Справа № 182/1395/14-ц
Провадження № 2/0182/1861/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.04.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Багрової А.Г.

секретаря - Салогуб Н.М.

за участю

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Чуприни Т.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Нікополя
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Нікопольського міського центру
соціальних служб для сім`ї, дітей та
молоді про визнання наказу про
звільнення частково незаконним та
скасування, про зміну дати звільнення
та внесення змін у трудову книжку,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди,

ВСАТНОВИВ:

Позивач звернулась з позовом до
відповідача та просить визнати наказ
№17-к від 08.02.2014 року про її звільнення в
частині дати звільнення та виплати
грошової компенсації за 12 календарних
днів невикористаної нею щорічної
відпустки незаконним та скасувати,
оскільки при звільненні в неї не
запитували про її бажання отримати
грошову компенсацію за невикористані
дні відпустки і вона не бажала
отримувати грошову компенсацію за
невикористану відпустку, а бажала
отримати саме дні відпустки після яких
її мали б звільнити. Окрім того на час
її звільнення вона перебувала на
лікарняному по 22 .02.2014 року. Якщо до
22.02.2014 року додати 12 днів відпустки , то
таким чином дата її звільнення повинна
бути в наказі зазначена 05.03.2014 року. У
зв'язку з зазначеним просить змінити
їй дату звільнення на 05.03.2014 року та
внести відповідні зміни до трудової
книжки. Оскільки в зазначеній частині
наказ є незаконним, то внаслідок її
вимушеного прогулу за період з 09.02.2014
року по 05.03.2014 року просить стягнути з
відповідача середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 1678,14 грн.,
а також стягнути завдану моральну
шкоду в розмірі 1000 грн., оскільки
незаконним позбавленням її права на
щорічну відпустку та звільненням її у
період тимчасової непрацездатності
вона пережила дискомфорт, стрес,
погіршення стану здоров`я, перенесла
переживання з приводу втрати єдиного
джерела для отримання заробітку,
почувалася лишньою та непотрібною
людиною в суспільстві, вимушена і по
сьогодні докладати додаткові зусилля
до організації свого життя та
відновленню нормальних соціальних
зв'язків.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача проти
позову заперечувала а просила
відмовити, оскільки позивач звільнена
у зв'язку із закінченням строку
трудового договору законно, а
посилання на незаконність звільнення
через наявність лікарняного та через
небажання отримувати грошову
компенсацію за невикористану
відпустку не ґрунтуються на вимогах
трудового законодавства.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов до
наступного висновку.

Відповідно до статті 21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що
трудовий договір може бути укладений
на визначений строк, встановлений за
погодженням сторін.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
розгляду судами трудових спорів №9 від
06.11.1992 року при укладенні трудового
договору на визначений строк цей строк
встановлюється погодженням сторін і
може визначатись як конкретним
терміном, так і часом настання певної
події (наприклад, повернення на роботу
працівниці з відпустки по вагітності,
родах і догляду за дитиною; особи, яка
звільнилась з роботи в зв'язку з
призовом на дійсну строкову військову
чи альтернативну службу, обранням
народним депутатом чи на виборну
посаду (або виконанням певного обсягу
робіт).

Відповідно до статті 36 п.2 КЗпП України
визначено, що підставами припинення
трудового договору є закінчення строку
(пункти 2 і 3 статті 23 КЗпП України), крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_3 була прийнята на роботу на
посаду фахівця із соціальної роботи 1
категорії нікопольського міського
центру соціальних служб для сім`ї,
дітей та молоді з 27.05.2013 року на час
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею трирічного віку
основного працівника ( а.с. 33,34)

08.02.2014 року наказом № 17-к ОСОБА_3
звільнено по ст.36 п.2 КЗпП України, по
закінченню строку договору у зв'язку з
поверненням на роботу працівниці з
відпустки по догляду за дитиною ( а.с. 6,7,
31,32).

27.01.2014 року ОСОБА_3 була попереджена про
наступне звільнення у зв'язку з
поверненням на роботу працівниці з
відпустки по догляду за дитиною.

Як вбачається з копії наказу № 17-к від
08.02.2014 року ОСОБА_3 була ознайомлена з
наказом про припинення трудового
договору з 08.02.2014 року, про що в наказі
поставила підпис (а.с. 7).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у зв'язку
із травмою на час звільнення
перебувала на лікарняному до 22.02.2014
року. З цього приводу згідно листа №
05-31-1137 від 06.08.2004 року Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності роз`яснено , що у разі,
якщо під час тимчасової
непрацездатності у працівника
закінчується дія строкового трудового
договору, на підставі п.2 ст.36 КЗпП
України видається наказ про його
звільнення, але допомога по тимчасовій
непрацездатності надається йому до
відновлення працездатності або до
встановлення МСЕК інвалідності за
рахунок коштів Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Як вбачається з пояснень сторін на час
звільнення ОСОБА_3 у останньої було
невикористано 12 календарних днів
невикористаної відпустки.

Відповідно до ч.1 статті 83 КЗпПУ
передбачено, що у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі невикористані ним
дні щорічної відпустки, а також
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей.

Відповідно до статті 3 Закону
України „Про відпустки" за бажанням
працівника у разі його звільнення
(крім звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення в цьому
разі є останній день відпустки.

У разі звільнення працівника у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору невикористана
відпустка може за його бажанням
надаватися й тоді, коли час відпустки
повністю або частково перевищує
строк трудового договору. У цьому
випадку чинність трудового договору
продовжується до закінчення відпустки.

Бажання працівника та його
волевиявлення відображається в заявах
про надання відповідної відпустки чи
її частини.

Як вбачається з матеріалів справи та
пояснень сторін 27.01.2014 року ОСОБА_3
знала про її звільнення за закінченням
строку трудового договору, однак із
заявою про надання їй 12 календарних
днів невикористаної відпустки до
роботодавця не зверталась, а тому
роботодавець правомірно в наказі № 17-к
від 08.02.2014 року зазначив про проведення
розрахунку по заробітній платі ОСОБА_3
та застосував ч. 1 ст. 83 КЗпПУ щодо
виплати їй грошової компенсації за
невикористані дванадцять календарних
днів щорічної відпустки.

Посилання ОСОБА_3 на те, що про її
бажання отримати дні невикористаної
відпустки ніхто не запитував є
безпідставними та не спростовують
вищезазначених висновків суду про
правомірність дій роботодавця щодо
виплати грошової компенсації у зв'язку
із звільненням ОСОБА_3, оскільки
виявити бажання про надання їй
невикористаної відпустки шляхом
написання заяви повинна була саме вона
, а не роботодавець.

Враховуючи вище викладене, суд дійшов
до висновку, що наказ від 08.02.2014 року
№17-к про звільнення ОСОБА_3 в частині
дати звільнення та щодо виплати
грошової компенсації за 12 календарних
днів невикористаної щорічної
відпустки відповідає вимогам КЗпПУ та
не порушує прав позивача, а тому
підстав для задоволення позову, в тому
числі і інших вимог щодо внесення змін
до наказу та трудової, а також
відшкодування моральної шкоди, не має.

Відповідно до статті 88 ЦПК України у
зв'язку з відмову у позові особи, що
звільнена від сплати судового збору,
суд дійшов до висновку, що за рахунок
держави слід компенсувати судовий збір
у розмірі 243грн. 60 коп. щодо вимог
немайнового характеру та в розмірі 243
грн. 60 коп. щодо вимог майнового
характеру.

Керуючись законом України „Про
відпустки", ст.ст. 21.23,36,83, 221,231,232 КЗпПУ,
ст.ст. 10,11,60,88, 212-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до Нікопольського
міського центру соціальних служб для
сім`ї, дітей та молоді про визнання
наказу про звільнення частково
незаконним та скасування, про зміну
дати звільнення та внесення змін у
трудову книжку, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Судовий збір у розмірі 243грн. 60 коп. щодо
вимог немайнового характеру та в
розмірі 243 грн. 60 коп. щодо вимог
майнового характеру компенсувати за
рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляція до
апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
оголошення через Нікопольський
міськрайонний суд.

Суддя: А. Г. Багрова