У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

23 січня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Павлоградський
міськрайонний центр зайнятості, про
розірвання трудового договору, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - Павлоградський
міськрайонний центр зайнятості, про
розірвання трудового договору,
стягнення заробітної плати, вихідної
допомоги при звільненні та моральної
шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 квітня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 16 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 за
безстроковим трудовим договором від 8
жовтня 2007 року виконувала обов'язки
продавця у належному їй магазині та з 1
вересня 2009 року залишила робоче місце у
зв'язку з народженням дитини, на роботу
не виходила і документів про
поважність її відсутності на роботі не
надавала, при цьому у відповідності до
вимог законодавства їй були оплачені
лікарняні листи за час знаходження у
відпустках за вагітністю та родами. 15
вересня 2011 року ОСОБА_2 надіслала лист
про її звільнення за ст. 38 КЗпП України.
У зв'язку з чим їй було письмово
запропоновано з'явитися до
Павлоградського міського центру
зайнятості для розірвання договору,
але відповідачка до центру зайнятості
не з'являється, до роботи після подання
заяви не приступила і документів про
причину не явки не надала.

З огляду на зазначене, позивач просила
розірвати трудовий договір, укладений
між нею та відповідачкою від 8 жовтня 2007
року № 0004, на підставі ст. 38 КЗпП
України (розірвання трудового
договору, укладеного на невизначений
термін за ініціативою працівника) та
зобов'язати Павлоградський
міськрайонний центр зайнятості зняти з
реєстрації цей трудовий договір.

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому
просила розірвати трудовий договір з
суб'єктом підприємницької діяльності
ОСОБА_1 за п. 3 ст. 38 КЗпП України у
зв'язку з невиконанням роботодавцем
законодавства про працю, зобов'язати її
повернути трудову книжку з відповідним
записом, стягнути з неї заборгованість
по заробітній платі за період з 8 жовтня
2007 року по 23 червня 2009 року з
урахуванням індексу інфляції у сумі 17
796,66 грн, грошову компенсацію за
невикористані дні щорічної відпустки у
розмірі 2 072,35 грн, вихідну
допомогу у розмірі тримісячного
середнього заробітку у сумі 3 219 грн та в
рахунок відшкодування моральної шкоди
10 000 грн.

На обґрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що за час роботи у ОСОБА_1
вона жодного разу не отримувала
заробітну плату. У червні 2009 року
звернулася із письмовою заявою про
надання відпустки по вагітності
та пологам, яка була надана їй
тривалістю 126 днів. 1 вересня 2009 року
вона народила доньку і відповідач
оплатила їй лікарняний лист у розмірі
2 000 грн, а 29 жовтня 2009 року вона
звернулась до неї з заявою про надання
відпустки по догляду за дитиною до
трьох років, в чому їй було відмовлено.
В 2011 році вона почала пошуки нової
роботи і направила заяву про
розірвання трудового договору за п. 3
ст. 38 КЗпП України у зв'язку з грубим
порушенням роботодавцем законодавства
про працю. Через відсутність наказу про
звільнення вона не може отримати
соціальну допомогу по догляду за
дитиною до 3-х років. Крім того, за
період роботи у ОСОБА_1 їй жодного разу
не надавалася щорічна відпустка, не
виплачувалась заробітна плата, вона
працювала без вихідних. Їй була
спричинена моральна шкода, оскільки
вона на протязі трьох років позбавлена
можливості отримувати допомогу по
догляду за дитиною і не могла належним
чином забезпечити дитину необхідними
продуктами харчування, ліками,
втратила душевний спокій.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 квітня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Розірвано трудовий договір, укладений
між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
та ОСОБА_2 8 жовтня 2007 року
№ 0004, з 15 вересня 2011 року на
підставі ст. 38 КЗпП України .

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16
вересня 2013 року апеляційну скаргу
ОСОБА_2 задоволено частково, рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції, з
висновками якого в цій частині
погодився і апеляційний суд,
дослідивши докази в справі й давши їм
належну правову оцінку, обґрунтовано
виходив з того, що у матеріалах справи
відсутні визначені положеннями ст. 57-60
ЦПК України належні та допустимі
докази на підтвердження позовних вимог
ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, апеляційний суд
обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_2
заяви про звільнення за власним
бажанням за ч. 1 ст. 38 КЗпП України не
подавала, а наполягала на звільненні її
з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, тобто між сторонами не було
узгоджено підстави розірвання
трудового договору.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 18 квітня 2013 року в
незмінній при апеляційному перегляді
частині та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 16
вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
В.І.
Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко