АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/1658/2014 Головуючий
у 1-й інстанції: Неганова Н.В.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк»

на рішення Подільського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року в
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору іпотечним та дійсним

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року позивач звернувся в суд
з позовом до відповідачів про визнання
договору іпотечним та дійсним.

У мотивування вимог посилався на те, що
25.04.2005 року між ним та ОСОБА_2 був
укладений кредитний договір
№К2Н0GК00260888 з урахуванням додаткових
договорів №1 від 12.05.2005 року, №2 від
29.08.2005 року, №3 від 04.04.2006 року, №3 від
05.07.2006 року, №4 від 05.07.2006 року на
загальну суму 249 375,19 доларів США на
строк по 24.04.2025 року зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 10,56 % річних.

Зобов»язання за кредитним договором
забезпечені договором застави
майнових прав на нерухомість б/н від
25.04.2005 року, за яким ОСОБА_4 надав у
заставу право вимоги передачі
чотирикімнатної квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1 а
також інших прав по договору №7028 про
участь у будівництві житлового будинку
від 19.04.2005 року, укладеному між ОСОБА_2
та ТОВ «Київське будівельне
підприємство №3».

За умовами договору застави майнових
прав ОСОБА_4 після отримання від
продавця майна зобов»язався
виконувати зобов»язання іпотекодавця
у відношенні майна з моменту його
передачі до нього від продавця та на
протязі п»яти днів з моменту
реєстрації права власності на майно
укласти з позивачем договір іпотеки та
нотаріально його посвідчити.

20.06.2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво
про право власності на зазначену
квартиру та 01.12.2009 року за згодою з
ОСОБА_5 подарував квартиру ОСОБА_3

Разом з тим, у відповідності до п.8.5
договору застави ОСОБА_4 після
отримання від продавця майна
зобов»язаний відчужувати майно тільки
з його письмової згоди та направляти
отримані грошові кошти на погашення
заборгованості за кредитним договором.

На даний час ОСОБА_4 вимоги кредитного
договору не виконує, в зв»язку з чим у
нього виникла заборгованість, яка
станом на 13.06.2013 року складає 565 567, 25
доларів США, що еквівалентно 4 520 579, 03
грн.

17.05.2012 року ним, на адреси відповідачів,
направлялись письмові вимоги щодо
необхідності укладення договору
іпотеки нерухомого майна з послідуючим
нотаріальним його посвідченням, проте
вони залишені без задоволення.

Враховуючи наведене, просив визнати
договір застави майнових прав на
нерухомість б/н від 25.04.2005 року,
укладений між ОСОБА_4 та ним договором
іпотеки нерухомого майна -
чотирикімнатної квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладеним між ним та відповідачами, та
дійсним.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 13 листопада 2013 року в
задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник позивача подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позову в повному обсязі.

Зазначає, що суд не звернув уваги на
умови договору застави майнових прав,
вимоги Закону України «Про іпотеку»,
ст. 220 ЦК України та безпідставно взяв
до уваги рішення Апеляційного суду
міста Києва від 15.01.2013 року, яке
стосується іншого предмета позову, а
тому не може впливати на розгляд
зазначеної справи.

Звертає увагу на те, що договір застави
майнових прав (на нерухомість) б/н від
25.04.2005 року є дійсним та у відповідності
до його положень повинен стати
договором іпотеки.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції підставно
виходив з їх недоведеності та
необґрунтованості з огляду на таке.

Судом встановлено, що 25.04.2005 року між
позивачем та ОСОБА_4 укладено кредитний
договір №К2Н0GК00260888, з додатковими
угодами до нього від 12.05.2005 року, 29.08.2005
року, 04.04.2006 року, 05.07.2006 року (а.с.19-22,24, 25,
26, 28, 29).

Відповідно до п.1.2 кредитного договору
в забезпечення виконання ОСОБА_4
зобов»язань виступає договір застави
майнових прав на чотирикімнатну
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, а також всі інші види застави,
іпотеки, поруки и т.п., надані банку з
метою забезпечення зобов»язань.

25.04.2005 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» укладено договір застави
майнових прав (на нерухомість), за яким
ОСОБА_4 надає в заставу право вимоги
передачі йому чотирикімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, а також інших прав по договору
№7028 про участь в будівництві житлового
будинку від 19.04.2005 року, укладеному між
ОСОБА_4 та ТОВ «Київське Будівельне
підприємство №3» (а.с.31-34,35-36).

Відповідно до п. 8.10 договору застави
майнових прав ОСОБА_4 зобов»язується на
протязі п»яти днів з моменту
реєстрації права власності на майно
укласти з позивачем договір іпотеки
майна і нотаріально його посвідчити за
зразком, визначеним в додатку №1.

12.05.2005 року, 29.08.2005 року, 04.06.2006 року,
05.07.2006 року між ОСОБА_4 та позивачем
укладені додаткові угоди до договору
застави майнових прав (а.с. 37 - 41).

20.06.2007 року ОСОБА_4 отримав свідоцтво
про право власності на спірну квартиру,
проте протягом п'яти днів з дня
реєстрації свого права власності в
Київському міському БТІ, договір
іпотеки квартири з ПАТ КБ «ПриватБанк»
не уклав,

01.12.2009 року ОСОБА_4 за згодою ОСОБА_5
подарував квартиру ОСОБА_3

17.05.2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» на
адреси відповідачів направлено
письмові вимоги щодо необхідності
укладення договору іпотеки нерухомого
майна - квартири АДРЕСА_1 в м. Києві з
послідуючим його нотаріальним
посвідченням (а.с.62-64).

Встановлено, що рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 01.10.2012 року в
справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк»
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання договору дарування
недійсним, зобов'язання передати
квартиру в іпотеку позов задоволено
частково. Визнано недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1 в м. Києві,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено (а.с.136-139).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 15.01.2013 року рішення Подільського
районного суду м. Києва від 01.10.2012 року в
частині задоволення позовних вимог про
визнання недійсним договору дарування
скасовано і ухвалено нове рішення про
відмову ПАТ КБ «Приватбанк» в
задоволенні позову про визнання
договору дарування квартири недійсним.
В решті рішення залишено без змін.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач просить задовольнити його
вимоги на підставі ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про іпотеку» та на ч. 1 ст.220 ЦК
України.

Разом з тим, судом вірно зауважено, що
позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк»
суперечать ст. 18 Закону України «Про
іпотеку» та ст. 220 ЦК України, оскільки
договір застави і договір іпотеки
відрізняються за своєю правовою
природою.

Також судом вірно зазначено, що
відповідач ОСОБА_3 не була стороною ані
договору застави, ані кредитного
договору, а тому вимоги банку щодо
укладення з нею договору іпотеки
необґрунтовані. Також підставно не
взято до уваги посилання позивача на
вимоги ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» щодо дійсності іпотеки для
набувача нерухомого майна у разі
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, оскільки набуте ОСОБА_3 нерухоме
майно на час укладення договору
дарування не було передане в іпотеку.

Крім того, позовні вимоги не
ґрунтується на вимогах законодавства
також з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи, є іпотекою.
Заставодавцем може бути власник речі
або особа, якій належить майнове право,
а також особа, якій власник речі, або
особа, якій належить майнове право,
передали річ або майнове право з правом
їх застави (ч. 2 ст. 583 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про
іпотеку» іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателями
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Із положень ст. 220 ЦК України випливає,
що умовами визнання договору дійсними
є такі: 1) сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору; 2) така
домовленість підтверджується
письмовими доказами; 3)відбулося повне
або часткове виконання договору; 4) одна
із сторін ухилялася від його
нотаріального посвідчення.

Зазначені умови мають існувати в
сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації, з
моменту державної реєстрації.

Згідно ч.1 ст.210 ЦК України, правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації

За змістом указаних норм момент
вчинення правочинів, які підлягають
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, пов'язується з
державною реєстрацією. В зв'язку з цим,
до зазначеного моменту вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін, тому такі
правочини не можна визнати дійсними з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 220 ЦК
України.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 577 ЦК України якщо
предметом застави є нерухоме майно, а
також в інших випадках, встановлених
законом, договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню. Застава
нерухомого майна підлягає державній
реєстрації у випадках та в порядку,
встановлених законом.

Згідно ст.4 Закону України «Про
іпотеку», обтяження нерухомого майна
іпотекою підлягає державній
реєстрації відповідно до закону.

Згідно п.13 ППВСУ «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 р.,
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма частини другої
ст.220 ЦК України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки, момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст.210
та 640 ЦК України пов»язується з
державною реєстрацією, тому, вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов»язків для сторін. При розгляді
таких справ суди повинні з'ясувати, чи
підлягає правочин обов'язковому
нотаріальному посвідченню, чому він не
був нотаріально посвідчений, чи дійсно
сторона ухилилася від його посвідчення
та чи втрачена така можливість, а також
чи немає інших підстав нікчемності
правочину.

Таким чином, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України
не застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

У зв'язку з цим, не будучи укладеним,
оскільки не дотримані вимоги щодо
нотаріального посвідчення та
державної реєстрації, спірний договір
не може бути визнаний судом іпотечним
та дійсним на підставі ст. 220 ЦК України.

З наведеного вбачається, що суд дійшов
вірного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі, оскільки вимоги не ґрунтуються
на вимогах чинного законодавства.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 13 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: