Справа № 136/507/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"15" квітня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтувала тим, що вона є
власником житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1. 31.01.1997 року з її,
ОСОБА_1, згоди у вищевказаному будинку
був зареєстрований її онук ОСОБА_2,
проте в січні 2013 року він залишив
належне їй помешкання та не проживає
там по даний час. Ураховуючи її
матеріальні статки, вона, ОСОБА_1, має
право на отримання субсидії, однак
реєстрація відповідача перешкоджає їй
у використані такої державної
допомоги, тому просила суд визнати
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування належним їй на праві
приватної власності житловим
приміщенням.

В судове засідання позивачка
ОСОБА_1 не з'явилась, однак надала суду
заяву, в якій позовні вимоги
підтримала, просила суд їх
задовольнити, а розгляд справи
проводити у її відсутності.

Відповідач, будучи належним чином
оповіщений про день та час розгляду
справи по суті, за адресою за адресою
його місця проживання та місця
перебування, зареєстрованою у
встановленому законом порядку, а тому
згідно правил ч.5 ст.74 ЦПК України, у
разі відсутності особи за такою
адресою, вважається, що судовий виклик
або судове повідомлення вручене їй
належним чином.

Ураховуючи те, що позивач не
з'явилась в судове засідання,
скориставшись своїм правом, що
передбачене ч.2 ст.158 ЦПК України, а
неявку відповідача суд визнає
неповажною, суд не вбачає підстав для
відкладення розгляду справи, а тому
проводить його в даному судовому
засіданні на підставі доказів, що
містяться у справі не здійснюючи
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу, що відповідає
положенням ст.169, 197 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи,
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на домоволодіння
№6, що видане 02.08.1989 року, ОСОБА_1
являється власником житлового будинку
за АДРЕСА_1. Факт належності вказаного
домоволодіння саме ОСОБА_1
підтверджується також записами у
Домовій книзі, де господарем житлового
будинку за АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_1

Судом встановлено, що 31.01.1997 року
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрував своє
місце проживання за адресою: АДРЕСА_2

30.06.1999 року рішенням 6 сесії
Липовецької селищної ради народних
депутатів 23 скликання було вирішено
перейменувати АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1.

Відповідно до складеного 22.01.2013
року акта депутатом міської ради та
сусідами, ОСОБА_2 з січня 2013 року по
даний час не проживає в житловому
будинку за АДРЕСА_1. Факт відсутності
ОСОБА_2 в належному позивачеві
житловому будинку з січня 2013 року по
даний час також констатовано довідкою
виданою 28.02.2014 року за №740 Липовецькою
міською радою.

Як зазначено у ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Наведене кореспондується і з нормами
ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України,
відповідно до яких громадяни, які мають
у приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом.

Статтею 401 ЦК України, передбачено, що
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати визначається його власником.

Частиною 2 вказаної статті унормовано,
що член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Із здобутих у справі доказів судом
з'ясовано, що в розумінні ст.64 ЖК
України та ст.3 СК України, відповідач
ОСОБА_2, був зареєстрований в належному
позивачеві на праві приватної
власності житловому будинку на правах
члена його сім'ї - як онук, відтак набув
права сервітуту, проте з січня 2013 року
там не проживає без поважних причин,
тобто більш як один рік, відтак слід
констатувати, що він втратив право на
користування цим житлом, оскільки інше
не було встановлено домовленістю між
ним та власником житла чи законом.

Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності, може звернутись до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386
ЦК України).

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", який є
спеціальним нормативно - правовим
актом, який регулює правовідносини
щодо зняття із реєстрації місця
проживання, зазначено, що зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Свою правову позицію із вирішення
аналогічних спорів висловив Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
Інформаційному листі №24-150/0/4-13 від
28.01.2013 року «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» у п.3,
вказавши на необхідність застосування
правил ст..7 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" та ст..405 ЦК
України, коли питання стосується
зняття з реєстрації члена сім'ї
власника житлового будинку.

За таких обставин, суд дійшов висновку,
що позов підлягає до задоволення,
оскільки він ґрунтується на нормах
чинного законодавства, а порушене
право позивача підлягає поновленню у
спосіб, що передбачений спеціальним
нормативно - правовим актом.

Вирішуючи питання судових витрат суд
керується нормами ст.88 ЦПК України,
відповідно до якої присуджує із
відповідача на користь позивача
документально підтверджені судові
витрати пропорційно до задоволеної
суми позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.319, 321, 405 ЦК
України, ст.10, 11, 58-60, 158, 169, 208, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщення, що розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати у вигляді
судового збору в сумі 243,60 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко