У х в а л а

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С.,
Cтупак О.В.,

Коротуна В.М.,
Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: П'ята львівська державна
нотаріальна контора, Обласне
комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання права
власності та визначення порядку
користування земельною ділянкою, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4 на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 17 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 29 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що до 01
грудня 1964 року одноосібним власником
будинку по АДРЕСА_1 був ОСОБА_6

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 01 грудня 1964 року ОСОБА_6
продав, а ОСОБА_7 купив частину спірного
будинку, а в-подальшому ОСОБА_7
переобладнав придбані приміщення, в
результаті чого житловий будинок був
реально поділений між співвласниками
на дві окремі квартири.

Крім того, відповідно до договору
купівлі-продажу 01 серпня 1968
року, посвідченого нотаріусом П'ятої
львівської нотаріальної контори,
ОСОБА_6 продав іншу належну йому
частину житлового будинку ОСОБА_8

08 грудня 1972 року ОСОБА_8 подарував
вказану частину будинку ОСОБА_9, яка 15
червня 1988 року подарувала цю частину
будинку ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_7, придбані ним
приміщення спірного будинку були
успадковані ОСОБА_4

Враховуючи вказане, позивач просила
визнати за нею право власності на
зазначені вище приміщення спірного
будинку та встановити порядок
користування земельною ділянкою за
вказаною адресою відповідно до
варіанту встановлення такого порядку,
визначеного у висновку
будівельно-технічного дослідження
Львівського НДІСУ № 3290 від 22 жовтня 2012
року.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 17 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 29 листопада 2013 року, позов ОСОБА_3
було задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 у будинковолодінні
по АДРЕСА_1 право власності на
приміщення: сходової клітки під літ. 1-1,
площею 8,9 кв. м, коридору під літ. 1-2,
площею 1,6 кв. м вбиральні під літ. 1-3,
площею 1 кв. м, кухні під літ. 1-4, площею
14,2 кв. м, сходової клітки під літ. 1-5,
площею 8.9 кв. м, коридору під літ. 1-6,
площею 5,7 кв. м, житлової кімнати під
літ. 1-7, площею 15 кв. м житлової кімнати
під літ. 1-8, площею 19,7 кв. м, житлової
кімнати під літ. 1-9, площею 13,9 кв. м,
вбиральні під літ. 1-10, площею 1 кв.м
ванної кімнати під літ. 1-11, площею 4,7 кв.
м, та приміщення підвалів під літ. III,
площею 10,7 кв. м і під літ. IV, площею
13,2 кв. м і сходової клітки в
підвальному приміщенні під літ. І,
площею 7,2 кв. м.

Встановлено порядок користування
земельною ділянкою за вказаною адресою
за яким: ОСОБА_4 надано в користування
земельну ділянку площею 153,7 кв. м
геометричними розмірами по периметру
проти руху годинникової стрілки: 5,4 м,
16,65 м, 14,43 м, 6,95 м; по стіні будинку 9,45 м, 9,7
м. На ділянку, що належить ОСОБА_4,
встановлено право сервітуту для ОСОБА_3
в розмірах: ділянка НОМЕР_1 площею 20,15
кв. м геометричними розмірами по
периметру проти руху годинникової
стрілки: 1,00 м, 10,70 м, 10,45 м, 1,00 м, 9,45 м. 9,70 м,
на випадок необхідності у ОСОБА_3
проводити ремонтні роботи своєї
частини житлового будинку,
розташованої на другому поверсі;
ділянка НОМЕР_2 площею 6,77 кв. м
геомегричними розмірами по периметру
проти руху годинникової стрілки: 1,00 м,
5,95 м, 2,82 м, 1,00 м, 1,82 м, 4,95 м, 1,00 м, для
проходу ОСОБА_3 до своєї
частини земельної ділянки
розташованої в саду.

ОСОБА_3 надано в користування земельну
ділянку площею 354,6 кв. м, що складається
з двох ділянок: ділянки НОМЕР_1 площею
90,1 кв. м, геометричними розмірами по
периметру за рухом годинникової
стрілки: 6,05 м; по стіні будинку 9,70
м., 5,40 м., 6,05 м, 14,90 м. І ділянки НОМЕР_2
площею 264,5 кв. м геометричними
розмірами по периметру за рухом
годинникової стрілки: 18,45 м,14,25 м. 18,46 м,
14,43 м. На ділянку площею 6,1 м.кв,
геометричними розмірами по периметру
проти руху годинникової стрілки: 1,00 м,
6,10 м, 1,00 м, 6,10 м, що належить ОСОБА_3,
встановлено право сервітуту для
ОСОБА_4, на випадок необхідності у
ОСОБА_4 проводити ремонтні роботи своєї
частини - житлового будинку. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, просить скасувати
ухвалені судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
оскільки за договором купівлі-продажу
до ОСОБА_8, а в подальшому до ОСОБА_3
перейшло право власності на частину
спірного житлового будинку у вигляді
конкретних приміщень, то наявні
підстави для задоволення позову в
частині визнання права власності на
частину спірного будинку. З
урахуванням варіанту виділу частки
будинку, суди відповідно до ч. 4 ст. 120
Земельного кодексу України (далі -ЗК
України) установили порядок
користування земельною ділянкою.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що будинок по
АДРЕСА_1 належав на праві власності
ОСОБА_6

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 01 грудня 1964 року ОСОБА_6
продав, а ОСОБА_7 купив 2/5 частини
спірного будинку.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 01 серпня 1968 року, посвідченого
нотаріусом П'ятої львівської
нотаріальної контори, ОСОБА_6 продав 3/5
частини житлового будинку ОСОБА_8

08 грудня 1972 року ОСОБА_8 згідно з
договором дарування, посвідченого
державним нотаріусом п'ятої Львівської
державної нотаріальної контори,
подарував вказану частину будинку
ОСОБА_9, яка 15 червня 1988 року подарувала
цю частину будинку ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_7, придбані ним
приміщення спірного будинку були
успадковані ОСОБА_4

На підставі рішення виконкому
Львівської міської ради народних
депутатів від 25 липня 1956 року № 868
ОСОБА_6 була надана у користування
земельна ділянка по АДРЕСА_2, площею
600 кв. м, для обслуговування
житлового будинку.

Після переходу права власності на
частини житлового будинку до інших
власників, до них також перейшло право
користування цією земельною ділянкою.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном, визначено
у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює
конституційний принцип непорушності
права власності, передбачений ст. 41
Конституції України. Він означає, що
право власності є недоторканим,
власник може бути позбавлений або
обмежений у його здійсненні лише
відповідно і в порядку, встановлених
законом.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб на власний розсуд володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їхніх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової
норми слід дійти висновку, що ця норма
регулює саме порядок здійснення права
часткової власності, тобто порядок
користування спільною частковою
власністю без її поділу в натурі,
наслідком якого є припинення права
спільної часткової власності. Зокрема,
при встановленні порядку користування
будинком кожному зі співвласників
передається в користування конкретна
частина будинку з урахуванням його
частки в праві спільної власності на
будинок. Разом із тим виділені в
користування приміщення можуть бути і
неізольовані, і не завжди точно
відповідати належним співвласникам
часткам, оскільки встановлення порядку
користування майном не припиняє право
спільної часткової власності на це
майно.

Таким чином, установлення
співвласниками порядку користування
будинком з виділенням конкретних
приміщень у натурі не припиняє право
спільної часткової власності, тому що
такі частини не перетворюються в об'єкт
самостійної власності кожного з них.

Відтак домовленість співвласників про
порядок володіння і користування
майном, що є їхньої спільною частковою
власністю, оформлена нотаріально
посвідченим договором, є обов'язковою
для майбутніх співвласників при
здійсненні ними правомочностей
володіння й користування спільним
майном. Що стосується існуючої в
співвласника правомочності
розпорядження спільним майном, то вони
передбачені в статтях 364, 367 ЦК України
як способи реалізації цієї
правомочності, при здійсненні якої
передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України умова
не є обов'язковою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст.
364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник
отримує свою частку в майні в натурі і
вибуває зі складу учасників спільної
власності. За всіма іншими
співвласниками спільна власність при
виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право
власності припиняється лише для того
співвласника, частка якого виділяється
із спільної власності у разі поділу (ст.
367 ЦК України), спільна часткова
власність припиняється для всіх її
учасників.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що
виділ в натурі частини неподільної
речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її
цільового призначення, є подільною (ч. 1
ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст.
183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти
висновку, що виділ часток (поділ) жилого
будинку, що перебуває у спільній
частковій власності, є можливим, якщо
кожній зі сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру) або у
разі, коли є технічна можливість
переобладнання будинку в ізольовані
квартири, які за розміром відповідають
розміру часток співвласників у праві
власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий,
але з відхиленням від розміру
ідеальних часток співвласників з
урахуванням конкретних обставин поділ
(виділ) може бути проведений зі зміною
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації співвласнику,
частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки
або поділу будинку в натурі, який
перебуває у спільній частковій
власності, є не порядок користування
будинком, а розмір часток
співвласників та технічна можливість
виділу частки або поділу будинку
відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової
власності мають рівні права стосовно
спільного майна пропорційно своїй
частці в ньому, суд, здійснюючи поділ
майна в натурі (виділ частки), повинен
передати співвласнику частки жилого
будинку та нежилих будівель, яка
відповідає розміру й вартості його
частки, якщо це можливо без завдання
неспівмірної шкоди господарському
призначенню будівлі. Під неспівмірною
шкодою господарського призначення
слід розуміти суттєве погіршення
технічного стану жилого будинку,
перетворення в результаті
переобладнання жилих приміщень у
нежитлові, надання в рахунок частки
приміщень, які не можуть бути
використані як житлові через невеликий
розмір площі або через неможливість їх
використання (відсутність денного
світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті
поділу (виділу) співвласнику
передається частина жилого будинку,
яка перевищує його частку, суд стягує з
нього відповідну грошову компенсацію і
зазначає в рішенні про зміну часток у
праві власності на будинок.

Таким чином, вирішуючи справу та
визнаючи за ОСОБА_3 право власності на
частину будинку, суд першої інстанції,
з висновком якого погодився й
апеляційний суд, не надав належної
оцінки тому, що спірний будинок в
натурі поділено не було та право
спільної власності на нього не
припинялося, оскільки власник будинку
ОСОБА_6 продав спірний будинок в
частинах, які становили відповідно 3/5
та 2/5 частини житлового будинку.

При цьому, суди належним чином не
врахували, що при поділі спільного
часткового майна в натурі слід обирати
такий варіант, при якому частки майна,
які виділяються співвласникам,
найбільше відповідають їхнім
ідеальним часткам, а за наявності
відхилення від ідеальних часток
підлягає стягненню відповідна грошова
компенсація.

Оскільки від вирішення питання про
виділ частки (поділ будинку) залежить
вирішення спору щодо земельної
ділянки, на якій розташований цей
будинок, рішення Франківського
районного суду м. Львова від 17
вересня 2013 року та ухвала апеляційного
суду Львівської області від 29
листопада 2013 року підлягає скасуванню
в повному обсязі.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 17 вересня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 29 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.В. Кафідова

Судді: В.С.
Висоцька

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Cтупак