Справа № 166/102/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Лях В.І. Провадження №
22-ц/773/552/14 Категорія: 45 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Овсієнкa А. А.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Антонюк К.І.,

при секретарі Кирилюку О.О.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника
відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ земельної ділянки за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення
Ратнівського районного суду
Волинської області від 03 лютого 2014
року,

встановила:

Рішенням Ратнівського районного суду
Волинської області від 03 лютого 2014 року
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки.

Не погодившись із ухваленим рішенням,
позивач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову.

В ході апеляційного розгляду даної
справи позивач підтримала апеляційну
скаргу з наведених у ній підстав, тоді
як відповідач та його представник
просили відхилити подану апеляційну
скаргу з огляду на її безпідставність,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, а також доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу позивача слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні даного позову, суд першої
інстанції виходив із того, що спірна
земельна ділянка не являється спільною
сумісною власністю подружжя в
розумінні ст.60 СК України, а отже не
підлягає поділу між колишнім подружжям
на умовах рівності часток.

Зазначені висновки суду першої
інстанції, з якими погоджується і
колегія суддів, ґрунтуються на дійсних
обставинах справи та відповідних їм
нормах матеріального права.

Так, відповідно до ч.1 ст.60 СК України (в
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин), майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.1 ст.57 СК України, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є: майно, набуте нею, ним до шлюбу;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
на підставі договору дарування або в
порядку спадкування; майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.1 ст.81, ч.ч.1-3 ст.116 ЗК
України, громадяни набувають права
власності на земельні ділянки із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, шляхом
передачі земельних ділянок у власність
у разі:

а) приватизації земельних ділянок, які
перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок
внаслідок приватизації державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій;

в) одержання земельних ділянок із
земель державної і комунальної
власності в межах норм безоплатної
приватизації, визначених цим Кодексом.

За змістом наведених вище норм закону,
земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність безоплатно шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Така правова позиція закріплена
зокрема у абзаці 1 п.18-2 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
16.04.04 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ».

Судом першої інстанції встановлено що
в період з 06 жовтня 1984 року по 22 жовтня
2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в
зареєстрованому шлюбі.

В період шлюбу подружжям ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було спільно побудовано
житловий будинок з надвірними
будівлями за адресою: АДРЕСА_1, які
рішенням Ратнівського районного суду
Волинської області від 18 липня 2011 року
поділено між ними в натурі порівну
(а.с.5-6, 10, 12-13).

Рішенням Ратнівської селищної ради №
13/5 від 04 вересня 2007 року ОСОБА_2
передано безоплатно у власність для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд земельну ділянку
площею 0,1357 га, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.28).

На підставі вищевказаного рішення 23
листопада 2007 року ОСОБА_2 видано
державний акт на право власності на
вищевказану земельну ділянку серії ЯГ
№ 551277.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Разом з тим, згідно з ч.1 ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Вимагаючи виділити в натурі 1/2 частку
вищевказаної земельної ділянки,
позивач в обґрунтування своїх вимог
покликалася виключно на ту обставину,
що дана земельна ділянка була набута
відповідачем під час шлюбу, а отже є
спільною сумісною власністю подружжя і
підлягає поділу в натурі в рівних
частках.

При цьому, позивачем було
запропоновано варіант поділу
земельної ділянки в натурі за схемою,
складеною спеціалістом землевпорядної
організації (а.с.23).

Разом з тим, всупереч вимогам ч.3 ст.10, ч.1
ст.60 ЦПК України, позивачем не надано
суду жодних належних та допустимих
доказів того, що запропонована нею
конфігурація поділу спірної земельної
ділянки відповідає вимогам державних
будівельних норм, а також санітарним та
протипожежним вимогам, і хоча судом
апеляційної інстанції позивачу було
детально роз'яснено положення даних
норм процесуального закону, позивач
так і не скористалася своїм правом
клопотати про призначення відповідної
судової експертизи.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
спірна земельна ділянка не являється
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя в розумінні ст.60 СК
України, а тому з урахуванням
закріпленого у ст.11 ЦПК України
принципу диспозитивності цивільного
судочинства правомірно відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_1 з підстав,
наведених нею у позовній заяві.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
позивача про порушення судом вимог
ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України не
заслуговують на увагу, оскільки
вказані норми закону регулюють перехід
права власності на земельну ділянку у
разі набуття права власності на
розміщений на ній житловий будинок,
тоді як позов ОСОБА_1 ґрунтується на
зовсім іншій правовій підставі і у
відповідності з вимогами ст.11 ЦПК
України розгляд даної справи
здійснювався судом першої інстанції в
межах заявленого позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційну скаргу
позивача слід відхилити як
безпідставну, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін як таке, що
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ратнівського районного суду
Волинської області від 03 лютого 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді