УХВАЛА

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - публічне акціонерне
товариство «Банк Фінанси та кредит»,
про стягнення сплачених коштів за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 7 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 27 листопада 2007 року між ним та
відповідачем укладено договір поруки,
на підставі якого він вчасно виконував
зобов'язання відповідача перед банком
за кредитним договором. На підставі ч. 2
ст. 556 ЦК України та п. 2.4
договору поруки він звернувся до
відповідача з вимогою повернути
сплачені ним як поручителем грошові
кошти у сумі 32 326 грн 11 коп. Оскільки
ОСОБА_4 відмовився повернути йому
вказані кошти, позивач просив стягнути
з відповідача на його користь сплачену
суму боргу.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від
25 червня 2012 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 7 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 8 688 грн
та витрати по сплаті судового збору у
розмірі 294 грн 18 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права й порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
між сторонами виникли правовідносини,
що регулюються ст. ст. 553-556 ЦК України,
підстави для виконання позивачем як
поручителем боргових зобов'язань
відповідача відсутні, оскільки
виконання поручителем зобов'язання за
позичальника наступає лише після
невиконання позичальником кредитних
зобов'язань, проте позичальник своїх
зобов'язань не порушував.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов, апеляційний суд
виходив із того, що ОСОБА_3 як
фінансовий поручитель виконав за
ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним
договором, укладеним 27 листопада 2006
року з публічним акціонерним
товариством «Банк «Фінанси та кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»), а
тому згідно із ч. 3 ст. 528 ЦК України має
право вимоги до боржника про
повернення грошових коштів.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 27 листопада 2006 року між
ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4
було укладено кредитний договір на
суму 23 819 грн, виконання якого було
забезпечено договором поруки,
укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та
кредит», ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Судом установлено, що ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом про стягнення
сплачених ним як поручителем грошових
коштів, посилаючись на те, що 27
листопада 2007 року між ним, ОСОБА_4 та
банком укладено договір поруки,
відповідно до умов кого позивач
поручився за виконання ОСОБА_4
кредитних зобов'язань. Позивач через
неспроможність відповідача вчасно
виконувати зобов'язання перед банком
за кредитним договором, з метою
уникнення негативних для себе
наслідків, щомісяця сплачував грошові
кошти згідно умов кредитного договору
спочатку зазначав у квитанціях
прізвище ОСОБА_4, а потім своє, тому на
підставі ч. 2 ст. 556 ЦК України та п. 2.4
договору поруки позивач, як поручитель,
що повністю виконав зобов'язання
боржника, набув всі права кредитора за
кредитним договором. Також в позовній
заяві ОСОБА_3 послався на ст. 1212 ЦК
України.

Виходячи з того, що правовою підставою
позову ОСОБА_3 визначив ст. 556 ЦК України
і п. 2.4 договору поруки, згідно з яким
поручитель, що повністю виконав
зобов'язання боржника, набуває всі
права кредитора за кредитним
договором, саме ці обставини
досліджувалися судом першої інстанції,
апеляційний суд не врахував, що в
розумінні цивільно-процесуального
права підставу позову складають власне
не норми матеріального права, які
підлягають застосуванню до
правовідносин сторін (правова підстава
позову), а зазначення фактичних
обставин, якими позивач обґрунтовує
свої вимоги та доказів, на
підтвердження зазначених позивачем
обставин.

Проте апеляційний суд, задовольняючи
позов на підставі ч. 3 ст. 528 ЦК України,
зазначене залишив поза увагою, не навів
мотивів, з яких вважав відсутніми
факти, якими обґрунтовувалися
заперечення на позов, не звернув уваги
на те, що платником ОСОБА_3 в платіжних
документах в рядку призначення платежу
зазначено «оплата заборгованості за
кредитним договором від ОСОБА_4», тобто
від себе.

Про вказане порушення закону зазначив
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своєму судовому рішенні від
29 травня 2013 року при скасуванні
попереднього судового рішення
апеляційного суду, однак апеляційний
суд всупереч вимогам ч. 4 ст. 338 ЦПК
України вказівки суду касаційної
інстанції не виконав.

Так, задовольняючи позовні вимоги,
апеляційний суд послався на ч. 3
ст. 528 ЦК України, відповідно до
якої інша особа може задовольнити
вимогу кредитора без згоди боржника у
разі небезпеки втратити право на майно
боржника (право оренди, право застави
тощо) внаслідок звернення кредитором
стягнення на це майно. У цьому разі до
іншої особи переходять права кредитора
у зобов'язанні і застосовуються
положення ст. ст. 512-519 цього Кодексу.

Проте у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд не вказав, яка
існує небезпека майну боржника та чи
були вимоги банку до ОСОБА_4, чи було з
його боку порушення кредитних
зобов'язань.

Тобто, рішення апеляційного суду
ґрунтується на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлено, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 7 жовтня
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко