УХВАЛА

іменем україни

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Червинської
М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, визнання його покупцем даної
земельної ділянки, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, визнання права власності на
земельну ділянку та садовий будинок за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 3 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що 25 листопада 2002 року між ним та
КП «Агропромисловий комплекс»
облспоживспілки укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого він
придбав незавершений будівництвом
садовий будинок по АДРЕСА_1 вартістю 31
800 грн. Кошти ним оплачені у повному
обсязі. До цього даний садовий будинок
належав ОСОБА_7, який був членом даного
товариства, і який віддав його
споживспілці за борги, а земельну
ділянку у 2000 році продав ОСОБА_8
Після чого, він домовився з братом
ОСОБА_9, щоб він оформив договір
купівлі-продажу земельної ділянки на
своє ім'я, так як земельна ділянка
продавалась терміново, а він був
відсутнім за місцем проживання. Для
цього він передав брату кошти в сумі 12
тис. грн., однак ОСОБА_10 оформив
договір купівлі-продажу на свою
дружину ОСОБА_4 Згодом, його брат

ОСОБА_10 розлучився з ОСОБА_4, після
чого остання 11 грудня 2009
року оформила договір купівлі-продажу
спірної земельної ділянки на
ОСОБА_10, останній оформив
державний акт про право приватної
власності на земельну ділянку. 20 червня
2012 року ОСОБА_10 помер. Після його смерті
відкрилась спадщина, до складу якої
входила спірна земельна ділянка.
ОСОБА_5 перебувала у шлюбі з
ОСОБА_10 з 26 червня 2010 року, а
ОСОБА_11 є його та ОСОБА_10 матір'ю. Йому
також відомо, що ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 звернулися в нотаріальну
контору для прийняття спадщини за
законом. Право власності на садовий
будинок він не може зареєструвати,
оскільки на нього не оформлена
земельна ділянка. Тому він просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10,
визнати його покупцем земельної
ділянки, визнати за ним право власності
на садовий будинок за договором
купівлі-продажу основних фондів, та
просив також визнати недійсним
свідоцтво про право власності, видане
ОСОБА_5 на Ѕ земельної ділянки.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від
25 липня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 11 грудня 2009
року земельної ділянки АДРЕСА_1 площею
0,0291 га в садівничому товаристві «За
мир», укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_10, -
удаваним в частині покупця, визнано
ОСОБА_3 покупцем за даним договором та
визнано за ОСОБА_3 право власності на
садовий будинок та земельну ділянку
АДРЕСА_1 площею 0,0291 га в садівничому
товаристві «За мир», визнано недійсним
видане ОСОБА_5 свідоцтво про право на
спадщину за законом від 11 березня 2013
року на Ѕ частину вказаної земельної
ділянки.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним у
частині покупця, суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що
оспорюваний договір купівлі-продажу у
цій частині є - удаваним.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, 5 березня 2002 року
ОСОБА_4 придбала за договором
купівлі-продажу земельну ділянку
площею 0,0291 га, яка розташована у
садовому товаристві «За мир», ділянка
АДРЕСА_1.

11 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_10
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки (а.с. 5), за яким ОСОБА_4
продала, а ОСОБА_10 придбав
вищезазначену земельну ділянку.

Відповідно до ст. 59 ЦК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно із ч. 1 ст. 218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховування іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Згідно із ст. 655 ЦК України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Відповідно до оспорюваного договору
купівлі-продажу від 11 грудня
2009 року ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_4
земельну ділянку площею 0,0291 га, яка
розташована у садовому товаристві «За
мир», ділянка АДРЕСА_1.

Вважаючи вказаний договір удаваним
правочином в частині покупця, позивач
посилався на те, що спірна земельна
ділянка була придбана за його кошти, а
ОСОБА_4 та його брат були формально
вписані у договір.

У той же час, вирішуючи спір, у
порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України,
суд залишив поза увагою те, що для
визнання правочину удаваним слід мати
на увазі, що обидві сторони договору
діяли свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені
на досягнення якоїсь особистої
користі. Їх дії направлені для
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.
Наміру однієї сторони на укладення
удаваної угоди недостатньо.

Оскільки, ОСОБА_3 не був стороною
оспорюваного правочину, а матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження того, що воля ОСОБА_10 та
ОСОБА_4 була направлена на приховування
іншого правочину, висновок суду про
застосування до спірних правовідносин
ст. 235 ЦК України неможливо вважати
правильним.

За таких підстав, висновки суду, що
спірна земельна ділянка не могла
входити до спадкової маси після смерті
ОСОБА_10 є передчасними.

Разом із тим, при вирішенні спору
апеляційний суд не звернув уваги на те,
що спірна земельна ділянка належала на
праві власності ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 5 березня
2002 року, яка в свою чергу розпорядилася
своєю власністю, продавши спірну
земельну ділянку ОСОБА_10 Право
власності ОСОБА_4 на зазначену земельну
ділянку не оспорено, вимоги про
недійсність договору купівлі продажу
земельної ділянки від 5 березня 2002 року
не заявлено.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається та встановлено судом, що
25 листопада 2002 року між
ОСОБА_3 та КП «Агропромисловий
комплекс» облспоживспілки укладено в
простій письмовій договір
купівлі-продажу основних фондів,
відповідно до умов якого ОСОБА_3 купив
садовий будинок незакінченого
будівництва, трьоповерхневий корпус,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Указаний будинок не введений в
експлуатацію в установленому законом
порядку. 27 листопада 2011 року
Івано-Франківським обласним бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації прав власності на нерухоме
майно було виготовлено технічний
паспорт на вищевказаний садовий
будинок, в якому поставлено штамп
«самовільне будівництво».

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
забудоване нерухоме майно.

Аналіз наведеної норми свідчить про те,
що критеріями самочинного будівництва
є: будівництво на земельній ділянці,
яка не відведена для цієї мети,
будівництво, здійснене без дозволу або
проекту, будівництво, здійснене з
порушенням норм і правил.

Право власності на самочинне
будівництво може бути визнано за
особою, що вимагає такого визнання,
виключно за умови наявності документів
про право власності на землю або
право користування земельною
ділянкою, що визначають цільове
призначення такої ділянки. Крім того,
за умови наявності документів про
зміну цільового призначення землі
(якщо воно потребується) в
установленому законом порядку.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 4 постанови від 30 березня 2012
року № 6 «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України «Про правовий
режим самочинного будівництва» при
розгляді справ зазначеної категорії
судам слід мати на увазі, що самочинним
вважається будівництво житлового
будинку, будівлі, споруди, іншого
нерухомого майна, якщо вони збудовані
(будуються) на земельній ділянці, що не
були відведені особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил. Під наданням
земельної ділянки слід розуміти
рішення компетентного органу влади чи
органу місцевого самоврядування про
передачу земельної ділянки у власність
або надання у користування, або
передачу права користування земельною
ділянкою на підставі цивільно-правових
договорів із фізичною чи юридичною
особою.

Апеляційний суд, визнавши право
власності на самочинно збудований
будинок за ОСОБА_3 у порушення норм
процесуального права належним чином не
з'ясував правовий статус спірної
земельної ділянки на якій здійснено
самочинне будівництво, не встановив у
кого у власності знаходиться зазначена
земельна ділянка, чи врахована їх думка
при здійсненні самочинного
будівництва, чи не порушуються їх права
цим будівництвом.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені
вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:О.В.
Закропивний А.О. Лесько М.Є. Червинська
В.А. Черненко