УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та виселення; за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_3,
ОСОБА_5, Татарбунарська районна
державна нотаріальна контора Одеської
області, орган опіки та піклування
Татарбунарської районної державної
адміністрації Одеської області, про
визнання договору іпотеки недійсним за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 12 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
14 травня 2008 року банк уклав з ОСОБА_3
кредитний договір, за умовами якого
позичальник отримав кредит у розмірі 149
100 грн зі сплатою 20,4 % річних строком до
14 травня 2028 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за даним
договором між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір іпотеки, за умовами
якого останні передали в іпотеку банку
нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 який
належить їм на праві приватної
власності на підставі договору
дарування від 12 травня 2004 року та
земельну ділянку, на якій розташований
даний будинок. Оскільки позичальник
належним чином свої зобов'язання за
кредитним договором не виконує,
утворилась заборгованість у розмірі 189
797 грн 08 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив
визнати договір іпотеки від 14 травня 2008
року дійсним та у рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
звернути стягнення на предмет іпотеки,
будинок та земельну ділянку, шляхом їх
продажу банком з укладанням договору
купівлі-продажу від імені відповідачів
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем та виселити
відповідачів та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
житловому будинку, предметі іпотеки.

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 14 травня 2008 року державним
нотаріусом Татарбунарської державної
нотаріальної контори Одеської області
будо посвідчено договір іпотеки,
укладений між нею, ОСОБА_3 та банком. За
умовами вказаного договору
іпотекодавці передали в іпотеку
належний їм на праві часткової
власності будинок АДРЕСА_1 який
належить їм по 1/2 частині кожному, на
підставі договору дарування.
Зазначала, що на момент укладення
договору іпотеки у спірному будинку
були зареєстровані та проживали вона,
ОСОБА_3 та їх малолітня донька, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Таким чином, укладення
договору іпотеки житлового будинку, в
якому проживає дитина, випливає на її
майнові права, а тому потребує
обов'язкової згоди органу опіки та
піклування. Згода органу опіки та
піклування на укладення договору
іпотеки між нею, ОСОБА_4 та банком не
надавалась, а тому просила визнати
оспорюваний договір іпотеки недійсним.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 12 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
28 листопада 2013 року, у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено. Позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано недійсним договір
іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 від
14 травня 2008 року, укладений між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ЗАТ КБ
«ПриватБанк», посвідчений нотаріусом
Татарбунарської державної
нотаріальної контори Одеської області
14 травня 2008 року,
зареєстрований в реєстрі за № 8335.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову банку
та задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позичальник ОСОБА_3 прострочив
виконання зобов'язання, оскільки він не
виконав його у строк, встановлений
договором, як це передбачено ч. 1 ст. 612
ЦК України. Проте при укладенні
договору іпотеки житлового будинку, в
якому проживає дитина, були порушені її
майнові права (право користування
житлом), а угода буда укладена без
надання дозволу органу опіки та
піклування, тому договір іпотеки є
недійсним.

Суд апеляційної інстанції погодився з
такими висновками районного суду,
зазначивши, що є законні підстави для
визнання договору іпотеки недійсним з
підстав порушення майнових прав
неповнолітньої дитини без згоди органу
опіки та піклування, взявши за основу
докази, подані під час розгляду справи.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 отримав в
ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у розмірі
20,04 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 14 травня 2028 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 589, ст. 590 ЦК України
у разі невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави. Звернення стягнення на
предмет застави здійснюється за
рішенням суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Також судами встановлено, що у порядку
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором банк, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 14 травня 2008 року уклали договір
іпотеки, предметом якого є нерухоме
майно - будинок АДРЕСА_1 який
належить відповідачам на праві
власності.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про те, що на момент
нотаріального посвідчення договору
іпотеки в будинку були зареєстровані
та проживали ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх
малолітня донька, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 народження та ОСОБА_5, мати
ОСОБА_4, пославшись на копію домової
книги станом на 14 травня 2008 року та
довідку виконавчого комітету
Татарбунарської міської ради від 20
березня 2008 року.

Належність та допустимість доказів
визначаються ст. ст. 57-59 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

При цьому належної правової оцінки
таким письмовим доказам як копія
технічного паспорту на будинок,
довідка від 8 травня 2008 року, які були
надані відповідачами банку під час
укладення договору іпотеки, які
містяться в матеріалах справи (а.с.114),
та досліджувались в судовому засіданні
та з яких вбачається, що на момент
укладення договору іпотеки у будинку,
який є предметом іпотеки, мешкали лише
відповідачі, суд не дав; не перевірено
причини і підстави видачі цієї довідки
на момент укладення договору іпотеки
та підстав видачі протилежних довідок.

Крім того, відповідачі, власноруч
підписавши договір іпотеки,
підтвердили що предмет іпотеки не
знаходиться у спільній власності,
відносно предмету іпотеки не укладено
угод про передачу предмету іпотеки
третім особам, відносно предмету
іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, у
тому числі й ті, що не зареєстровані у
встановленому законом порядку (пп.
14.1-14.7).

Також судами не враховано, що отримання
дозволу органу опіки та піклування на
укладення договору іпотеки входить до
обов'язку батьків неповнолітніх дітей,
а не банку.

На вказані порушення посилався у своїй
апеляційній скарзі
ПАТ КБ «ПриватБанк», проте апеляційним
судом не надано цим доводам належної
правової оцінки.

Таким чином, ураховуючи, що судом
апеляційної інстанції не встановлені
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 28 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська