Справа №487/7050/13-ц 27.02.2014 27.02.2014 27.02.2014
Провадження №22-ц/784/700/14
провадження № 22ц/784/700/2014
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання
Шпонарській О.Ю.,

за участі: позивачки ОСОБА_3, її
представника ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

представника позивача - ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 26 грудня 2013 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення
боргу та звернення стягнення на
предмет іпотеки, та

за зустрічним позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_6,
приватний нотаріус Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
про визнання недійсним іпотечного
договору,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась з
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення
боргу та звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Позивачка зазначала, що 18 червня 2010
року уклала зі ОСОБА_6 нотаріально
посвідчений договір позики, за яким
надала останньому 203425 грн., що
еквівалентно 25750 доларів США. ОСОБА_6
зобов'язався повернути борг не пізніше
10 серпня 2010 року.

Крім того, в забезпечення виконання
ОСОБА_6 договору позики, того ж дня вона
уклала з ОСОБА_5 іпотечний договір, за
яким останній передав в заставу
квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 свої
зобов'язання за договором не виконав,
позивачка просила суд стягнути з
останнього на її користь
заборгованість за основним
зобов'язанням в розмірі 195293 грн. 15 коп.,
2038860 грн. 49 коп. - пені за період з 18
серпня 2012 року по 1 серпня 2013 року та 28317
грн. 51 коп. - інфляційних втрат за період
з вересня 2010 року по липень 2013 року, а
також в рахунок погашення
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки, шляхом проведення
прилюдних торгів за початковою ціною,
встановленою на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності під час проведення
виконавчих дій.

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся із
зустрічним позовом до ОСОБА_3, в якому
просив визнати недійсним вказаний
іпотечний договір, зняти заборону
відчуження спірної квартири та
зобов'язати приватного нотаріуса
ОСОБА_7 внести відомості про зняття
заборони на відчуження цієї квартири
до Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна. При цьому,
позивач посилався на те, що договір
укладено внаслідок введення його в
оману, щодо дійсних намірів укладення
договору позики.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 26 грудня 2013 року в
задоволенні первісного позову
відмовлено, зустрічний позов
задоволено. Постановлено визнати
недійсним спірний договір іпотеки,
зняти заборону на відчуження
зазначеної квартири та зобов'язати
приватного нотаріуса ОСОБА_7 внести
відповідні відомості до Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна.

В апеляційній скарзі представник
позивача - ОСОБА_4, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, порушення судом норм
процесуального та матеріального права,
просив рішення скасувати та ухвалити
нове, яким позовні вимоги ОСОБА_3
задовольнити, а в задоволенні позову
ОСОБА_5 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 та задовольняючи заяву ОСОБА_5,
суд першої інстанції виходив з того, що
заборгованість за спірним договором
позики погашена повністю, а також з
доведеності підстав для визнання
іпотечного договору недійсність за
правилами ст. 230 ЦК України.

Однак з такими висновками у повній мірі
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Із матеріалів справи вбачається, що 18
червня 2010 року ОСОБА_3 уклала зі ОСОБА_6
нотаріально посвідчений договір
позики, за яким позивачка надала
останньому 203425 грн., що еквівалентно 25750
доларів США. ОСОБА_6 зобов'язався
повернути борг не пізніше 10 серпня 2010
року.

Крім того, в той же день в забезпечення
виконання ОСОБА_6 договору позики, між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено
іпотечний договір, за яким останній
передав ОСОБА_3 в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1.

21 вересня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6
уклали додаткову угоду у простій
письмовій формі про те, що позичальник
має сплатити 2 проценти за користування
позикою за останні 14 місяців, які вони
визначили в розмірі 360 доларів США в
місяць. Також сторони узгодили розмір
погашеного боргу, який складав 22350
доларів США, та залишок боргу у розмірі
15640 доларів США, з яких 3400 доларів США
(25750 доларів США - 22350 доларів США) -
розмір боргу за основним зобов'язанням,
а 12240 доларів США - проценти за 14 місяців
(а.с. 47).

Отже, станом на 21 вересня 2012 року
сторони погодили як суми грошових
коштів які були зараховані на
погашення основного зобов'язання, так і
розмір боргу за основним зобов'язанням,
який складав 3400 доларів США. Крім того,
ОСОБА_6 погодився виплатити ОСОБА_3
проценти в розмірі 97834 грн. 32 коп. (12240
доларів США х 7,993 - офіційний курс
гривні щодо долару США на 21 вересня 2012
року).

Станом на 25 жовтня 2012 року ОСОБА_3
отримала від ОСОБА_5 ще 4000 доларів США,
про що надала останньому розписку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що після отримання позивачкою 25
жовтня 2012 року вказаних грошових
коштів від того ж дня, основне
зобов'язання за спірним договором
позики по поверненню 203425 грн., що
еквівалентно 25750 доларів США, є
виконаним.

Доводи апелянта про те, що отриманні
позивачкою грошові кошти мають
зараховуватись на погашення пені
відповідно до вимог ст. 534 ЦК України, не
заслуговують на увагу.

Як вбачається із змісту ст. 534 ЦК
України, передбачена вказаною нормою
черговість погашення вимог за грошовим
зобов'язанням, може застосовуватись
лише за відсутності домовленості
сторін договору про таку черговість.

Отже, вказана норма передбачає
можливість в першу чергу сторонам
визначити черговість погашення боргу
за грошовим зобов'язанням, і лише за
відсутності такої домовленості
можливе застосування законодавчо
визначеної черговості погашення боргу.

Таким чином, оскільки сторони узгодили
відповідну черговість погашення вимог
за спірним договором позики, оформивши
його письмово (а.с. 47), то черговість,
визначена статтею 534 ЦК України в
даному випадку застосовуватись не
може.

Разом з тим, залишилось не виконаним
зобов'язання ОСОБА_6 виплатити
позивачці проценти в розмірі 97834 грн. 32
коп.

Вказана заборгованість підлягає
стягненню з урахуванням встановлено
індексу інфляції за період з жовтня 2012
року по 1 серпня 2013 року, що складає 98029,99
грн. (97834 грн. 32 коп. х (100,0 х 99,9 х 100,2 х 100,2 х
99,9 х 100,0 х 100,0 х 100,1 х 100,0 х 99,9)/100%)

Крім того, відповідно до положень п. 5
договору позики, сторони передбачили
відповідальність позичальника за
прострочення виконання зобов'язання в
розмірі 3% від простроченої суми за
кожен день прострочення.

Враховуючи характер встановленого
сторонами забезпечення виконання
зобов'язання, а саме певної грошової
суми, яка обчислюється у відсотках від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання, колегія суддів
вважає, що таке забезпечення
відповідає положенням ст. 549 ЦК України
щодо сплати боржником неустойки у
вигляді пені.

Отже, ОСОБА_6 зобов'язаний сплатити
позивачці пеню в розмірі 3% від
простроченої суми за кожен день
прострочення.

За період з 22 вересня 2012 року по 1 серпня
2013 року, тобто за 313 днів пеня складає
918664 грн. 26 коп. (97834 грн. 32 коп. х 313 х 3%)

Разом з тим, зазначений розмір пені,
значно перевищує (майже в 10 разів)
розмір невиконаних зобов'язань
відповідача (97834 грн. 32 коп. -
заборгованість за процентами). Тому,
колегія суддів вважає можливим
зменшити цей розмір на підставі ч. 3 ст.
551 ЦК України, до 98000 грн.

Таким чином, заборгованість, яка
підлягає стягненню зі ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_3, складає 196029 грн. 99 коп.,
з яких борг за процентами - 98029 грн. 99
коп., пеня - 98000 грн.

Водночас, колегія суддів вважає, що
вказане грошове зобов'язання не може
бути покладено на майнового поручителя
ОСОБА_5

Як вбачається з умов іпотечного
договору, ним було забезпечено
виконання основного зобов'язання за
договором позики щодо повернення
грошей в розмірі 203425 грн., а також
сплату неустойки, відшкодування
збитків та відшкодування витрат по
зверненню стягнення на предмет іпотеки
(п. 2). Виконання інших зобов'язань, в
тому числі сплату позичальником
процентів, іпотечним договором
забезпечено не було.

Також не було внесено змін або
доповнень до іпотечного договору і
після домовленості кредитора та
позичальника в вересні 2012 року щодо
сплати останнім відповідних процентів.

Враховуючи викладене, на майнового
поручителя не може бути покладено
обов'язок по сплаті грошових
зобов'язань, які не забезпечувались
договором іпотеки.

Таким чином, обов'язок по сплаті
зазначеної заборгованості, яка
складається з боргу по процентам та
пені, нарахованої на ці проценти, може
бути покладено лише на ОСОБА_6

За таких обставин та враховуючи те, що
основне зобов'язання за договором
позики виконане, а зобов'язання
повернути проценти в розмірі 97834 грн. 32
коп. може бути покладено лише на ОСОБА_6,
колегія суддів вважає, що вимоги
позивачки про звернення стягнення на
іпотечне майно не підлягають
задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції відмовив
в задоволенні позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки, з інших
підстав, помилково вважаючи, що
відсутня будь-яка заборгованость за
позикою, рішення в цій частині підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
таких вимог.

Також не підлягає задоволенню
зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання
недійсним іпотечного договору.

Так, згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_5
посилався на те, що сторони договору
позики ввели його в оману, оскільки без
погодження з ним домовились про сплату
позичальником процентів за
користування позикою.

При цьому, ОСОБА_5 посилався на
додаткову угоду від 21 вересня 2012 року,
укладену ОСОБА_3 зі ОСОБА_6

Разом з тим, відповідно до частини
першої статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК України, саме
на момент вчинення правочину.

Таким чином, домовленість сторін щодо
сплати процентів, яка відбулась після
укладення договору іпотеки, не впливає
на домовленість сторін на момент
укладення спірного договору, а тому не
може бути підставою недійсності
вказаного договору в розумінні статей
203, 215 ЦК України.

Суд першої інстанції не звернув
належної уваги на зазначені обставини
справи та вимоги матеріального права, в
зв'язку з чим рішення підлягає
скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні таких вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з
відповідача на користь позивачки
необхідно стягнути документально
підтверджені судові витрати, які
остання понесла в суді першої та
апеляційної інстанція пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

Отже з відповідача підлягає стягненню
2940 грн. 43 коп. (1960,29 + 1960,29/2) судового
збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача - ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 26 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 про стягнення боргу
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3
заборгованість по договору позики від
18 червня 2010 року в розмірі 196029 грн. 99
коп., яка складається із заборгованості
по процентам з урахуванням встановлено
індексу інфляції в сумі 98029 грн. 99 коп.,
та пені - 98000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 2940
грн. 43 коп. судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а також зустрічного позову
ОСОБА_5 про визнання недійсним
іпотечного договору відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: