У х в а л а

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до приватного
підприємця ОСОБА_4 про визнання
договорів приміщення недійсними,
зобов'язання вчинити дії за касаційною
скаргою ОСОБА_3, поданою його
представником ОСОБА_5, на рішення
Ленінського районного суду
м. Севастополя від 28 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м.
Севастополя від 10 жовтня 2013 року,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, в якому просив
визнати недійсними договори оренди
нежитлового приміщення № 1 від 1 липня
2007 року та № 1 від 1 липня 2011 року,
укладені між ним та ОСОБА_4; усунути
перешкоди у здійсненні права
користування і розпорядження
власністю - нежитловим приміщенням літ.
«А» загальною площею 75,7 кв.м,
розміщеним у житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1, яке належить йому на
праві власності на підставі договору
купівлі-продажу від 12 червня 2007 року;
зобов'язати відповідача звільнити
нежитлове приміщення літ. «А»
загальною площею 75,7 кв.м, яке розміщене
у житловому будинку за адресою:
АДРЕСА_1, та належить йому на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 12 червня 2007 року.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 1
липня 2007 року між ним та відповідачем
було укладено договір оренди
нежитлового приміщення відповідно до
умов якого він передав, а відповідач
отримав у користування нежитлове
приміщення літ. «А» у житловому будинку
АДРЕСА_1 строком на 10 років 5 місяців.
Оскільки указаний договір не було
нотаріально посвідчено, на думку
позивача, він є недійсним на підставі
ст. ст. 215, 220, 793 ЦК України. Зазначав, що
договір оренди № 1 від 1 липня 2011 року
укладено без наміру створення правових
наслідків, тому відповідно до ст. 234 ЦК
України він є фіктивним.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Севастополя від 28 серпня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Севастополя від 10
жовтня 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що договір оренди від 1 липня 2007
року строком дії 10 років 5 місяців є
неукладеним, а тому його не можна
визнати недійсним. Договір оренди від 1
липня 2011 року є угодою з пролонгації
договору оренди від 1 липня 2007 року
строком дії два роки, копії цих
договорів були надані у комунальні
служби міста, тобто виникли цивільно -
правові відносини та правові наслідки,
що обумовлювались цими договорами -
надання у користування майна; позивач
не довів належними доказами не
вчинення ним підпису на оспорюваних
правочинах, а тому підстави для
визнання їх недійсними з підстав
фіктивності відсутні.

Установлено й це убачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Судами установлено, що ОСОБА_3 є
власником об'єкту нерухомого майна -
нежитлових приміщень літ. «А»
загальною площею 75,70 кв.м, які
розташовані у житловому будинку
АДРЕСА_1, на підставі договору
купівлі-продажу від 12 червня 2007 року.

Між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4 1 липня 2007 року
було укладено договір оренди
вищевказаного нежитлового приміщення,
з строком оренди з 1 липня 2007 року по 1
липня 2017 року.

Вказаний договір не був нотаріально
посвідчений та не відбулась державна
реєстрація цього правочину, а тому
суди попередніх інстанцій дійшли
вірного висновку про те, що такий
договір, виходячи із приписів ст.ст.793,
794 ЦК України в редакції від 14 червня 2007
року, не є укладеним (вчиненим).
Аналогічну правову позицію висловлено
у п.п. 8, 13 Постанови Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Як убачається з матеріалів справи, 1
липня 2007 року між ОСОБА_3 та ПП ОСОБА_4
було укладено договір оренди спірного
нежитлового приміщення з строком
оренди з 1 липня 2007 року по 1 липня 2009
року.

Також, 1 липня 2011 року між ОСОБА_3 та ПП
ОСОБА_4 було укладено договір оренди
нежитлового приміщення літ. «А»
загальною площею 75,70 кв.м, яке
розташовано у житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Вказані договори було подано до
комунальних служб, а саме до
комунального підприємства
Севастопольської міської ради
«Водоканал», публічного акціонерного
товариства енергетична компанія
«Севастопольенерго», Головного
управління Держсанепідемслужби в м.
Севастополі.

Із уточненої позовної заяви ОСОБА_3
убачається, що він просив визнати
оспорювані правочини недійсними,
посилаючись на ст. ст. 215, 220, 234, 793 ЦК
України. При цьому зазначав про те, що
оспорювані правочини вчинені збез
наміру створити правові наслідки.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини -якщо їх
недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо).

Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
правочину може бути заявлена як однією
із сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» судам
роз'яснено, що в разі, якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення, вірно встановили фактичні
обставини справи та належним чином
перевіривши докази дійшли висновку про
те, що договір оренди нежитлового
приміщення від 1 липня 2011 року не є
фіктивним, оскільки на час його
укладання спірне нежитлове приміщення
перебувало у користуванні ПП ОСОБА_4, а
вимога щодо визнання недійсним
договору від 1 липня 2007 року з строком
дії два роки ОСОБА_3 не заявлялась.

Доводи касаційної скарги, матеріали
витребуваної справи, зміст
оскаржуваних судових рішень, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
ЦПК України як підстави для скасування
рішень.

Таким чином оскаржувані судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для їх скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його
представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Севастополя від 28 серпня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м.
Севастополя від 10 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко