У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А., Писаної
Т.О., Фаловської І.М.,-розглянувши у
судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк», подану
представником Шуліка А.В., на рішення
Глобинського районного суду
Полтавської області від 27 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 5 листопада 2013
року,

в с т а н о в и
л а:

У жовтні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«Приватбанк») звернулося до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 17 листопада 2006 року між ними та
ОСОБА_7 було укладено кредитний договір
№ 38310_cred, за яким остання отримала
кредит у розмірі 30 тис. грн., зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 30% річних та строком повернення
коштів до 17 листопада 2008 року.

Відповідач не виконала своїх
зобов'язань за вказаним договором і
станом на 1 жовтня 2012 року за нею
рахуються заборгованість у розмірі 45 488
грн. 27 коп., з яких: 12 241 грн. 13 коп.
заборгованість за кредитом, 33 247 грн. 14
коп. заборгованість по процентам за
користування кредитом, яку позивач
просив стягнути у судовому порядку.

Рішенням Глобинського районного суду
Полтавської області від 27
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 5 листопада 2013 року, в
задоволенні позову ПАТ КБ
«Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду, мотивуючи свої
доводи порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Оскаржувані судові рішення не
відповідають цим вимогам.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 17 листопада 2006 року між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_7 було
укладено кредитний договір № 38310_cred,
відповідно до умов якого банк
зобов'язався надати позичальнику
кредит на суму 30 тис. грн. на строк до 17
листопада 2008 року шляхом
перерахування коштів на картковий
рахунок відповідача з умовою сплати
процентів у розмірі 30% на рік на суму
заборгованості за користування
кредитними коштами. ОСОБА_7
зобов'язалася погашати суму боргу за
кредитом у порядку і строки,
установлені графіком погашення
кредиту і процентів (додаток № 1 до
договору).

Позичальник порушила взяті на себе
зобов'язання, внаслідок чого станом на 1
жовтня 2012 року за нею рахується
заборгованість у розмірі 45 488 грн. 27
коп., з яких: 12 241 грн. 13 коп.
заборгованість за кредитом, 33 247 грн. 14
коп. заборгованість по процентам за
користування кредитом.

Разом з цим в забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 17
листопада 2006 року між ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_6 був укладений
договір поруки № 38310_cred/П, за яким
остання, як поручитель, зобов'язалася
відповідати перед банком за виконання
ОСОБА_7 своїх зобов'язань за договором
№ 38310_cred від 17 листопада 2006 року у тому ж
розмірі, що і боржник.

Встановивши вищезазначені обставини у
справі, а також те, що строк дії
кредитного договору № 38310_cred від 17
листопада 2006 року встановлено до 17
листопада 2008 року, а в договорі поруки
не встановлений конкретний строк його
дії, то у зв'язку з непред'явленням
банком вимоги до поручителя протягом
шести місяців з дня, визначеного у
договорі строку виконання основного
зобов'язання (17 листопада 2008 року), суд
дійшов висновку, що порука припинилась
17 травня 2009 року, і відповідно, з цього
часу припинились зобов'язання
поручителя.

Однак з таким висновком суду
погодитися не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (чч. 1, 3
ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом
встановлено, що згідно з умовами
кредитного договору (ст. ст. 1.1, 1.4)
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту, сплати відсотків,
штрафів, пені і винагороди в строки,
визначені графіком повернення кредиту
і процентів (а.с. 14).

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Враховуючи викладене, висновок судів
щодо припинення договору поруки є
передчасним та не відповідає правовій
позиції Верховного Суду України,
викладеній ним у постанові № 6-116 цс13
від 6 листопада 2013 року.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені як місцевим судом, так і
апеляційним судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк», подану
представником Шуліка А.В.,
задовольнити.

Рішення Глобинського районного суду
Полтавської області від 27
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Полтавської області від
5 листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
Макарчук Судді:
А.О.
Леванчук В.А.
Нагорняк Т.О. Писана

І.М. Фаловська