Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Демянчук С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
міського суду від 17 лютого 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до
Рівненського обласного інституту
післядипломної освіти, Відокремленого
підрозділу санаторію-профілакторію
„Полісся" Рівненського обласного
інституту післядипломної педагогічної
освіти про стягнення заробітної плати
за час простою, компенсації за
невикористану відпустку,
заборгованості по заробітній платі, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
від 17 лютого 2014 року в задоволенні
даного позову відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним через
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи, ОСОБА_1
подала на нього апеляційну скаргу.

При цьому покликається на порушення
її конституційного права на працю.

Вказує, що роботодавець в порушення
вимог ст. 84 КЗпП України незаконно
зобов"язував її іти у відпустку без
збереження заробітної плати більше,
ніж на 15 календарних днів.

Зазначає, що відповідач не надав
доказів її вини про те, що було відсутнє
фінансування відокремленого
підрозділу санаторію-профілакторію
«Полісся».

Вважає, що надання їй відпустки без
збереження заробітної плати понад
встановлену законом норму є прихованою
формою простою з вини роботодавця і
згідно ст. 113 КЗпП України цей простій
повинен оплачуватися у розмірі 2/3
частин посадового окладу.

Вказує, що рішенням колегії суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Рівненської
області від 25 липня 2013 року вона була
поновлена на роботі та на її користь
було стягнуто середній заробіток за
вимушений прогул.

Вважає висновок суду про те, що вона в
період вимушеного прогулу фактично не
працювала, суперечить вимогам чинного
трудового законодавства.

Стверджує, що у зв"язку з тим, що
відповідачем протягом 2010-2012 років
неодноразово порушувались її трудові
права, їй була завдана моральна шкода,
яка полягає в її душевних стражданнях.

Просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, беручи до
уваги пояснення учасників процесу,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що з 05 січня 2006 року
по 30 жовтня 2013 року ОСОБА_1 перебувала у
трудових відносинах з відокремленим
підрозділом санаторій-профілакторій
«Полісся» Рівненського обласного
інституту післядипломної педагогічної
освіти, працює на посаді молодшої
сестри.

Відповідно до п. 4.1.2 Колективного
договору між адміністрацію і
профспілковим комітетом
відокремленого підрозділу «Санаторію
профілакторію «Полісся» Рівненського
обласного інституту післядипломної
педагогічної освіти на 2010-2013 роки,
робота санаторію-профілакторію
здійснюється згідно графіку заїздів
курсантів, затверджено власником.
Графік роботи працівників
санаторію-профілакторію
затверджується головним лікарем з
погодження профспілкового комітету.

Згідно чинного законодавства
виробничим простоєм визнається
тимчасове припинення на підприємстві
виробничого процесу не з вини
працівника по причинах відсутності
сировини, енергії, палива, фінансової
скрути тощо. Час простою, що стався не з
вини працівника підлягає оплаті у
відповідності до вимог ч. 1 ст. 113 КЗпП
України у разі, коли працівник
перебував в час простою на роботі, але
не міг виконувати покладені на нього
трудові обов 'язки із-за простою.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що у період з
04 січня 2011 року по 06 січня 2011 року, 07
березня 2011 року, з 26 квітня по 29 квітня
2011 року, 03 червня 2011 року, 09 вересня 2011
року, 07 жовтня 2011 року, з 03 по 06 січня 2012
року, з 03 по 13 травня 2012 року, з 09 липня
по 01 серпня 2012 рок, 06 вересня 2012 року на
підприємстві не відбувались вимушені
простої, а мало місце надання
працівникам відпусток без збереження
заробітної плати.

З табелів обліку робочого часу за
вказаний період також вбачається, що
під час наказів позивач не знаходилась
на робочому місці, що також підтверджує
перебування позивача у відпустці без
збереження заробітної плати.

Згідно ч. 2 ст. 84 КЗпП України, ст. 26
Закону України "Про відпустки", за
сімейними обставинами та з інших
причин працівнику може надаватися
відпустка без збереження заробітної
плати на термін, обумовлений угодою
між працівником та власником або
уповноваженим ним органом, але не
більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до Постанови пленуму ВСУ №
13 «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
відповідно до ч. 3 ст. 84 КЗпП у разі
простою підприємства (установи,
організації) з не залежних від
працівників причин власник або
уповноважений ним орган (роботодавець)
може у визначеному колективним
договором порядку надавати відпустки
без збереження або з частковим
збереженням заробітної плати. За цих
умов надання відпустки не ставиться у
залежність від подання працівником
заяви і термін перебування в ній не
входить до часу оплачуваного простою,
якщо це передбачено колективним
договором.

Колективним договором між
адміністрацією і профспілковим
комітетом відокремленого підрозділу
„Санаторію-профілакторію „Полісся"
Рівненського обласного інституту
післядипломної педагогічної освіти на
2010-2013 роки не передбачено можливість
надання власником або уповноваженим
ним органом відпусток понад строки,
передбачені ст. 84 КЗпП України та без
заяви працівника.

Однак ОСОБА_1 накази про надання їй
відпусток без збереження заробітної
плати в періоди 2011 та 2012 років, у
встановленому законом порядку не
оскаржувала, вони не скасовані, у
встановлений період часу на роботу не
виходила, а використовувала неробочі
дні на власний розсуд, тобто фактично
погодилася з наданою їй відпусткою.

На підставі наведеного колегія суддів
апеляційного суду погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність достатніх підстав для
стягнення з відповідача на користь
позивача 1632, 04 грн. на підставі ст. 113
КЗпП України.

Щодо вимог про стягнення недоплаченої
заробітної плати за 6 робочих днів в
травні-червні 2011 року та відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
правомірно відмовив у їх задоволенні,
на обґрунтування такого висновку в
рішенні наведені відповідні мотиви та
докази з якими погоджується і
апеляційний суд.

Однак колегія суддів апеляційного суду
не погоджується з висновком суду
першої інстанції про те, що оскільки
ОСОБА_1 в період вимушеного прогулу з 13
грудня 2012 року по 25 липня 2013 року не
працювала, тому не підлягає до виплати
компенсація за невикористану
відпустку з наступних підстав.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 82 КЗпП України
передбачено, що до стажу роботи, що дає
право на щорічну основну відпустку
(стаття 75 цього Кодексу), зараховується
час, коли працівник фактично не
працював, але за ним згідно з
законодавством зберігалися місце
роботи (посада) та заробітна плата
повністю або частково (в тому числі час
оплаченого вимушеного прогулу,
спричиненого незаконним звільненням
або переведенням на іншу роботу).

Рішенням апеляційного суду від 25
липня 2013 року визнано незаконними та
скасовано: наказ "Про оголошення догани
ОСОБА_1 від 03 грудня 2012 року №37, наказ
"Про оголошення догани ОСОБА_1 " від 05
грудня 2012 року №40, наказ "Про
звільнення ОСОБА_1 " від 12 грудня 2012
року №41. Поновлено ОСОБА_1 на посаді
молодшої медичної сестри
(санітарки-прибиральниці) у
Відокремленому підрозділі
"Санаторій-профілакторій "Полісся"
Рівненського обласного інституту
післядипломної педагогічної освіти з 13
грудня 2012 року. Стягнуто з
Відокремленого підрозділу
"Санаторій-профілакторій "Полісся"
Рівненського обласного інституту
післядипломної педагогічної освіти на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу з 13 грудня 2012
року по 25 липня 2013 року в розмірі 8 362
грн. 00 коп. і моральну шкоду в розмірі 1
000 грн. Вищевказаним рішенням
встановлено, що вимушений прогул
становив 151 робочий день. Тому на
підставі ст. 82 КЗпП України ОСОБА_1 мала
право на щорічну основну відпустку, у
зв"язку з чим позовна вимога про
стягнення 983 грн. 23 коп. компенсації за
21 день невикористаної відпустки є
обґрунтованою і підлягає до
задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

З урахуванням викладеного колегія
суддів апеляційного суду приходить до
висновку про скасування рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги про
стягнення компенсації за
невикористану відпустку з ухваленням в
цій частині нового рішення.

На підставі наведеного, керуючись ст.
82 КЗпП України, ст. ст. 11, 303, 304, 309, 313-314, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду
від 17 лютого 2014 року в частині відмови
у стягненні компенсації за
невикористану щорічну відпустку
скасувати.

Позов ОСОБА_1 в цій частині
задовольнити.

Стягнути з Відокремленого підрозділу
санаторію-профілакторію „Полісся"
Рівненського обласного інституту
післядипломної педагогічної освіти на
користь ОСОБА_1 компенсацію за
невикористану щорічну відпустку за 21
календарний день в розмірі 983 (дев"ятсот
вісімдесят три) грн. 23 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з Відокремленого
підрозділу санаторію-профілакторію
„Полісся" Рівненського обласного
інституту післядипломної педагогічної
освіти в дохід держави 243 (двісті сорок
три) грн. 60 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
С.В. Демянчук

С.В. Хилевич