господарства. Також, свідки ОСОБА_12 та
ОСОБА_13 не підтвердили у суді першої
інстанції, що сторони проживали однією
сім»єю та вели спільне господарство.

Суд першої інстанції вірно не прийняв
як доказ спільного проживання
фотографії представлені позивачем, на
яких зображені ОСОБА_14 та ОСОБА_7,
оскільки із наданих фотографій не
вбачається дати їх виконання, а також
вони не підтверджують, що ці особи
проживали однією сім»єю без реєстрації
шлюбу, вели спільне господарство та
мали спільний бюджет. .1, л.с.79-91, 116-169/.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім"єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" в п. 20
роз"яснено, що при застосуванні ст. 74 СК,
що регулює поділ майна осіб,які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правила зазначено
норми поширюються на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Згідно вимог ст..60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених ст..61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачем
права власності на частку у спірному
майні, він мав надати суду належні та
допустимі докази про його участь у
набутті цього майна, оскільки сам по
собі факт спільного проживання без
реєстрації шлюбу, не може бути
підставою для визнання за позивачкою
права власності на половину цього
майна.

Наведені вище обставини свідчать, що
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
недоведеність між сторонами таких
відносин.

Отже, висновок суду першої інстанції
про те, що спірне майно: будинок з
надвірними будівлями та земельна
ділянка - не є спільною сумісною
власністю позивача та відповідача, є
правильним.

Доводи апеляційної скарги щодо
придбання за його кошти квартири
АДРЕСА_2, не дають підстав вважати
спірний будинок з надвірними будівлями
спільним майном сторін, оскільки в
договорі міни від 26 червня 2004 року в п.1.6
вказано, що треті особи не мають прав та
відчужувані за цим договором житловий
будинок та квартиру, тобто сторони за
цим договором підтвердили належність
обмінюваного майна тільки їм, без
будь-яких претензій третіх осіб, в тому
числі і ОСОБА_5

З цих самих підстав є необґрунтованими
доводи апеляційної скарги і щодо
приватизованої земельної ділянки. Тому
відмова ОСОБА_5 в задоволенні позовних
вимог є законною та обґрунтованою.

Інші доводи апеляційної скарги: щодо
упередженого розгляду справи судом
першої інстанції, неправильної оцінки
показань свідків - не дають підстав для
її задоволення з наведених вище
підстав, оскільки ці доводи є думкою
позивача.

З врахуванням викладеного ,
апеляційний суд дійшов висновку, що
рішення суду першої інстанції, яким
відмовлено ОСОБА_5 у задоволені
позовних вимог, постановлено на повно
з»ясованих обставинах з дотриманням
вимог закону, а доводи, викладені в
апеляційній скарзі не спростовують
висновків суду.

Тому його апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 28 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно і може
бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: