У Х В А Л А

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Колодійчука В.М.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті
особи: Крупська сільська рада
Миколаївського району Львівської
області, Миколаївська державна
нотаріальна контора, Стрийське
міжрайонне бюро технічної
інвентаризації Львівської області, про
визнання свідоцтва про право на
спадщину за заповітом частково
недійсним, визнання права власності на
будинок, визнання свідоцтва про право
власності частково недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення
Миколаївського районного суду
Львівської області від 24 грудня 2012 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 12 квітня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернулися до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
вони проживають та зареєстровані у
житловому будинку АДРЕСА_1, який до 1991
року був колгоспним двором. ОСОБА_8
також зареєстрований у цьому будинку,
проте у ньому не проживає. Головою
двору була ОСОБА_9, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після її смерті усе
належне їй майно успадкував
відповідач, який отримав свідоцтво про
право на спадщину, зокрема на
зазначений житловий будинок.
Посилаючись на те, що ОСОБА_9 мала право
власності лише на 1/7 частину житлового
будинку, позивачі просили визнати
свідоцтво про право власності померлої
ОСОБА_9 на вказаний житловий будинок
частково недійсним, визнати свідоцтво
про право на спадщину за заповітом,
видане ОСОБА_8, частково недійсним,
визнати за позивачами право власності
на 5/7 частин житлового будинку.

Рішенням Миколаївського районного
суду Львівської області від 24 грудня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 12 квітня 2013 року, позов ОСОБА_3
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
задоволено частково. Визнано свідоцтво
про право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 від 28 грудня 1989 року в
частині визнання права власності за
ОСОБА_9 частково недійсним. Визнано
право власності за ОСОБА_3 ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 1/6 частині
зазначеного житлового будинку. Визнано
частково недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом в частині
спадкування указаного житлового
будинку ОСОБА_8 в цілому та визнано за
ним право власності на 2/6 частини
указаного будинку.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що на
час приватизації спірного колгоспного
двору у ньому були прописані ОСОБА_9,
ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, які мали право на частку у
приватизації. Відтак, видане ОСОБА_9
свідоцтво про право власності на
зазначений житловий будинок вцілому є
неправомірним, оскільки їй після
приватизації належала 1/7 частина
будинку.

Апеляційний суд погодився із мотивами
та висновками районного суду,
зазначивши при цьому, що до 15 квітня 1991
року спірний житловий будинок належав
колгоспному двору, членом якого була
померла ОСОБА_9, а, відтак, усі
зареєстровані у цьому будинку особи
при приватизації мали право на його
рівні частки незалежно від того, чи
працювали вони у колгоспі. Отже ОСОБА_8
міг успадкувати лише 1/7 частину, яка
належала ОСОБА_9 як голові колгоспного
двору.

Проте погодитись із такими висновками
апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що ОСОБА_8, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
зареєстровані у житловому будинку
АДРЕСА_1.

28 грудня 1989 року виконком
Миколаївської районної ради
Львівської області на підставі рішення
від 19 жовтня 1989 видав ОСОБА_9 свідоцтво
про право власності на зазначений
житловий будинок.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посилались на
те, що станом на 15 квітня 1991 року вони
були зареєстровані та проживали у
зазначеному будинку, який належав
колгоспному двору, а тому мають право
на рівні зі ОСОБА_9 та ОСОБА_8, як
спадкоємцем останньої частки у ньому.

У п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
судам роз'яснено, що до правовідносин,
що виникли раніше, застосовується
діюче на той час законодавство.
Зокрема, спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме: право власності на майно,
яке належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Такими, що втратили
це право, вважаються працездатні члени
двору, які не менше трьох років підряд
до цієї дати не брали участі своєю
працею і коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба); розмір
частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його
членів, включаючи неповнолітніх та
непрацездатних. Частку працездатного
члена двору може бути зменшено або
відмовлено у її виділенні при
недовгочасному його перебуванні у
складі двору або незначній участі
працею чи коштами в господарстві двору.
Особам, які вибули з членів двору, але
не втратили права на частку в його
майні, вона визначається виходячи з
того майна двору, яке було на час їх
вибуття і яке збереглося.

Відповідно до ст. 100 ЦК УРСР 1963 року (у
редакції, чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) в особистій
власності громадян можуть бути
предмети вжитку, особистого
споживання, комфорту і підсобного
домашнього господарства, жилий будинок
і трудові заощадження.

Згідно з ч. 1 ст. 109 ЦК УРСР особисті
трудові доходи і заощадження члена
колгоспного двору, а також майно,
придбане ним на особисті кошти або
одержане в порядку спадкоємства чи
дарування, є особистою власністю
окремих членів колгоспного двору, якщо
ці доходи, заощадження і майно не
передані ними у власність колгоспного
двору.

Статтею 121 ЦК УРСР встановлено, що
володіння, користування і
розпорядження майном колгоспного
двору здійснюється за згодою всіх
членів двору. При відсутності згоди
спір про володіння, користування або
розпорядження майном колгоспного
двору вирішується судом за позовом
будь-якого члена двору, який досяг
шістнадцяти років. Особи віком від
п'ятнадцяти до шістнадцяти років
можуть такий позов пред'явити за
згодою своїх батьків (усиновителів)
або піклувальника, а позов в інтересах
осіб, що не досягли п'ятнадцяти років,
може бути пред'явлений їх батьками
(усиновителями) або опікуном.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 315 ЦПК України не перевірив
тверджень відповідача про те, що
позивачі зареєструвалися у спірному
будинку вже після прийняття виконкомом
Миколаївської районної ради
Львівської області 13 жовтня 1989 року
рішення № 244 про передачу цього
житлового будинку ОСОБА_9 на праві
особистої приватної власності. Отже з
цього часу двір перестав бути
колгоспним і лише після цього позивачі
в житловому будинку зареєструвались.
Зазначене рішення органу влади не
оспорено, є чинним.

Також суд апеляційної інстанції не дав
належної правової оцінки тому, що
позивачі зазначене рішення виконкому
не оскаржили, у встановленому законом
порядку воно не скасовано.

Крім того, згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК
УРСР, який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Однією з вимог позивачів є визнання
свідоцтва про право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, видане 28
грудня 1989 року ОСОБА_9, частково
недійсним. При цьому апеляційний суд не
звернув уваги на пропуск строку
позовної давності, не перевірив та не
встановив поважності причин пропуску
позивачами строку позовної давності
відносно названої вимоги.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, ухвала апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для її
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 12 квітня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська