АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа №215/6969/13-ц
Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц774124К14
Категорія № 33 (І)
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.

при секретарі: Кузьміній Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі згідно із
вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без
фіксації судового засідання
технічними засобами, без участі всіх
осіб, які беруть участь у справі,
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Тернівського районного суду м. Кривого
Рогу від 14 листопада 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до Державного
казначейства України про стягнення
матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2011 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
Державного казначейства України та
просив суд стягнути з відповідача на
його користь 3 904 946,84 грн. матеріальної
шкоди, з яких: 943020-вартість редукторних
пар, 1 199 364,30 грн.-втрата від інфляції, 214
171,70 грн.-3% річних відповідно до ст.625 ЦК
України, 1 548 390,80 грн. - 15% втраченої
вигоди відповідно до банківського
депозиту, 500 000 грн. моральної шкоди та
20000 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову ОСОБА_2
зазначив, що ТОВ ВП «Агропродукт ЛТД»
передало йому, як приватному
підприємцю, згідно угоди про
зберігання майна (редукторних пар Р-3000)
від 09 вересня 2002 року редукторні пари в
кількості чотирьох комплектів, а саме:
компресорів К-500 два комплекти, ОК-500
один комплект, К-250 один комплект.
Згідно цієї угоди, якщо ТОВ ВП
«Агропродукт ЛТД» протягом шести
місяців після закінчення терміна
зберігання не витребує редукторні пари
Р-3000 і не розрахується за послуги по
зберіганню майна, то редукторні пари
Р-3000 переходять у власність ОСОБА_2

Оскільки ТОВ Виробниче Підприємство
«Агропродукт ЛТД» не розрахувалось з
позивачем і не витребувало редукторні
пари Р-3000, то 10 березня 2004 року, вони
перейшли у власність ОСОБА_2

Бажаючи продати редукторні пари,
позивач телефоном домовився про
доставку їх на склад ДП
«Шахтопроходка».

В*їхавши на територію Саксаганського
району, особи, які пропонували позивачу
купити у нього редукторні пари
пред'явили посвідчення працівників
ДСБЕЗ Саксаганського РВ КМУ УМВС
України в Дніпропетровській області та
вилучили їх, при цьому ніякі
процесуальні документи не складалися,
пояснення не відбиралися, акти
вилучення та постанови не виносилися.
Факт вилучення редукторних пар не був
зафіксований.

Після цього позивач декілька разів
приїздив до співробітника
Саксаганського РВ ОСОБА_3 щоб забрати
свої редукторні пари, але він їх не
віддав.

Позивачу двічі листами
начальника Саксаганського РВ від 02.02.2005
року та 29.07.2005 року було запропоновано
забрати редукторні пари, однак перший
раз їх не віддали без дозволу
співробітника Саксаганського РВ
ОСОБА_3, а вдруге вимагали сплатити 18 000
грн. за зберігання редукторних пар,
однак таких коштів у ОСОБА_2 не було.

Позивач неодноразово звертався зі
скаргами про притягнення ОСОБА_3 і його
співробітників до кримінальної
відповідальності за пограбування.

На теперішній час, співробітник
Саксаганського РВ ОСОБА_3 стверджує, що
вилучені редукторні пари зберігаються
на складі ТОВ «ВалкосГруп». Оглянувши
ці редукторні пари позивач, а також два
спеціаліста, які мають відповідну
освіту і за своїм фахом мають пряме
відношення до шахтного обладнання,
прийшли до висновку, що ці редукторні
пари були вже у вжитку та відпрацювали
відповідний період і повністю виробили
свій ресурс.

У зв'язку з наведеним позивачу було
спричинено матеріальні збитки та
моральну шкоду.

Рішенням Тернівського районного суду
м. Кривого Рогу від 14 листопада 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про задоволення його позову.

Зокрема, ОСОБА_2 посилається на те, що
судом першої інстанції не враховано, що
на день вилучення редукторних пар, вони
були нові, в ідеальному стані, що
підтвердили в судовому засіданні
свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, однак
суд не взяв до уваги їх пояснення, а у
допиті свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 йому
було необґрунтовано відмовлено.

Посилання суду на те, що позивач не
надав суду дані про вартість
редукторних пар на час вилучення, як на
одну з підстав для відмови в
задоволенні позову, на думку ОСОБА_2 є
надуманими, оскільки в матеріалах
справи є документ про вартість
редукторних пар станом на 2008 рік.

Згідно постанови про відмову в
порушенні відносно позивача
кримінальної справи від 03.09.2004р. було
встановлено, що редукторними парами
ОСОБА_2 володів на законних підставах і
на законних підставах їх перевозив,
тому незаконно вилучивши їх,
співробітники міліції відповідно до
вимог ст.25 Закону України «Про міліцію»
зобов'язані були негайно повернути їх
позивачу або, у разі якщо вони стали
непридатні до використання - то в цьому
випадку завдану матеріальну шкоду
повинна відшкодовувати держава в особі
Державної казначейської служби.

В такому випадку суд, на думку
апелянта, повинен був стягнути не
тільки матеріальну шкоду, але й
моральну шкоду, адже майно йому не
повернуто без будь - яких законних
підстав.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених позовних вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно договору
схову від 09.09.2002 року, укладеного між
приватним підприємцем ОСОБА_2 з одного
боку та ТОВ «Агропродукт» ЛТД в особі
гендиректора ОСОБА_2 з іншого,
майнодавець передав, а охоронець
прийняв і зобов'язався зберегти
редукторні пари Р3000 чотири комплекти.

Відповідно до п.5.7 вказаного договору у
разі, якщо майнодавець не витребував
майно протягом шести місяців з моменту
закінчення дії договору, то майно
переходить у власність охоронця.

Пунктом 6.1 договору схову передбачено,
що він набуває чинності 09.09.2002 року та
діє до 10.09.2003 року.

На підставі п.5.7 зазначеного договору 10
березня 2004 року до ОСОБА_2 перейшло
право власності на чотири комплекти
редукторних пар Р 3000.

Матеріалами справи встановлено
неодноразове звернення позивача до
органів міліції, прокуратури та суду з
приводу незаконного вилучення
співробітниками Саксаганського РВ у
нього редукторних пар.

Відповідно до листів
Саксаганського РВ № 7-197 від 02.02.2005 року
та 7-1299 від 29.07.2005 року позивачу було
запропоновано забрати належні йому
редукторні пари.

При візуальному огляді вказаних
редукторних пар позивач, інженер по
автоматизації та комплексній
механізації хіміко-технологічних
процесів ОСОБА_6, енергетик
збагачувальної фабрики ПАТ «ЦГЗК» та
ОСОБА_7 визначили, що редукторні пари
мають корозійний ізнос та не придатні
для подальшого використання.

Звертаючись до суду з позовом,
ОСОБА_2 посилався на те, що незаконними
діями співробітників Саксаганського
РВ по вилученню у нього редукторних пар
та неповерненню їх у тому стані, якому
вони перебували на момент вилучення,
йому було спричинено матеріальні
збитки та моральну шкоду.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив із
недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з огляду на наступне.

Статтею 1 ЗУ «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» (в редакції, що була
чинна на момент виникнення спірних
правовідносин) передбачено, що
відповідно до положень цього Закону
підлягає відшкодуванню шкода, завдана
громадянинові внаслідок: незаконного
засудження, незаконного притягнення
як обвинуваченого, незаконного
взяття і тримання під вартою,
незаконного проведення в ході
розслідування чи судового розгляду
кримінальної справи обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян;
незаконного застосування
адміністративного арешту чи
виправних робіт, незаконної
конфіскації майна, незаконного
накладення штрафу; незаконного
проведення оперативно - розшукових
заходів, передбачених законами
України "Про оперативно-розшукову
діяльність", "Про
організаційно-правові основи боротьби
з організованою злочинністю" та іншими
актами законодавства.

У випадках, зазначених у
частині першій цієї статті, завдана
шкода відшкодовується в повному
обсязі незалежно від вини посадових
осіб органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду.

Згідно статті 2 вказаного закону право
на відшкодування шкоди в розмірах і
в порядку, передбачених цим Законом,
виникає у випадках: постановлення
виправдувального вироку суду; закриття
кримінальної справи за відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину; відмови в порушенні
кримінальної справи або закриття
кримінальної справи з підстав,
зазначених у пункті 2 частини першої
цієї статті; закриття справи про
адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди,
завданої зазначеними у статті 1 цього
Закону оперативно-розшуковими
заходами до порушення кримінальної
справи, виникає за умови, що протягом
шести місяців після проведення таких
заходів не було прийнято рішення про
порушення за результатами цих заходів
кримінальної справи або таке рішення
було скасовано.

Положеннями статті 4 ЗУ «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду»
встановлено, що відшкодування шкоди у
випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і
5 статті 3 цього Закону, провадиться за
рахунок коштів державного бюджету.
Розмір сум, які передбачені пунктом 1
статті 3 цього Закону і підлягають
відшкодуванню, визначається з
урахуванням заробітку, не одержаного
громадянином за час відсторонення
від роботи (посади), за час відбування
кримінального покарання чи виправних
робіт як адміністративного стягнення.

Майно, зазначене в пункті 2
статті 3 цього Закону, повертається
в натурі, а в разі неможливості
повернення в натурі його вартість
відшкодовується за рахунок тих
підприємств, установ, організацій,
яким воно передано безоплатно.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано суду належних
та допустимих доказів на підтвердження
того, які саме редукторні пари були
вилучені у нього під час проведення
оперативно-розшукових дій.

В матеріалах справи відсутні
будь-які належні та допустимі докази
того, в якому стані вони були, про їх
вартість на момент вилучення.

Натомість, як вбачається із матеріалів
справи, згідно договору схову від 09.09.2002
року, укладеного між приватним
підприємцем ОСОБА_2 з одного боку та
ТОВ «Агропродукт» ЛТД в особі
гендиректора ОСОБА_2 майнодавець
передав, а охоронець прийняв і
зобов'язався зберегти редукторні пари
Р3000 чотири комплекти. Про їх
індивідуальні ознаки, за якими їх можна
відрізнити від інших редукторних пар,
та їх стан на момент здачі до схову у
договорі не зазначено.

Матеріалами справи встановлено, що у
ході оперативно-розшукових дій
співробітниками Саксаганського РВ
28.07.2004 року у позивача ОСОБА_2 було
вилучено чотири комплекти редукторних
пар Р3000.

Постановою від 03.09.2004 року було
встановлено відсутність ознак злочину
у діях позивача щодо перевезення
чотирьох комплектів редукторних пар
Р3000, у зв'язку з чим, на підставі п.2 ст.6
КПК України відмовлено у порушенні
кримінальної справи відносно позивача
ОСОБА_2

Листами Саксаганського РВ № 7-197 від
02.02.2005 року та 7-1299 від 29.07.2005 року
позивачу було запропоновано отримати
належні йому редукторні пари.

Однак, до теперішнього часу позивач не
забрав належні йому редукторні пари Р
3000, які знаходяться на зберіганні ТОВ
«НПФ Днепропроект».

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що позивачем не надано належних
доказів про вартість та стан
редукторних пар на момент їх вилучення.

У зв'язку з чим, відсутні правові
підстави для задоволення позову ОСОБА_2
про відшкодування йому матеріальних
збитків.

Довідка про вартість редукторних пар
станом на 2008 рік не може бути належним
доказом вартості редукторних пар, які
належали позивачу станом на момент їх
вилучення, оскільки ним не надано
відомостей про їх рік випуску та час
перебування у експлуатації.

Посилання позивача на акти, складені
інженером по автоматизації та
комплексній механізації
хіміко-технологічних процесів ОСОБА_6,
енергетиком збагачувальної фабрики
ПАТ «ЦГЗК» та ОСОБА_7 про те, що
редукторні пари, які було
запропоновано забрати позивачу у ТОВ
«НПФ Днепропроект» мають корозійний
ізнос та не придатні для подальшого
використання, не можуть бути підставою
для задоволення позову, оскільки
позивачем не надано доказів первинного
стану редукторних пар на момент їх
вилучення працівниками міліції.

Відмовляючи у задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності незаконності дій або
бездіяльності працівників міліції, в
результаті яких позивачу було
спричинено моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки ч.ч.5,6 ст.4 ЗУ «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду» передбачено, що
відшкодування моральної шкоди
провадиться у разі, коли незаконні
дії органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду завдали
моральної втрати громадянинові,
призвели до порушення його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Моральною шкодою
визнаються страждання, заподіяні
громадянинові внаслідок фізичного чи
психічного впливу, що призвело до
погіршення або позбавлення
можливостей реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем не доведено незаконність дій
або бездіяльності працівників міліції,
внаслідок яких йому спричинено
матеріальні збитки.

У зв'язку з чим, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_2 про
відшкодування йому моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача про
те, що суд безпідставно відмовив йому у
відшкодуванні моральної шкоди не
можуть бути взяті до уваги з
вищенаведених підстав.

Правильним, на думку колегії суддів, є
висновок суду першої інстанції про
відмову у відшкодуванні позивачу
витрат на правову допомогу, оскільки
положеннями п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України
передбачено, що до витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать
витрати на правову допомогу.

Згідно ч. 1 стаття 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Положеннями статті 88 ЦПК України
встановлено, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Якщо
сторону, на користь якої ухвалено
рішення, звільнено від оплати судових
витрат, з другої сторони стягуються
судові витрати на користь осіб, що їх
понесли, пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо обидві
сторони звільнені від оплати судових
витрат, вони компенсуються за рахунок
держави у порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Оскільки у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі, то
на підставі ст.88 ЦПК України не
підлягають компенсації понесені ним
судові витрати, зокрема, витрати на
правову допомогу.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим,
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернівського районного суду м.
Кривого Рогу від 14 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: