У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним та визнання права власності
на квартиру, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 27 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 09 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом до ОСОБА_4, у
якому, посилаючись на приписи ст. 235 ЦК
України, просила визнати договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2,
укладений 30 листопада 2009 року між нею
та відповідачем, посвідчений приватним
нотаріусом Первомайського міського
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_6, реєстраційний № 6796,
удаваним правочином, встановити, що
фактично було укладено договір позики
та визнати за нею право власності на
вказану квартиру.

Посилалась на те, що вона не мала
наміру відчужувати належну їй на праві
власності вказану квартиру за
заниженою ціною, а оспорюваний договір
купівлі-продажу квартири був укладений
з метою приховати договір позики та
фактично мав забезпечити боргове
зобов'язання перед відповідачем.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 27 травня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 09 жовтня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився і апеляційний суд,
виходив із того, що позивач у суді не
довела обставин, на які посилалась як
на обґрунтування своїх вимог.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що 30 листопада
2009 року ОСОБА_4 придбала в ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_2, фактично сплативши
за неї 10 тис. грн. Даний договір
посвідчений приватним нотаріусом
Первомайського міського
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_6, реєстраційний № 6796 (а.
с. 13).

Обґрунтовуючи підставність позову,
позивач посилалась на те, що вказаний
договір купівлі-продажу спірної
квартири було оформлено з метою
приховати договір позики та фактично
він мав забезпечити її боргове
зобов'язання перед відповідачем.
Посилаючись на приписи ст. 235 ЦК
України, просила задовольнити позов.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частини може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони
умисно оформляють один правочин, але
між ними насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину. Встановивши під час
розгляду справи, що правочин вчинено з
метою приховати інший правочин, суд на
підставі ст. 235 ЦК України має визнати,
що сторонами вчинено саме цей правочин,
та вирішити спір із застосуванням норм,
що регулюють цей правочин. Якщо
правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені ст. 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний
(п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009
року № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч.
1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести допустимими та
належними доказами ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України позивач, заявляючи вимогу про
визнання правочину удаваним, має
довести: 1) факт укладання правочину, що
на його думку є удаваним; 2)
спрямованість волі сторін в удаваному
правочині на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин; 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Вирішуючи спір по суті, суди
виходили з того, що позивач у суді не
надала належних доказів, які б
спростовували наявність у сторін
наміру укладати договір
купівлі-продажу та підтверджували факт
отримання нею у борг від відповідача 2860
доларів США та повернення саме цього
боргу.

У той же час, із оригіналу розписки,
складеної 30 листопада 2009 року
вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5
зобов'язалися розірвати вказаний
договір купівлі-продажу квартири у
разі своєчасного повернення
ОСОБА_3 до 30 листопада 2010 року коштів у
розмірі 2860 доларів США гривнами за
курсом на час повернення коштів (а. с. 45).

Крім того, факт отримання
позивачкою у борг від відповідача
2860 доларів США встановлено
постановою Первомайського МВ УМВС про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 17 вересня 2012 року (а. с. 46).

Факт повернення позивачкою
відповідачу 2860 доларів США боргу
протягом 2010-2012 років підтверджується
долученими до справи копіями розписок
(а. с. 47-51).

Вирішуючи спір по суті та
відмовляючи позивачці у позові, на
порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України суди на зазначене уваги не
звернули, доводам позивачки та доказам,
якими вона обґрунтовувала свої вимоги,
належної оцінки не надали та дійшли до
передчасного висновку про
безпідставність позову.

Суди не дали належної оцінки і тому
факту, що після укладання оспорюваного
договору купівлі-продажу позивач
залишилась проживати у спірній
квартирі, а ОСОБА_4 зареєструвала право
власності на вказану квартиру лише
після пред'явлення до неї позову, а
саме, 18 жовтня 2012 року (а. с. 100).

Разом із тим, суди не звернули уваги
на те, що відповідно до оспорюваного
договору купівлі-продажу, ОСОБА_3
продала ОСОБА_4 квартиру
АДРЕСА_2 за 10 тис. грн, тоді як згідно з
довідкою з агентства нерухомості
«Каштан» від 27 листопада 2012 року
ринкова вартість однокімнатної
квартири двоповерхового будинку,
схожої за характеристикою з квартирою
АДРЕСА_2, на 01 грудня 2009 року складає 88
тис. грн (а. с. 26).

Суди на порушення приписів ст. ст.
212-214, 303 ЦПК України на зазначене уваги
не звернули, обставин, пов'язаних із
перевіркою доводів сторін та оцінки
наданих сторонами доказів, належним
чином не з'ясували, чим порушили норми
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 61, 179
ЦПК України) і таке унеможливило
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, то відповідно до
ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 27 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 09 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук