АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/1054/14
Головуючий у 1-й інстанції Блажко І. О.
Доповідач Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

за участю секретарів: Колодюк О.П.,
Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 12 лютого 2014 року у справі за
позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом, у якому
просило стягнути з відповідача на
користь банку 11 842,54 грн.
заборгованості по кредиту, вимоги
обґрунтовувало тим, що між сторонами
укладено кредитний договір б/н від 25
березня 2007 року, за умовами якого банк
надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 750,00 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну карту, зі сплатою 30%
річних на суму заборгованості за
кредитом.

Відповідач своїх зобов'язань за
вказаним договором належним чином не
виконує, внаслідок чого станом на 3
листопада 2013 року має заборгованість
по кредиту у сумі 2 579,56 грн.,
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом - 8 222,86 грн., також
банком нараховано штраф (фіксована
частина) - 500,00 грн., та штраф (процентна
ставка) - 540,12 грн.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 12 лютого 2014
року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором №б/н від 25 березня
2007 року у розмірі 7 942,11 грн. та 79,42 грн.
судового збору.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення та неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

В обґрунтування вимог апеляційної
скарги зазначав, що банком пропущено
строк позовної давності як до основної
вимоги щодо стягнення кредиту та
відсотків, так і до похідної стосовно
стягнення неустойки у вигляді штрафів.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
задовольнити.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Як убачається з матеріалів справи, що 29
червня 2006 року між ВАТ КБ
«ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ
«ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір №б/н, відповідно до
умов якого банк надав відповідачу
кредит у розмірі 750,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну карту зі сплатою 30% річних на
залишок заборгованості.

Підписуючи заяву про отримання
платіжної кредитної картки «Метро»,
відповідач погодився, що заява разом з
Умовами і правилами надання
банківських послуг складають договір,
укладений між сторонами про надання
банківських послуг.

Унаслідок невиконання позичальником
взятих на себе зобов'язань, станом
на 3 листопада 2013 року за
вищевказаним кредитним договором
рахується заборгованість по
неповернутій сумі кредиту у розмірі 2
579,56 грн. та простроченим відсоткам за
користування кредитом у розмірі 8 222,86
грн., також банком нараховано штраф
(фіксована частина) у розмірі 500,00 грн.,
штраф (процентна складова) 540,12 грн.

Задовольняючи позов частково, місцевий
суд виходив з того, що строк дії
кредитної картки щороку
пролонговувався на новий строк, тому
банк має право на стягнення
заборгованості по кредиту в межах
трьох років, що передували до звернення
банку до суду з даним позовом.

Проте повністю з таким висновком суду
погодитись не можна, оскільки він не
відповідає обставинам справи і нормам
матеріального права.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та у порядку, що
встановлені договором.

Пунктом 9.12. Умов та правил надання
банківських послуг передбачено, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
даного строку жодна зі сторін не
проінформує іншу сторону про
закінчення строку дії договору, він
автоматично лонгується на такий же
строк.

З урахуванням цього, місцевий суд
дійшов висновку, що строк дії
кредитного договору продовжується
(лонгується) на новий строк, якщо жодна
зі сторін не проінформує іншу сторону
про закінчення строку його дії.

Між тим, питання щодо строку дії
кредитної картки місцевим судом не
з'ясовувалося, тому висновок суду про
автоматичне продовження договору є
передчасним.

Відповідно до п. 3.1. положень Умов та
правил надання банківських послуг,
банк відкриває клієнту картковий
рахунок, його вид і строк дії
визначений в заяві і в пам'ятці клієнта,
підписанням якої клієнт і банк
укладають договір про надання
банківських послуг.

Таким чином, строк дії договору
визначається не тільки цими правилами,
а й положеннями, вказаними у пам'ятці
клієнта та строком дії кредитної
картки.

Колегією суддів встановлено, що на
виконання договору позивачем на ім'я
відповідача 26 березня 2007 року був
відкритий картковий рахунок НОМЕР_1 з
кінцевим строком дії картки до серпня
2008 року.

Оскільки пам'ятка клієнта у матеріалах
справи відсутня та місцевим судом не
досліджувалася, судовою колегією
роз'яснювалась сторонам необхідність
надання до суду зазначеної пам'ятки для
з'ясування всіх обставин справи щодо
строку дії кредитної картки.

У листі на адресу суду представник
банку повідомив, що пам'ятка клієнта, на
яку міститься посилання в Умовах та
правилах надання банківських послуг,
видається клієнту і в матеріалах
кредитної справи не зберігається.

Представник відповідача у судовому
засіданні апеляційного суду
заперечував дану обставину,
посилаючись на те, що ОСОБА_1
вищевказана пам'ятка клієнта не
отримувалась, у зв'язку з чим до суду її
надати не є за можливе.

Таким чином, позивачем не надано
доказів на підтвердження того, що строк
дії кредитної картки є відмінним від
визначеного сторонами у заяві про
отримання картки «Метро», чи
продовжувався на новий строк.

Крім того, з огляду на положення п. 3.1.3
Правил користування платіжною карткою,
по закінченню строку дії відповідна
карта продовжується банком на новий
строк (шляхом надання клієнту карти з
новим строком дії), якщо раніше (до
начала місяця закінчення строку дії) не
надійшла письмова заява Держателя
карти про закриття картрахунку, а також
за умови наявних грошових коштів на
картрахунку для сплати послуг за
виконання розрахункових операцій по
картрахунку (в передостанній день
місяця закінчення строку дії), та при
дотриманні інших умов продовження,
передбачених договором.

У порушення вимог ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК
України, позивачем не доведено, що по
закінченню строку дії картки, що
видавалась ОСОБА_1, банком здійснювався
перевипуск картки чи продовжувався
строк її дії на новий строк.

У правовій позиції Верховного Суду
України, викладеній в постанові від 06
листопада 2013 року в справі №6-116цс13,
зазначено, що відповідно до ст.
261 ЦК України початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов.

Пунктом 3.1.1 правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, визначено, що
картка діє в межах визначеного нею
строку.

З урахуванням цього, висновок
місцевого суду про автоматичне
продовження кредитного договору не
відповідає вимогам закону та
обставинам справи, оскільки перебіг
позовної давності щодо повернення
кредиту в повному обсязі має
відраховуватись зі спливом останнього
дня місяця дії картки, а не закінченням
строку дії договору, тобто, з 31 серпня
2008 року.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

З огляду на положення ч. ч. 3, 4 ст. 267
цього ж кодексу, позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Таким чином, сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Заперечуючи проти заявлених вимог,
представник відповідача посилалася на
те, що позивач пропустив строк позовної
давності та просив з цих підстав
відмовити у задоволенні позовних вимог
банку (а.с. 34).

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦПК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново.

27 вересня 2009 року відповідачем ОСОБА_1
здійснено проплату по кредиту у сумі
703,90 грн., у зв'язку з чим строк позовної
давності переривався та починав
відраховуватися з цього моменту
заново.

У свою чергу, банк звернувся до суду з
даним позовом у листопаді 2013
року, тобто після спливу трирічного
строку позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення
місцевого суду ухвалено з порушенням
вимог матеріального та процесуального
права, тому підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення, яким у
задоволенні вимог банку про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та похідної позовної вимоги про
стягнення неустойки слід відмовити за
спливом строків позовної давності.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 12 лютого 2014
року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
публічного акціонерного товариства
комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Хіль Л.М.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль
В.А.