Справа 206/1053/14-ц
Провадження 2/206/425/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" березня 2014 р. Самарський районний
суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук
Р.О.,

при секретарі Ковтун
Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Комунальне
підприємство «Житлове господарство
Самарського району» Дніпропетровської
міської ради про визначення порядку
користування житловим приміщенням та
виселення,

в с т а н о в и в:

18 лютого 2014 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, який
обґрунтував тим, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності йому та його братові ОСОБА_2.
Він з братом та його дружиною проживали
у цій квартирі, а згодом до них
вселилися його племінник - ОСОБА_3 та
його дружина ОСОБА_4, на що він ніякої
згоди не давав. З самого початку
спільного проживання у квартирі почали
виникати конфліктні ситуації, на
протязі останніх декілька років жоден
з відповідачів не сплачує комунальні
послуги. Відповідач ОСОБА_2 пішов
проживати в іншу квартиру разом зі
своєю дружиною, а відповідачі ОСОБА_3 та
його дружина ОСОБА_4, встановили свій
порядок користування в спірній
квартирі, добровільно залишати її не
бажають, незважаючи на те, що вони мають
своє окреме житло. Він звернувся до КВ
ЖРЕП Самарського району м.
Дніпропетровська з проханням поділити
особові рахунки спірної квартири,
однак йому було відмовлено з огляду на
те, що поділ особових рахунків можливий
або за спільною заявою всіх
співвласників, або на підставі рішення
суду стосовно визначення порядку
користування спірною квартирою. Ці
обставини стали причиною звернення
позивача до суду з вказаним позовом, в
якому він просить суд визначити
порядок користування
чотирьохкімнатною квартирою АДРЕСА_1
між ним та його братом, ОСОБА_2,
визначивши за ним кімнати розміром 18,1
кв. м. та 9,7 кв. м., а за його братом,
ОСОБА_2, кімнати розміром 11,7 кв. м. та 12,3
кв. м., залишивши у загальному
користуванні кухню, ванну кімнату,
вбиральню та коридор, а також виселити
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 без надання іншого
житлового приміщення (а.с.2-3).

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали.

Відповідачі та їх представник позовні
вимоги визнали частково, а саме в
частині запропонованого позивачем
визначення порядку користування
квартирою, а в іншій частині позовних
вимог просили суд відмовити.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позовні вимоги
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Суд встановив, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної часткової
власності позивачу (1/2 частини) та його
братові ОСОБА_2 (1/2 частини), про що
свідчить копія свідоцтва про право
власності та витяг про реєстрацію
права власності (а.с.5-6).

В цій квартирі зареєстровані лише його
співвласники - ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що
підтверджується довідкою КВЖРЕП (а.с.9).

З самого початку відповідач ОСОБА_2
проживав у цій квартирі зі своєю
дружиною, а згодом , починаючи з 2011 року
став проживати у дружини в квартирі
АДРЕСА_2, де також зареєстрований та
проживав їх син - ОСОБА_3.

Разом з тим, їх син - ОСОБА_3 та його
дружина ОСОБА_4, маючи інше місце
реєстрації та житлове приміщення, у 2011
році переїхали до квартири АДРЕСА_1.

Ці обставини не заперечувалися
сторонами в судовому засіданні та
узгоджуються з даними прописки
відповідача ОСОБА_3 та його дружини
ОСОБА_4, а також поясненнями самого
відповідача ОСОБА_2, який наголошував
на тому, що він дійсно фактично
проживає у АДРЕСА_2 разом зі своєю
дружиною, а своєму синові ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 він дозволив переїхати
проживати у квартиру АДРЕСА_1,
співвласником якої він є.

Натомість, в судовому засіданні було
встановлено, що позивач, як один із
співвласників квартири, згоди на
проживання в ній сина свого брата
(племінника) - ніколи не надавав та
домовленостей з цього приводу ніяких
не було.

Після вселення до спірної квартири
відповідачі ОСОБА_3 та його дружина
ОСОБА_4 почали створювати конфліктні
ситуації, фактично встановивши свій
порядок користування квартирою,
розподіливши кімнати на свій розсуд,
при цьому на протязі всього часу не
сплачуючи комунальні послуги та не
бажаючи залишати спірну квартиру, так
як за місцем своєї реєстрації у
квартирі АДРЕСА_2, їм не зручно
проживати з причин невеликої площі.

Маючи намір поділити особові рахунки
спірної квартири, позивач звернувся до
КВЖРЕП, де йому було повідомлено про те,
що поділ особових рахунків можливий
або за спільною заявою всіх
співвласників, або на підставі рішення
суду стосовно визначення порядку
користування спірної квартирою.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 20 від 22.12.1995
року квартира, яка є спільною сумісною
власністю чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення з самостійними виходами,
які можуть використовуватися як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартир,
якщо про це заявлено позов.

Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник,
який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

З урахуванням того, що відповідач
ОСОБА_2 в судовому засіданні не
заперечував проти запропонованого
позивачем визначення порядку
користування квартирою, а також
враховуючи положення зазначених норм
закону та можливість за технічним
паспортом встановити порядок
користування квартирою, суд вважає за
можливе задовольнити позовні вимоги в
частині визначення порядку
користування квартирою АДРЕСА_1,
виділивши одному із співвласників -
ОСОБА_1 у користування кімнату - 4
загальною площею 18,1 кв.м. та кімнату - 5
загальною площею 9,7 кв.м., а другому
співвласнику - ОСОБА_2 кімнату - 9
загальною площею 11,7 кв.м. та кімнату - 10
загальною площею 12,3 кв.м., залишивши -
кухню - 3 площею 7,3 кв.м., коридор -1 площею
12 кв.м., вбиральню -8 площею 1,2 кв.м.,
ванну- 7 площею 2,7 кв.м., кладову -6 площею
0,6 кв.м. - в загальному користуванні.

Приходячи до висновку про виселення зі
спірної квартири відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4, суд виходив з наступного.

Згідно ч. 7 ст. 41 Конституції України
використання власності не може
завдавати шкоди правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію і природні якості землі.

В силу ч. 2 ст. 13 ЦК України при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.

Згідно ст. 319 ЦК України усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства.
Діяльність власника може бути обмежена
чи припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст. 150 ЖК України громадяни,
які мають у приватній власності
квартиру, користуються нею для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
власний розсуд. Спір, між
співвласниками, що виник з цього
приводу, підлягає вирішенню у судовому
порядку.

Разом з цим, у відповідності до ст. 358 ЦК
України, право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Будучи вираженим у
певній частці, право кожного
співвласника тим не менш не
обмежується певною наперед визначеною
частиною майна, а поширюється на усе
майно.

За змістом ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

За загальними приписами ст. 156 ЖК
України, співвласник жилого будинку
(квартири) вправі вселити в належне
йому жиле приміщення членів своєї сім`ї
за згодою всіх інших співвласників.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
вселилися до спірної квартири без
згоди іншого співвласника ОСОБА_1, а
тому твердження представника
відповідача про відсутність
передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК України
підстав для виселення відповідачів з
квартири є помилковими, оскільки сама
по собі відсутність згоди одного із
співвласників жилого приміщення на
вселення таких осіб, не породжує в них
права користування таким приміщенням,
а виселення з жилого приміщення особи з
підстав, передбачених ст. ст. 116, 157 ЖК
України, тягне за собою припинення вже
існуючого права користування жилим
приміщенням, яке останні в даному
випадку фактично не набули.

Саме таку правову позицію висловлено в
Ухвалах Верховного Суду України від 1
грудня 2010 року
http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/12855313, від 10
березня 2010 року
http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/8531536 та 25 березня
2009 року http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/3356481.

Помилковими є твердження відповідачів
про наявність в них, які членів сім'ї
одного із співвласників рівного права
на користування спірною квартирою,
оскільки ст. 156 Житлового кодексу
Української РСР передбачає наявність
такого права лише у членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить та виключно
надає право на вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей без згоди
власника.

Однак в даному випадку, співвласник
ОСОБА_2 проживає в даний час в іншому
місці - у квартирі АДРЕСА_2 разом зі
своєю дружиною, про що сам наголошував
в суді, отже його син - відповідач
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають разом з
ним, а тому положення ст. 156 ЖК України
не підлягають застосуванню у спірних
правовідносинах при таких обставинах,
так як вони у спірній квартирі разом не
живуть.

Крім того, ця норма закону
обумовлюється наявністю права на
проживання членів сім'ї лише з
власником квартири, а не з її
співвласником, де підлягає
застосуванню спеціальна норма ст. 358 ЦК
України, яка передбачає здійснення
права спільної часткової власності
його співвласниками виключно за їхньою
згодою, за відсутності якої є
порушенням прав останнього.

Аналізуючи фактично встановленні в
судовому засіданні обставини справи,
оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом під час розгляду
справи в їх сукупності, суд приходить
до висновку про задоволення позовних
вимог у заявлений позивачем спосіб.

Керуючись ст.ст. 4 - 8, 10, 11, 18, 57 - 60, 79, 81, 88,
169, 208, 209, 212 - 215, 218, Цивільного
процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Визначити наступний порядок
користування квартирою АДРЕСА_1:

- ОСОБА_1 виділити у користування
кімнату -4 загальною площею 18,1 кв.м. та
кімнату - 5 загальною площею 9,7 кв.м., за
даними технічного паспорту;

- ОСОБА_2 виділити у користування
кімнату - 9 загальною площею 11,7 кв.м. та
кімнату - 10 загальною площею 12,3 кв.м., за
даними технічного паспорту;

- кухню - 3 площею 7,3 кв.м., коридор -1
площею 12 кв.м., вбиральня -8 площею 1,2
кв.м., ванну- 7 площею 2,7 кв.м., кладову -6
площею 0,6 кв.м. за даними технічного
паспорту - залишити в загальному
користуванні.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1,
виселивши ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 з вказаної
квартири без надання іншого жилого
приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_1 витрати зі сплати ним
судового збору в розмірі 81,20 гривень з
кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через Самарський
районний суд м. Дніпропетровська.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий суддя
Р.О. Кушнірчук