У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
який є правонаступником ОСОБА_5, про
стягнення боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 5 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 1 листопада 2006
року між ним та ОСОБА_5 укладено договір
позики, за умовами якого він передав
останньому 20 тис. доларів США на строк 90
днів зі сплатою 13 % річних. Оскільки у
ОСОБА_5 були труднощі з поверненням
суми боргу, вони погодили що
позичальник буде сплачувати визначені
договором проценти, а суму основного
боргу поверне згодом, однак взяті на
себе зобов'язання позичальник не
виконав, борг не повернув, однак
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, а
спадкоємцем є його син - ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив
суд визнати його кредитором ОСОБА_5 та
покласти обов'язок по задоволенню його
вимог як кредитора на спадкоємця
померлого - ОСОБА_4, та стягнути з
останнього суму боргу та суму штрафних
санкцій за невиконання грошового
зобов'язання в розмірі
318 545 грн 98 коп.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 5 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 21 листопада 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково: визнано
позивача кредитором ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та покладено обов'язок по
задоволенню вимог як кредитора на
спадкоємця померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_4;
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
суму боргу за невиконання грошового
зобов'язання в межах вартості майна,
одержаного в спадщину в розмірі 159 860
грн. У решті позову відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що вимога позивача про визнання
його кредитором ОСОБА_5 та покладення
обов'язку щодо задоволення вимог
позивача, як кредитора, на спадкоємця
ОСОБА_4 та стягнення з останнього
суми боргу є правомірною, тому підлягає
задоволенню, а відмовляючи в
задоволенні вимоги щодо стягнення
штрафних санкцій, суд застосував
положення ст. 258 ЦК України, якою
встановлено спеціальну позовну
давність в один рік.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 1 листопада 2006 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір
позики, за умовами якого він передав
останньому 20 тис. доларів США на строк 90
днів зі сплатою 13 % річних. ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_5 помер, після смерті якого
спадщину прийняв його син -
ОСОБА_4 У встановлений законом строк
ОСОБА_3 звернувся до Обухівської
районної державної нотаріальної
контори з вимогою (претензією)
кредитора спадкодавця від 7 липня 2012
року про обов'язок спадкодавця в
розмірі 20 тис. доларів США.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України
кредиторові спадкодавця належить
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги.

Згідно з ч. 3 ст. 1281 ЦК України якщо
кредитор спадкодавця не знав і не міг
знати про відкриття спадщини, він має
право пред'явити свої вимоги до
спадкоємців, які прийняли спадщину,
протягом одного року від настання
строку вимоги.

Як убачається з матеріалів справи,
позика надавалась на строк 90 днів,
тобто до 29 січня 2007 року.

Таким чином, порушення прав позивача та
строк настання вимоги почався з
30 січня 2007 року.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 5
ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання.

Отже, строк позовної давності щодо
вимог про повернення заборгованості за
договором позики закінчився 30 січня 2010
року, а за захистом свого порушеного
права ОСОБА_3 звернувся лише 11 січня 2013
року.

Відповідно до положень чч. 3, 4 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідачем до винесення рішення було
заявлено про застосування судом строку
позовної давності відповідно до вимог
ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Вирішуючи спір, суди на зазначені вище
положення закону та на доводи
відповідача уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК
України не встановили фактичних
обставин, не застосували до спірних
правовідносин закон, який підлягав
застосуванню та дійшли передчасного
висновку про стягнення з відповідача
грошових коштів.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 5 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 21 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська