АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2904/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
рішення Подільського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Фізичної
особи-підприємця ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним та застосування
наслідків визнання правочину
недійсним (стягнення коштів),

встановила:

В травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому просив
просив визнати недійсним договір про
надання послуг № 025 від 28 лютого 2013
року, застосувати наслідки недійсності
договору - стягнути кошти, що були
сплачені за договором - 92000 грн.,
стягнути з відповідача витрати на
правову допомогу у розмірі 9200 грн. та
судовий збір в розмірі 3441 грн.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 11 грудня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано недійсним п. 5.4 договору № 025 на
туристичне обслуговування від 28 лютого
2013 року в частині, що у випадку відмови
туриста від заброньованих туристичних
послуг туристу повертаються внесені
ним за туристичні послуги грошові
кошти з утриманням таких штрафних
санкцій:

- відмова від 14 до 7 днів до
початку туру - штраф у розмірі 50% від
загальної суми договору;

- відмова від 7 до 2 днів до початку туру -
штраф у розмірі 75% від загальної суми
договору;

- відмова від 2 днів чи менше до початку
туру (неприбуття) - 100% від загальної
суми договору.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким позов задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права, неправильно встановлені
обставини, що мають значення для
справи, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи.

Зазначав, що жодних правовідносин з ТОВ
«Оскар Вейс» та ТОВ «АСS-Україна», на
рахунок яких відповідачем були
внесенні кошти за оплату туру, у
позивача не існувало, а отже позивач не
міг залучити вказані товариства у
якості співвідповідачів.

Таким, чином задовольняючи позов лише
частково в частині визнання недійсним
п. 5.4 договору на туристичне
обслуговування, суд першої інстанції
унеможливив застосування наслідків
визнання правочину недійсним в цілому,
тобто визнавши неправомірність
застосування до позивача штрафних
санкцій, які є надмірними та
несправедливими, та водночас не
зобов'язує відповідача повернути
грошові кошти позивачу, залишаючи за
відповідачем право регресного позову
до юридичних осіб, які мають юридичні
правовідносини (укладені договори) з
останнім.

Крім того, в рішенні суду не надано
правової позиції та оцінки щодо
відсутності в договорі істотних умов,
що визначені ст. 20 Закону України «Про
туризм», яким встановлено вимоги до
договору на туристичне обслуговування.
Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги на норми абз. 3 ст. 1 та абз.
1 ст. 20 вказаного Закону, відповідно до
якого договір повинен бути підписаний
кожною особою, що буде отримувати
туристичні послуги.

Вказував, що позивачем були понесені
витрати у сумі 9200 грн., що пов'язані із
наданням правової допомоги, що
підтверджується договором про надання
юридичних послуг, проте суд
безпідставно не стягнув зазначені
витрати позивача.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримав апеляційну скаргу
та просив задовольнити; представник
відповідача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
залишити рішення суду першої інстанції
без змін.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовував тим, що 28.02.2013 року між
сторонами було укладено договір на
туристичне обслуговування. Відповідно
до умов якого відповідач, як турагент
надає посередницькі послуги з
реалізації туристу - позивачу
туристичного продукту.

Позивач вважає, що договір укладений з
порушенням норм чинного законодавства
та підлягає визнанню недійсним.
Зазначає, що договір був підписаний
лише ним, хоча в заявці зазначено, що в
подорож мали на меті направитись дві
особи.

Згідно з умовами договору позивачем
було сплачено відповідачу 92000 грн. Крім
того, ним не було отримано інформації,
яка міститься у першому абзаці
примітки договору та не отримано
паспорту з візою та жодного з
перелічених документів, а саме:
авіаквитки, поліс медичного
страхування та страхування від
нещасного випадку, туристичний ваучер
туроператора, пам'ятка по малярії, а
також інформації про номер, дату та час
відправлення рейсу, окрім інформації,
що міститься у додатку № 1 до договору
про необхідність уточнення таких даних
у аеропорту.

Позивач також зазначав, що передбачені
п. 5.4 договору штрафні санкції є
надмірними та несправедливими,
оскільки на туриста покладається
відповідальність за відсутності вини з
боку туриста та за відсутності
будь-яких порушень договірних
зобов'язань з боку туриста, також вони
встановлюють непропорційно велику
суму «понесених турагентом витрат» в
порівнянні з реальними витратами
турагента.

Також позивач зазначає, що його відмова
від туру не була примхою, причиною
відмови від туру було те, що тяжко
захворіла дитина позивача, та батьки не
могли залишити її саму в такому стані.

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції було встановлено, що 28
лютого 2013 року між позивачем ОСОБА_2 та
ФОП ОСОБА_4, яка має свідоцтво та
відповідну ліцензію на здійснення
турагентської діяльності, було
укладено договір № 025 на туристичне
обслуговування, яким визначено, що
турагент від імені, за рахунок та за
дорученням туроператора - ММГП, за
встановлену договором плату, за
дорученням та замовленням туриста
зобов'язується надати посередницькі
послуги з реалізації туристу
туристичного продукту, попередньо
сформованого туроператором до Мальдів
на 2-х осіб, з наданням послуг, які
визначені в заявці туриста на
бронювання туристичних послуг, яка є
додатком № 1 до договору.

Пунктом 4.1 договору визначено вартість
туристичного продукту в сумі 92000 грн.,
яка була оплачена позивачем згідно з
квитанцією від 12.03.2013 року .

Підтвердженням № 02/13 ТОВ «Туристична
компанія «Оскар Вейс» повідомила ФОП
ОСОБА_4 про бронювання туру до Мальдів
на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_6 на період з
15.03.2013 року по 22.03.2013 року, зазначивши
вартість пакету - 63 692 грн. Зазначені
кошти були внесені ОСОБА_4 на користь
ТОВ «Оскар Вейс», а також 15 200 грн. - на
користь ТОВ «АСS-Україна» як оплату за
авіаперевезення двох пасажирів.

12.03.2013 року о 20 год. 05 хв. позивачем було
надано відмову від надання сервісу, із
зазначенням у заяві, що він позивача не
влаштовує, у нього виникли обставини
форс-мажорного характеру.

З викладеного судом першої інстанції
встановлено, що відповідачем було
надано позивачу посередницькі послуги
з реалізації туристичного продукту.
Позивачем було здійснено проплату
туру, але в той же день він відмовився
від туру. Кошти, що були внесені за тур
позивачем, відповідачу не належать,
оскільки вона є лише посередником з
реалізації туристичних послуг, тур був
попередньо замовлений та його оплата
була здійснена.

Пунктом 5.4 договору на туристичне
обслуговування передбачено, що у
випадку відмови туриста від
заброньованих туристичних послуг
туристу повертаються внесені ним за
туристичні послуги грошові кошти з
утриманням таких штрафних санкцій:
відмова від 14 до 7 днів до початку туру -
штраф у розмірі 50% від загальної суми
договору; відмова від 7 до 2 днів до
початку туру - штраф у розмірі 75% від
загальної суми договору; відмова від 2-х
днів чи менше до початку туру (
неприбуття) - 100% від загальної суми
договору.

Задовольняючи частково позовні вимоги
про визнання недійсним вказаного
пункту договору, суд першої інстанції
виходив з вимог ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів», яка
передбачає, що якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Виходячи з того, що пунктом 5.4 договору
встановлено непропорційно великі
розміри штрафу ( 50%, 75%, 100% від загальної
вартості туру) за відмову від
заброньованих туристичних послуг, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
зазначені умови є несправедливими, а
тому вони мають бути визнані
недійсними.

Рішення суду у викладеній частині як
позивачем, так і відповідачем не
оскаржувалось, тим самим сторони
погодились із рішенням суду у вказаній
частині, обов'язкових підстав для
скасування не вбачається, тому у
викладеній частині колегія суддів
рішення не перевіряє.

Відмовляючи у задоволенні решти
позовних вимог - визнання недійсним
договору на туристичне обслуговування
в цілому та застосування реституції -
повернення сплачених коштів, суд
першої інстанції виходив з того, що
підстави для задоволення таких вимог -
відсутні.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
письмових доказів, висновки суду щодо
підстав для відмови у задоволенні
решти позовних вимог відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача пояснив, що
претензій до змісту договору на момент
його укладення позивач не мав, і якби не
обставини, що склалися після його
укладення, він би не заявляв вимог про
визнання його недійсним, оскільки він
має на меті повернути сплачені кошти.

Водночас, підставою для повернення
коштів позивач визначив недійсність
договору про туристичне
обслуговування, як такого, що не
відповідає вимогам Закону України «Про
туризм».

Разом з тим, частиною 1 ст. 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною (
сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», судам
необхідно враховувати, що виконання чи
невиконання сторонами зобов'язань, які
виникли з правочину, має значення лише
для визначення наслідків його
недійсності, а не для визнання
правочину недійсним.

Посилаючись на недійсність договору,
позивач вказував, що він не відповідає
вимогам ст. 20 Закону України «Про
туризм», оскільки договір не містить
істотних умов, а саме: характеристик
транспортних засобів, що здійснюють
перевезення, зокрема вид та категорію;
в договорі відсутня інформація про
страховика, що здійснює обов'язкове
та/або добровільне страхування
туристів за бажанням туриста, інших
ризиків, пов'язаних з наданням
туристичних послуг, правила в'їзду до
країни тимчасового перебування та
перебування там.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про
туризм» за договором на туристичне
обслуговування одна сторона
(туроператор, турагент) за встановлену
договором плату зобов'язується
забезпечити надання за замовленням
іншої сторони (туриста) комплексу
туристичних послуг (туристичний
продукт). До договору на туристичне
обслуговування застосовуються
загальні положення договору про
надання послуг, якщо інше не
передбачено законом та не суперечить
суті зобов'язання.

Згідно зі статтею 638 Цивільного кодексу
України, істотними умовами договору є
умови про предмет договору, умови, що
визначені законом як істотні або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Як вбачається з договору № 025 на
туристичне обслуговування від 28 лютого
2013 року, предметом договору є надання
посередницьких послуг з реалізації
туристу туристичного продукту,
попередньо сформованого туроператором
до Мальдів на 2-х осіб, з наданням
послуг, які визначені в заявці туриста
на бронювання туристичних послуг, яка є
додатком № 1 до цього договору і є його
невід'ємною частиною. Договір
підписаний обома його сторонами, в
ньому визначено права та обов'язки
сторін, вартість туристичного
продукту та порядок розрахунків, умови
відмови від туристичного продукту,
форс-мажорні обставини,
відповідальність сторін та інші умови.

Зі змісту додатку № 1 вбачається, що в
ньому визначені істотні умови
договору: термін проведення туру,
кількість туристів, детально
визначено маршрут, зазначено
авіакомпанії - перевізники, номери
рейсів, час відправлення та час
прибуття за розкладом, назва готелю,
категорія готелю, термін бронювання,
тип розміщення, харчування, додаткові
послуги ( надається гідролітак,
страховка, екскурсії), туроператор , що
надає послуги.

Отже, на момент підписання договору про
туристичне обслуговування визначені у
договорі та додатку № 1 до договору
істотні умови сторони вважали
достатніми для укладення договору та
подальшої його реалізації.

Доводи представника апелянта про
незазначення у договорі
характеристики транспортного засобу
та назви страхової компанії, яка
здійснює страхування туриста, колегія
суддів не приймає до уваги як підставу
для скасування рішення, оскільки
підставою недійсності договору за
правилами ч. 1 ст. 203, 215 ЦК України є саме
суперечність умов договору нормам ЦК
України та іншого законодавства,
наявна в момент укладення договору, та
яка порушує права позивача.

Таким чином, при розгляді даної справи
наявними в справі доказами не
встановлено підстав відповідно до ст.
203 ЦК України, згідно з якими необхідно
визнати недійсним вищевказаний
договір в повному обсязі.

Посилання апелянта на ту обставину, що
договір не підписано дружиною позивача
- правового значення для вирішення
даного спору не має, оскільки це не може
бути визнано підставою для визнання
недійсним договору, укладеного самим
позивачем.

Посилання апелянта на незалучення до
участі у справі як відповідачів ТОВ
«Туристична компанія «Оскар Вейс» та
ТОВ «АСS-Україна», на користь яких
відповідачем були перераховані
отримані від позивача кошти, колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки обставини, на які посилається
позивач, стосуються виконання договору
про туристичне обслуговування та
правових підстав відмови від надання
послуг, передбачених ст. 20 Закону
України «Про туризм», а не визнання
договору недійсним. Крім того,
залучення співвідповідачів відповідно
до ст. 33 ЦПК України можливе лише за
клопотанням позивача.

Доводи апеляційної скарги щодо
наявності правових підстав для
повернення сплачених коштів - колегія
суддів вважає необґрунтованими,
оскільки недійсність правочину
визначається на момент його укладення,
застосування реституції є наслідком
недійсності договору, а вимоги щодо
повернення коштів внаслідок відмови
позивача від туристичного продукту -
позивачем не заявлялись та не були
предметом дослідження в суді першої
інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Висновок суду першої інстанції про
відсутність підстав для стягнення
витрат на правову допомогу в сумі 9200
грн. колегія суддів вважає правильним,
оскільки позивачем та його
представником не надано до суду
розрахунку розміру витрат із
зазначенням виду наданої правової
допомоги, враховуючи, що ст. 1 Закону
України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» встановлено виключний
перелік видів правової допомоги, за які
може бути стягнута компенсація,
враховуючи також, що позовні вимоги
задоволені лише частково.

Аналізуючи викладене, колегія суддів
вважає, що висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення частини позовних вимог -
про визнання договору недійсним та
застосування наслідків недійсності -
відповідає вимогам закону і обставинам
справи.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що доводи апелянта не
спростовують наведеного і зроблених в
рішенні суду першої інстанції
висновків, в зв'язку з чим підстави для
його скасування і задоволення
апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 11 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: