У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Луганської
міської ради про визнання
неправомірною бездіяльності та
зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою виконавчого
комітету Луганської міської ради на
рішення апеляційного суду Луганської
області від 10 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до виконавчого
комітету Луганської міської ради, в
якому просив:

- визнати неправомірною бездіяльність
відповідача, що призвела до порушення
його права, як учасника ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
1 категорії, інваліда ІІ групи, на
позачергове забезпечення жилою площею
впродовж одного року з часу постановки
на квартирний облік;

- зобов'язати відповідача виконати
вимогу п. 10 ст. 20 Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» щодо нього
як особи, постраждалої внаслідок
Чорнобильської катастрофи 1 категорії,
інваліда ІІ групи та надати йому
відповідну житлову площу.

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що є пенсіонером,
учасником ліквідації наслідків аварії
на Чорнобильській АЕС 1 категорії,
інвалідом ІІ групи.

Зазначив, що відповідно до п. 10 ст. 20
Закону України від 28 лютого 1991
року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»
громадяни, віднесені згідно з Законом
до 1 категорії, забезпечуються жилою
площею протягом 1 року з моменту
подання заяви.

Позивач вказав, що перебуває на обліку
як особа, що потребує поліпшення
житлових умов, з 20 лютого 2001 року,
оскільки має родину із п'яти осіб, які
мешкають разом із ним.

У травні 2011 року звертався до виконкому
Луганської міської ради з приводу
виконання положень Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи», проте
отримав відмову з посиланням на
відсутність вільного житла.

Враховуючи вищевикладене, просив
задовольнити позовні вимоги та
зобов'язати відповідача забезпечити
його житлом відповідно до норм чинного
законодавства.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 жовтня 2012
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено за
необґрунтованістю.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 10 жовтня 2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 12 жовтня 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Визнано неправомірною бездіяльність
Луганської міської ради щодо
невиконання п. 10 ст. 20 Закону України
«Про статус і соціальний захист
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» стосовно
ОСОБА_3

Зобов'язано Луганську міську раду
вчинити дії щодо забезпечення
ОСОБА_3 житлом відповідно до п. 10 ст. 20
Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи».

У касаційній скарзі виконавчий комітет
Луганської міської ради, мотивуючи
свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення місцевого суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, виходив із того, що
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
спричинить порушення прав усіх інших
осіб, які перебувають на обліку та
мають право на позачергове
забезпечення житлом, оскільки позивач
згідно зі списком громадян, які
перебувають на обліку та мають право на
позачергове забезпечення житлом,
станом на травень 2011 року займає 58
місце; крім того, місцевий суд зазначив,
що станом на час розгляду справи вільні
благоустроєні квартири у м. Луганську
відсутні, а кошти з Державного бюджету
для забезпечення житлом громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи, не виділялись.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про
зобов'язання міськраду вчинити дії
щодо забезпечення позивача житлом,
дійшов висновку, що відсутність
належного фінансування спеціального
закону, який регулює спірні
правовідносини, не може бути підставою
для невиконання Закону України «Про
статус і соціальний захист громадян,
які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи» та,
відповідно, не може бути підставою
визнання такої бездіяльності
правомірною.

Проте повністю погодитися з таким
висновком суду апеляційної інстанції
не можна, оскільки він зроблений із
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовано норми
матеріального й процесуального права,
досліджувати докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суд першої інстанції
було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам рішення
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що відповідно до
посвідчення серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є
інвалідом ІІ групи та особою, яка
постраждала внаслідок Чорнобильської
катастрофи 1 категорії (а.с.
7), у зв'язку з чим перебуває на
квартирному обліку у відповідача з 20
лютого 2001 року, що підтверджується
довідкою від 19 травня 2011 року №
1032 (а.с. 9).

У ст. 20 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» визначено компенсації та
пільги громадянам, віднесеним до 1
категорії.

Зокрема, п. 10 ст. 20 цього Закону
передбачено, що держава гарантує
позачергове забезпечення жилою площею
осіб, які потребують поліпшення
житлових умов.

Місцеві ради щорічно виділяють для
забезпечення жилою площею вказаних
громадян 15 відсотків усього
збудованого житла, для чого Кабінет
Міністрів України щорічно виділяє
обласним державним адміністраціям
цільовим призначенням капітальні
вкладення відповідно до кількості
сімей, що потребують поліпшення
житлових умов. Фінансування
будівництва здійснюється з Державного
бюджету України.

Статтею 63 Закону України «Про статус і
соціальний захист громадян, які
постраждали внаслідок Чорнобильської
катастрофи» передбачено, що
фінансування витрат, пов'язаних з
введенням в дію цього Закону,
здійснюється за рахунок коштів, що
виділяються на ліквідацію наслідків
Чорнобильської катастрофи.

Згідно з ч. 1 ст. 23 Бюджетного кодексу
України будь-які зобов'язання та
платежі з бюджету здійснюються лише за
наявності відповідного бюджетного
призначення.

Розподіл бюджетних коштів
здійснюється з урахуванням кількості
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи і
перебувають на обліку громадян, що
потребують поліпшення житлових умов
(квартирному обліку), згідно з поданими
Радою Міністрів Автономної Республіки
Крим, обласними, Київською та
Севастопольською міськими державними
адміністраціями даними.

Колегія суддів касаційного суду вважає
за необхідне зазначити, що суд
апеляційної інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_3, не з'ясував питання виділення з
бюджету цільових коштів у розмірі,
необхідному для придбання житла для
громадян, які постраждали внаслідок
Чорнобильської катастрофи, а також не
дослідив порядок розподілу бюджетних
коштів у період перебування позивача
на квартирному обліку.

Питання обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм у безстрокове користування
жилих приміщень у будинках державного
і громадського житлового фонду,
призначених для постійного проживання,
врегульовані Правилами обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР,
затвердженими постановою Ради
Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11
грудня 1984 року № 470.

Відповідно до п. 38 вказаних Правил
громадянам, які перебувають на
квартирному обліку, жилі приміщення
надають в порядку черговості.

Суд апеляційної інстанції,
зобов'язуючи відповідача надати ОСОБА_3
житло відповідно до п. 10 ст. 20 Закону
України «Про статус і соціальний
захист громадян, які постраждали
внаслідок Чорнобильської катастрофи»,
не навів підстав та мотивів щодо
забезпечення позивача житлом у
порушення черговості надання жилих
приміщень, що є порушенням права осіб,
які постановлені на квартирний облік
раніше позивача.

Як вимогами ч. 1 ст. 15 ЦК України, так і
приписами ч. 1 ст. 3 ЦПК України
визначено, що кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення.

За викладених вище обставин, колегія
суддів касаційного суду вважає, що
апеляційним судом не з'ясовано, яким
чином виконавчим комітетом Луганської
міської ради порушено житлові права
ОСОБА_3, а також які дії вчинено
сторонами, які б надавали підстави
вважати про наявність спору про право;
при цьому колегія суддів касаційного
суду вважає, що апеляційний суд має
перевірити чи належить розгляд
позовних вимог ОСОБА_3 до виконавчого
комітету Луганської міської ради, як до
суб'єкта владних повноважень, про
визнання його бездіяльності
неправомірною саме в порядку
цивільного судочинства.

Крім того, згідно зі ст. 215 ЦПК України
за змістом рішення суду повинно бути
мотивовано із посиланням на закон та
інші нормативні акти матеріального
права, на підставі яких визначено права
і обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, керуючись якими суд
встановив обставини справи, права і
обов'язки сторін.

Резолютивна частина рішення повинна
мати вичерпні, чіткі, безумовні та такі,
що випливають із встановлених
фактичних обставин, висновки по суті
розглянутих вимог, які формулюються
залежно від обраного позивачем способу
захисту своїх порушених прав.

Незважаючи на зазначене, в
резолютивній частині рішення не
конкретизовано, яку квартиру, у якому
будинку, за якою адресою зобов'язано
відповідача надати позивачу.

Отже, судом апеляційної інстанції
неповно з'ясовано обставини справи, не
досліджено всі докази та не надано їм
відповідної оцінки.

З'ясування вказаних обставин має
суттєве значення для правильного
вирішення спору.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвали суду
апеляційної інстанції із направленням
справи на новий апеляційний розгляд.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення апеляційного суду Луганської
області від 10 жовтня 2013 року підлягає
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу виконавчого комітету
Луганської міської ради задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 10 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А Нагорняк

Г.В. Юровська