№ справи:101/4817/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Гордєйчик Т.Ф. №
провадження:22-ц/190/1443/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Даніла Н. М.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Даніла Н.М.
суддів:Онищенко Т.С., Хмарук Н.С. при
секретарі:Рижих М.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, третя особа - приватний
нотаріус Алуштинського міського
нотаріального округу ОСОБА_9 про
поновлення пропущеного строку,
визнання недійсним договору дарування
будинку, визнання недійсним права
власності в рівних частках на будинок
та відновлення права власності на
будинок,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Алуштинського міського суду АР
Крим від 22 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя
особа - приватний нотаріус
Алуштинського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 про поновлення
пропущеного строку на звернення до
суду, визнання недійсним договору
дарування будинку, визнання недійсним
права власності в рівних частках на
будинок та відновлення права власності
на будинок, мотивуючи тим, що він з 2000
року є власником будинку АДРЕСА_1.
Наприкінці 2008 року у будинку він
проживав разом з матір'ю та дружиною,
які хворіли, він також погано себе
почував, тому його сини вмовили укласти
договір довічного утримання. 04 грудня
2008 року він разом з відповідачами
з'явився до нотаріуса для оформлення
договору довічного утримання, договір
було укладено, однак, як з'ясувалося у
2013 році, того дня нотаріусом було
посвідчено договір дарування, а не
договір довічного утримання. Вказує, що
на час укладання договору він
практично не бачив, пізніше переніс
операцію на очах, дуже погано чув і
зовсім не розуміє українську мову.
Зазначав також, що не збирався дарувати
свій будинок відповідачам, оскільки не
має іншого житла, в будинку він
проживає разом із членами своєї родини,
а договір довічного утримання він
підписав сподіваючись на те, що
відповідачі будуть утримувати його до
самої смерті.

Рішенням Алуштинського міського суду
АР Крим від 22 листопада 2013 року
відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_6 надіслав до суду
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування усіх обставин справи.
Зокрема, зазначає, що на час укладання
договору він знаходився у вкрай
скрутному матеріальному, фізичному та
моральному становищі, тому мав намір
укласти договір довічного утримання з
умовою, що відповідачі забезпечать
його, мати та дружину матеріально та
будуть за ними доглядати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що 04 грудня 2008 року
приватним нотаріусом Алуштинського
міського нотаріального округу АР Крим
ОСОБА_9 посвідчений договір дарування
будинку АДРЕСА_1, за умовами якого
ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_8 та ОСОБА_7
прийняли в дар у рівних частках
зазначений будинок.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності позовних вимог та їх
необґрунтованості. При цьому, визнав
встановленим, що договір дарування був
укладений сторонами з дотриманням
вимог Цивільного кодексу України та
інших актів цивільного законодавства і
не суперечить їм, що виключає
можливість для визнання його
недійсним на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК
України, права та законні інтереси
позивача при укладенні договору
дарування порушено не було.

З такими висновками суду першої
інстанції, колегія суддів
погоджується, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно договору дарування від 04 грудня
2008 року, в тому числі п.п.6-9, сторони
підтвердили, що дарування здійснюється
без будь - яких погроз, примусу чи
насильства; укладання договору
відповідає їх інтересам; волевиявлення
є вільним; усвідомленим і відповідає їх
внутрішній волі; умови договору
зрозумілі і відповідають реальній
домовленості сторін; договір не
приховує іншого правочину; не носить
характеру мнимої та удаваної угоди;
спрямований на реальне настання
наслідків, які обумовлені у ньому;
сторони розуміють, що за своєю природою
договір дарування є безоплатним, а тому
дарувальник не має права вимагати від
обдарованих вчинення на його користь
будь - яких дій майнового або
немайнового характеру.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач
посилався на те, що він мав намір
укласти договір довічного утримання, а
не договір дарування, оскільки
потребував догляду та матеріальної
допомоги, але ОСОБА_7 ввів його в оману,
сам роз'яснив йому умови договору та
відніс текст договору нотаріусу. При
цьому, не заперечував проти того, що
нотаріус з'ясовувала у нього
волевиявлення, пропонувала
ознайомитися з договором, прочитати
його, однак внаслідок довіри до синів,
він цього не зробив.

У порушення вимог ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України належних доказів тому, що
волевиявлення ОСОБА_6 було спрямоване
саме на укладання договору довічного
утримання позивачем не надано.

З пункту 13 договору дарування від 04
грудня 2008 року вбачається, що договір
складений та після прочитання його
нотаріусом в голос на українській та
російській мовах та підписаний у трьох
примірниках, дарувальником договір
підписаний особисто; особу сторін та їх
дієздатність встановлено.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо хвороби
позивача, яка перешкоджала зрозуміти
зміст укладеного договору, поганий зір
та слух, колегія суддів не приймає,
оскільки як вбачається з медичної
картки хворого, оглянутої у судовому
засіданні апеляційного суду, ОСОБА_6 у
2008 році лише двічі звертався до лікаря:
28 березня 2008 року - 31 березня 2008 року, 15
грудня 2008 року; після чого звертався до
лікаря лише 10 лютого 2010 року;
відомостей про наявність хронічних
захворювань суду не представлено.

Суд першої інстанції ретельно
дослідив доводи позивача про укладання
договору дарування під впливом омани і
дійшов цілком вірного висновку про
відсутність підстав вважати, що
укладаючи договір дарування позивач
вважав, що укладає договір довічного
утримання.

Заперечення ОСОБА_7 щодо відсутності
іншого волевиявлення сторін угоди, ніж
направленого на укладання саме
договору дарування, позивачем не
спростовані.

Зроблені судом висновки достатньо
мотивовані, обставини справи
встановлені повно, наданим сторонами
доказам в рішенні дана належна оцінка
згідно положень ст. 212 ЦПК України.

Доводи скарги про те, що суд першої
інстанції не повно, всебічно і
об'єктивно перевірив обставини справи
не відповідають дійсності.

Додаткових доказів, які б
спростовували правильність зроблених
судом висновків позивачем та його
представником суду апеляційної
інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять безумовних правових підстав
для скасування рішення.

Рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає принципам
розумності та справедливості, ухвалено
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права, ґрунтуючись на
усесторонньому, повному, об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності і
підстав для його скасування не має.

Слід однак зазначити, що суд першої
інстанції помилково послався на
пропуск позивачем строку позовної
давності, що у відповідності до ч.4 ст.267
ЦК України, на думку суду, є підставою
для відмови у задоволені позову.

Разом з тим, застосування зазначеної
норми можливе лише при наявності
порушення прав особи.

Суд дійшов висновку про недоведеність
та безпідставність позовних вимог про
порушення спадкових прав позивача,
тому посилання суду на пропуск строку
позовної давності є зайвим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319
Цивільного процесуального кодексу
України колегія суддів судової палати
з цивільних справ, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Алуштинського міського суду АР
Крим від 22 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Судді: