АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї
Н И[1]

[2]

29 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Прокопчук Н.О.,
Росік Т.В.,

при секретарі: Корнієнко Л.В.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 01 листопада 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерсант-Україна»
про визнання дій відповідача
незаконними та такими, що порушують
трудові права позивача, поновлення на
роботі, визнання недійсним наказу про
звільнення та акту про прогул,
стягнення компенсації за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди об'єднану з цивільною
справою за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерсант-Україна»,
третя особа: ОСОБА_2 про поновлення на
роботі на посаді керівника
інформаційного центру, стягнення
заробітної плати, оплату за час
вимушеного прогулу, зобов'язання
внести правильні записи до дубліката
трудової книжки та відшкодування
моральної шкоди через незаконне
звільнення, об'єднаної з цивільною
справою за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерсант-Україна»
про поновлення на роботі на посаді
керівника інформаційного центру,
стягнення грошової компенсації за
незаконну затримку видачі трудової
книжки, спростування недостовірної
інформації та відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

Позивач 10 березня 2011 року, а в
подальшому 22 червня 2011 року та 14
листопада 2011 року звернувся до суду з
окремими позовами до відповідача та
посилаючись на одні й ті самі
обставини, щодо незаконного звільнення
з займаної посади, яку він обіймав в
ТОВ «Комерсант-Україна» у вересні 2006
року, заявив однорідні вимоги, а саме
про визнання незаконним звільнення з
посади директора інформаційного
центру та про визнання незаконним
звільнення з посадикерівника
інформаційного центру, і, як наслідок
пов'язані з незаконним звільненням,
вимоги щодо захисту та відновлення
порушеного права, передбачених
трудовим законодавством.

Справи неодноразово переглядалися
судами апеляційної та касаційної
інстанцій.

Ухвалами суду першої інстанції від 18
січня 2012 року та від 13 березня 2013 року
позовні вимоги за вказаними позовами
об'єднано в одне провадження (т. 3, а.с. 15,
199).

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 01 листопада 2013 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду позивач оскаржив його в
апеляційному порядку. В обґрунтування
заявлених апеляційних вимог вказав, що
справу розглянуто неповноважним
суддею, який вже розглядав заяви
позивача про перегляд судових рішень
щодо відповідача, постановлених
раніше, та відмовив у перегляді. Суддею
одночасно розглянуто три позови без їх
роз'єднання. Також, позивач вказав на
числені описки, що містяться в
мотивувальній частині рішення, що на
його думку свідчасть про неповне
з'ясування судом обставин справи.

Посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
з неповним з'ясуванням всіх обставин
справи, просив рішення Печерського
районного суду м. Києва від 01 листопада
2013 року скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Представник відповідача - Войтов О.А. в
судовому засіданні просив апеляційну
скаргу відхилити, а рішення залишити
без змін як таке, що є законним та
обґрунтованим.

Позивач та третя особа належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явилися,
причини неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
колегія суддів вважає за можливе
розглянути справу за відсутності
позивача та третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
доводи апеляційної скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в
період з листопада 2006 року позивач
неодноразово звертався до Печерського
районного суду м. Києва з окремими
позовами про захист порушених
трудових прав посилаючись на одні й ті
самі обставини його незаконного
звільнення з займаної посади, яку він
обіймав в Товаристві з обмеженою
відповідальність «Комерсант-Україна»
у вересні 2006 року (№ 2-1802/07, № 2-2280/07, №
2-379/08, № 2-3431/11, № 2-2712/10, № 2-3210/11).

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України
сторони до або під час попереднього
судового засідання у справі, а якщо
попереднє судове засідання у справі не
проводиться, - до початку розгляду
справи по суті, зобов'язані повідомити
суд про всі відомі їм рішення судів, що
стосуються предмету спору, а також про
всі відомі їм незавершені судові
провадження, що стосуються предмету
спору.

Згідно наявних у справі рішень, наданих
сторонами, вище вказані позови
неодноразово розглядалися судами
першої та апеляційної інстанцій. У
деяких справах, після їх перегляду
судами касаційної інстанції, деякі
рішення скасовано і справи повернуто
до суду першої інстанції на новий
розгляд. У інших справах, рішення
набрали законної сили та були чинними
на час розгляду справи, що
переглядається.

Так, рішенням Печерського районного
суду м. Києва від 06 листопада 2007 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого
2008 року, встановлено, що ОСОБА_1 з 01.06.2005
року працював директором
інформаційного центру газети
«Комерсант-Україна» ТОВ
«Комерсант-Україна». З ним було
укладено трудовий договір на не
визначений строк. Згідно наказу від
28.08.2006 року йому була надана відпустка з
10 по 23.09.2006 року. Згідно листка
непрацездатності ОСОБА_1 знаходився на
лікарняному з 30.09. по 05.10.2006 року. Після
чого на роботу більше не виходив.
Звільнений з роботи 10.10.2007 року. З
вересня 2006 року позивач працює в ЗАТ
«Видавництво «Економічні відомості»
на посаді головного редактора за
сумісництвом. У період з вересня 2006
року по 10.10.2007 року будь-яку роботу у ТОВ
«Комерсант-Україна» не виконував,
доказів про не допуск його до роботи чи
відсторонення суду не надав.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 21 листопада 2007 року, яке
залишено без змін ухвалою Апеляційного
суду м. Києва від 21 квітня 2008 року,
ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову
до ТОВ «Комерсант-Україна» про
відшкодування моральної шкоди,
пов'язаної з незаконним
переслідуванням, спростування
публікації та відшкодування моральної
шкоди. Відмовляючи у задоволенні
позову, суд виходив з того, що
роздруківки внутрішнього листування
від ІНФОРМАЦІЯ_4 та ІНФОРМАЦІЯ_5, в яких
зазначено заголовки статей, автором
яких є позивач, під назвами
«ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_3» не
являються переслідуванням позивача як
білоруса та громадянина України, не
містять жодного посилання на позивача,
його авторство, зміну запропонованого
ним заголовку. Не було доведено
порушення рівності конституційних
прав позивача порівняно з іншими
громадянами. Що стаття від ІНФОРМАЦІЯ_1
в газеті «Комерсант» «ІНФОРМАЦІЯ_6» в
частині, що стосується позивача
відповідає дійсності, інформація в
статті не є образливою, не принижує
честь, гідність та ділову репутацію
позивача в громадській думці та
окремих громадян.

Крім того, рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 28 липня 2008
року встановлено, що відповідач
відповідно до вимог, передбачених ч. 1
ст. 47 КЗпП України та п. 4.2. Інструкції
про порядок ведення трудових книжок на
працівників, в день звільнення, листом
повідомив позивача, який був відсутній
на роботі в день звільнення, про
необхідність отримання трудової
книжки. Проте, позивач за отриманням
трудової книжки до відповідача не
з'явився, а також, ніяких дій,
направлених на її отримання не вчиняв.
Згідно ухвали Апеляційного суду м.
Києва від 30 листопада 2011 року судова
колегія вважала, що суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про те, що відсутній факт затримки
трудової книжки з боку відповідача.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Не зважаючи на вказану норму закону,
позивач, посилаючись на обставини, які
вже встановлені судовими рішеннями у
цивільних справах, в яких стороною
також був відповідач, щодо зайняття у
вересні 2006 року у відповідача лише
однієї посади, шляхом використання
описок допущених відповідачем у
кадрових облікових документах, щодо
назви посади («директор», «керівник»),
яку останній обіймав на час
звільнення, що виключає тотожність
позовів, звернувся до суду з новими
позовами, за якими ухвалено
оскаржуване рішення.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
в межах доводів позову повно і всебічно
дослідив обставини спору, дав належну
оцінку зібраним по справі доказам,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює і у відповідності з вимогами
закону прийшов до правильного висновку
про те, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню, про що ухвалив відповідне
рішення.

Суд відхиляє доводи апеляційної
скарги, що справу розглянуто
неповноважним судом, оскільки
відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦПК України
суддя, який брав участь у вирішенні
справи в суді першої інстанції, не може
брати участь в розгляді цієї самої
справи в судах апеляційної і
касаційної інстанцій, у перегляді
справи Верховним Судом України, а так
само у новому розгляді її судом першої
інстанції після скасування
попереднього рішення або ухвали про
закриття провадження в справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
суддя Соколов О.В., до скасування
попередніх рішень в справі, не приймав
участі у вирішенні вказаних позовів.

Доводи апеляційної скарги, щодо
неповного з'ясування судом обставин
справи, спростовуються висновками
суду, які послідовно викладені у
мотивувальній частині рішення.

Доводи апеляційної скарги, щодо
допущення судом неточностей в
мотивувальній частині рішення не є
підставою для скасування рішення
оскільки є описками та можуть бути
виправленні шляхом постановлення
ухвали про виправлення описок.

Також не є підставою скасування
судового рішення в зв'язку з розглядом
судом трьох позовів, що містять
однорідні позовні вимоги, в одному
провадженні.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді справи судом допущено
порушення норм матеріального або
процесуального права, які передбачені
ст. 309 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

На підставі викладеного, колегія
суддів дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги та залишити рішення
суду першої інстанції без змін як таке,
що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319,
325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 01 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/4119/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1683/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Соколов О.М.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.