Номер провадження № 22-ц/785/3037/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів Ісаєвої
Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційними скаргами Департаменту
Комунальної власності Одеської
міської ради та Заступника прокурора
Одеської області в інтересах держави в
особі Одеської міської ради на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 09 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовом Заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
(третя особа - Департамент Комунальної
власності Одеської міської ради) про
витребування майна та виселення,

встановила:

У липні 2012 року Заступник прокурора
Приморського району міста Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради звернувся до суду із
вищевказаним позовом, посилаючись на
те, що до прокуратури Приморського
району м. Одеси у липні 2012 року
звернувся юридичний департамент
Одеської міської ради з листом про
звернення до суду із позовною заявою
про витребування нежитлового
приміщення - підвалу за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 224,4 кв.м., та
виселення з нього.

Згідно Свідоцтва про право власності
від 05 серпня 2005 року, вищевказане
нежиле приміщення підвалу належить
територіальній громаді м. Одеси в особі
Одеської міської ради.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07 грудня 2007 року за ОСОБА_2
було визнано право власності на нежиле
приміщення підвалу площею 224,4 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1. 26 лютого 2008 року між
відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу, на
підставі якого ОСОБА_3 став власником
спірного нежитлового приміщення
підвалу. Відповідно до договору
купівлі-продажу від 20 березня 2008 року
ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив спірне
приміщення підвалу.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 04 березня 2008 року заочне
рішення від 07 грудня 2007 року було
скасовано, та ухвалою від 19 листопада
2008 року провадження по справі за
позовом ОСОБА_2 було залишено без
розгляду.

На думку позивача, відповідачі
заволоділи спірним майном незаконним
шляхом, договір купівлі-продажу від 26
лютого 2008 року є недійсним, тому що
порушує публічний порядок.

Посилаючись на викладене, заступник
прокурора Приморського району м. Одеси
просив суд витребувати вищевказане
приміщення з незаконного володіння та
виселити відповідача ОСОБА_4 з
приміщення підвалу площею 224,4 кв.м. в
будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 09 грудня 2013 року у
задоволенні позову Заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради було відмовлено.

На дане рішення були принесені
апеляційні скарги Департаментом
Комунальної власності Одеської
міської ради та Заступником прокурора
Одеської області в інтересах держави в
особі Одеської міської ради, в яких
ставляться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог Заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, до
прокуратури Приморського району м.
Одеси 01 червня 2012 року з листом
звернувся Юридичний департамент
Одеської міської ради. У листі
зазначалося, що Департамент
комунальної власності звернувся із
заявою від 21 травня 2012 року за № 01/13/2805
стосовно звернення до суду з позовом
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та витребування майна
з незаконного володіння, а саме:
нежитлового приміщення площею 224,4 кв.м.,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1. У
свою чергу, Одеська міська рада просила
прокуратуру звернутися до
Приморського районного суду м. Одеси зі
зазначеним позовом.

20 липня 2012 року заступником прокурора
Приморського району м. Одеси до
Приморського районного суду м. Одеси
був поданий позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 із зазначеними вище вимогами.

Відповідно до статті 256 Цивільного
кодексу України, позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Згідно статті 257 Цивільного кодексу
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 07 грудня 2007 року було
зареєстровано комунальним
підприємством «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості».

Договір купівлі-продажу спірного майна
був укладений 26 лютого 2008 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований в
реєстрі за № 345 та зареєстрований в
комунальному підприємстві «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості» 04
березня 2008 року.

Згідно п. 1.3., п.3.2.1 Статуту комунального
підприємства «Одеське міське

бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості»,
засновником МБТІ та, відповідно,
органом його управління є Одеська
міська рада.

Як наголошує ч. 1 ст. 72 ЦПК України, право
на вчинення процесуальної дії
втрачається із закінченням строку,
встановленого законом або судом.

Згідно ч.1 ст. 73 ЦПК України, суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом або
судом, за клопотанням сторони або іншої
особи у разі його пропущення з поважних
причин.

Відповідно до ст. 1 та ч. 2 ст. 10 ЦПК
України, сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, у тому числі і
прокурор, мають рівні права щодо
виконання завдань цивільного
судочинства.

Позивачем також не були надані
документи, які б обґрунтували його
участь у судовому засіданні замість
Одеської міської ради через
неможливість участі у справі
безпосередньо Одеської міської ради.

Виступаючи позивачем, прокуратура є
таким самим представником держави, як і
Одеська міська рада. В матеріалах
справи відсутні документи, які б
виявили причини, чому сама Одеська
міська рада не змогла подати
зазначений позов.

Одним з елементів здійснення принципу
справедливого судочинства також є
принцип "рівності вихідних умов",
дотримання балансу сторін при розгляді
справи в суді.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції
України, на прокуратуру покладається
представництво інтересів громадян або
держави в суді у випадках, визначених
законом.

Правовими нормами, які регулють
представництво прокуратурою інтересів
громадянина або держави в суді, є ст. 36-1
Закону України «Про прокуратуру» та ст.
45 ЦПК України, згідно яких прокурор
може звертатися до суду із заявою про
захист прав, свобод та інтересів
громадянина або держави та може
здійснювати представництво на
будь-якій стадії процесу.

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08 квітня 1999 р. №3-рп/99 по справі про
представництво прокуратурою України
інтересів держави в арбітражному суді
встановлено, що "інтереси держави" є
оціночним поняттям, прокурор чи його
заступник у кожному конкретному
випадку самостійно визначає, з
посиланням на законодавство, на
підставі якого подається позов, чому
саме відбулося порушення матеріальних
або інших інтересів держави,
обґрунтовує у позовній заяві
необхідність їх захисту та визначає
орган, уповноважений державою
здійснювати відповідні функції у
спірних відносинах.

Державні інтереси закріплюються як
нормами Конституції України, так і
нормами інших правових актів. Інтереси
держави відрізняються від інтересів
інших учасників суспільних відносин. В
основі перших є потреба у здійсненні
загальнодержавних (політичних,
економічних, соціальних та інших) дій,
програм, спрямованих на захист
суверенітету, територіальної
цілісності, державного кордону
України, екологічної безпеки, охорони
землі як національного багатства,
захист прав усіх суб'єктів власності та
господарювання тощо (п. п. З, 4 рішення).

В порушення зазначених положень
закону, прокурор не зазначив
переконливих мотивів, в чому саме
відбулося порушення матеріальних або
інших інтересів держави.

Відповідно до розділу XI Конституції
України, місцеве самоврядування є
правом територіальної громади жителів
села чи добровільного об'єднання у
сільську громаду жителів кількох сіл,
селища та міста самостійно вирішувати
питання місцевого значення в межах
Конституції і законів України. Держава
лише бере участь у формуванні доходів
бюджетів місцевого самоврядування,
фінансово підтримує місцеве
самоврядування. Витрати органів
місцевого самоврядування, що виникли
внаслідок рішень органів державної
влади, компенсуються державою.

Таким чином, за змістом норм
Конституції України, органи місцевого
самоврядування, до яких віднесена і
Одеська міська рада, не належать до
органів державної влади. Тому, саме
Одеська міська рада, а не прокурор,
повинні оскаржувати договори, які
вважають недійсними.

Чинним законодавством не передбачена
можливість представництва прокурором
у суді інтересів органу місцевого
самоврядування, враховуючи, що кожен з
них є виразником інтересів держави.

Згідно з наказом Генерального
прокурора України №6 від 28 листопада 2012
року «Про організацію роботи органів
прокуратури щодо представництва
інтересів громадянина або держави в
суді та їх захисту при виконанні
судових рішень», пріоритетнимм
напрямками діяльності прокуратури є:
захист соціальних прав громадян;
захист інтересів держави у бюджетній
системі та у сфері земельних відносин.
Під час застосування представницьких
повноважень не допускається підміна
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та
державного нагляду (контролю).

Відносно позовної вимоги щодо визнання
договору купівлі-продажу від 26 лютого
2008 року недійсним як такого, що порушує
публічний порядок, суд зазначив
наступне.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 07 грудня 2007 року за
відповідачем ОСОБА_2 було визнано право
власності на нежиле приміщення підвалу
площею 224,4 кв.м., по АДРЕСА_1.

26 лютого 2008 року між відповідачами
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу, на підставі якого
ОСОБА_3 став власником спірного
нежитлового приміщення підвалу.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 20 березня 2008 року, ОСОБА_3 продав, а
ОСОБА_4 купив спірне приміщення
підвалу.

Оскільки оспорюваний договір був
укладений 26 лютого 2008 року, а ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 04 березня 2008 року заочне рішення
від 07 грудня 2007 року було скасовано та 19
листопада 2008 року провадження по
справі за позовом ОСОБА_2 залишено без
розгляду, суд дійшов вірного висновку
про законність відчуження ОСОБА_2
нежилого приміщення підвалу площею 224,4
кв.м., по АДРЕСА_1.

Право власності відповідачів, набуте
на підставі зазначених договорів, було
у встановленому законом порядку
зареєстровано у Комунальному
підприємстві «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості».

Згідно пункту 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом. У
разі, якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

Проте, відповідно до статті 228
Цивільного Кодексу України, правочин
вважається таким, що порушує публічний
порядок, якщо він був спрямований на
порушення конституційних прав і свобод
людини і громадянина, знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний
порядок, є нікчемним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України во пункті 18 постанови "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", перелік правочинів, які є
нікчемними як такі, що порушують
публічний порядок, визначений статтею
228 Цивільного кодексу України.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами; правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 Цивільного кодексу України має
враховуватися вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним,
тощо.

Наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок,
визначаються загальними правилами
(стаття 216 Цивільного кодексу України).

У матеріалах справи відсутні докази, що
свідчать про вчинення відповідачами
правочинів, що порушують публічний
порядок.

Крім того, відсутні і правові підстави
для витребування у ОСОБА_4 спірного
приміщення підвалу, а також усунення
перешкод у користуванні шляхом його
виселення.

Ґрунтуючись на матеріалах справи, суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 є добросовісними набувачами
спірного майна.

Відповідно до ст. 388 Цивільного кодексу
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно:

- було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

- було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

- вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не
їхньої волі іншим шляхом.

Однак, право власності відповідача
ОСОБА_2, набуте на підставі рішення суду
від 07 грудня 2007 року, було
зареєстровано комунальним
підприємством «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» після
погодження з Одеською міською радою.
Тому, твердження про те, що Одеська
міська рада (а відповідно і прокуратура
як її представник) втратила майно не зі
своєї волі, спростовується матеріалами
справи.

Суд перевірив усі докази, які навели
сторони у підтвердження своїх вимог та
заперечень, навів у рішенні фактичні
обставини, які були встановлені судом
при розгляді справи, вірно застосував
правові норми, що регулюють ці
правовідносини, та зробив вірний
висновок про відмову у задоволенні
позовних вимог Заступника прокурора
Приморського району м. Одеси в
інтересах держави в особі Одеської
міської ради.

Судова колегія не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги Заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах держави в особі Одеської
міської ради щодо не пропущення
позивачем строку позовної давності,
оскільки представником Одеської
міської ради при розгляді цієї
цивільної справи є прокуратура
Приморського району м. Одеси, при
подачі позову вона обмежила свої
повноваження, відповідно до правил ч. 1
ст. 46 ЦПК України, правами та
обов'язками Одеської міської ради.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
прокуратура Приморського району м.
Одеси при подачі позовної заяви мала
керуватися правилами позовної
давності і діяти в межах строків, що
існують і для Одеської міської ради.

Отже, позивач знехтував вимогами
діючого законодавства щодо строків
позовної давності, не надав до суду
клопотання про його поновлення, не
вказав поважні причини його пропуску,
що згідно до ст. 267 ЦК України є
підставою для відмови у позові.

Крім того, необґрунтованими є
посилання у апеляційній скарзі
представника Департаменту Комунальної
власності Одеської міської ради на
недійсність укладеного 26 травня 2008
року правочину, оскільки апелянтом не
було доведено, та матеріали справи не
містять доказів, що під час відчуження
спірного нерухомого майна наміри
відповідачів були спрямовані на
порушення конституційних прав
позивача або незаконне заволодіння
його майном. Відсутні також докази, що
підтверджують вину відповідачів в
порушенні публічного порядку, зокрема,
вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо. Таку ж позицію
висловив Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у рішенні від 27
березня 2013 року (Справа № 6-2914св13).

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до
висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно
розглянув справу, дав належу оцінку
наданим доказам, постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційні скарги Департаменту
Комунальної власності Одеської
міської ради та Заступника прокурора
Одеської області в інтересах держави в
особі Одеської міської ради -
відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 09 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва