Справа № 217/2929/12 Провадження №
22-ц/772/809/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Слободяник Т. В.Категорія:
5Доповідач: Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,суддів:Вавшка
В.С., Колоса С.С.,при секретаріОСОБА_5,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, спілки
громадян - співвласників "Співвласник"
Немирівського району, Приватного
сільськогосподарського підприємства
(далі - ПСП) «Єдність» с.Дубовець
Немирівського району, за участю
третьої особи на стороні відповідача -
Кудлаївської сільської ради
Немирівського району, про виділення
майна в натурі, визнання права
власності на майно,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Немирівського районного суду
Вінницької області від 24 січня 2014 року,

у с т а н о в и л а :

рішенням Немирівського районного суду
Вінницької області від 24 січня 2014 року
у задоволенні зазначеного позову
відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

Представники відповідачів
заперечували доводи апеляційної
скарги через їх безпідставність та
просили апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги виходячи із наступного.

Відповідно до положень статті 308 ЦПК
України суд відхиляє апеляційну скаргу
і залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що таке рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

Судом першої інстанції встановлено і
не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 є
власником майнового паю члена КСП « 1
травня», реорганізованого у ПСП
«Єдність» с. Дубовець» Немирівського
району, Вінницької області у розмірі
13049 грн., або 13,48 відсотків у пайовому
фонді загальною вартістю станом на 1
березня 2001 року 967726 грн., що
підтверджується майновим сертифікатом
серії ВІ ХІV №011331, виданим йому
Кудлаївською сільською радою 19
вересня 2011 року (а.с.86 том1).

Встановлено також, що ОСОБА_6 не є
членом Спілки громадян-співвласників
«Співвласник», оскільки рішенням цієї
спілки від 15 вересня 2011 року йому
відмовлено у прийнятті до членів
спілки (а.с.87-89 том 1).

Вказаний майновий пай придбаний
позивачем за договорами
купівлі-продажу у спадкоємців померлих
власників майнових паїв членів КСП « 1
травня».

Встановлено, що рішенням зборів
співвласників майнових паїв спілки
громадян - співвласників «Співвласник»
від 9 січня 2014 року ОСОБА_6 на його
заяву відмовлено у виділенні частини
корівника цегельного вартістю 72 000 грн.
на суму його майнового сертифіката 13
049 грн. Згідно заяви йому виділено
частину кам'яного корівника вартістю
33 000 грн. в с. Дубовець Немирівського
району (а.с.78-79 том 2).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої
інстанції правильно виходив із
встановлених ним обставин, що спілкою
співвласників майнових паїв вирішена
заява позивача ОСОБА_6 (рішенням від 9
січня 2014 року) про виділ належного йому
майнового паю. Правильно виходив суд із
того, що оскільки ОСОБА_6 відмовлено у
виділенні частини корівника
цегельного вартістю 72 000 грн. на суму
його майнового сертифіката 13 049 грн.,
яку він просив йому виділити, та
виділено за цією ж заявою інше майно -
частину кам'яного корівника вартістю
33 000 грн. в с. Дубовець Немирівського
району, тому, ураховуючи норми
матеріального права які врегульовують
спірні питання, у такому спорі суд не
може підміняти орган визначений
законом для вирішення цього питання
та не може вирішувати яке конкретно
майно слід виділяти позивачу.
Правильно суд виходив із того, що у
такому спорі суд не може підміняти
орган визначений законом для
вирішення цього питання.

Виходячи із вимог частини 4 статті 338
ЦПК України суд першої інстанції
правильно також керувався висновками у
цій справі Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ висловленими в
ухвалі від 18 квітня 2012 року (а.с. 226-227
том 1).

Доводів про порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
які дають підстави для скасування
судового рішення, апеляційна скарга не
містить. Наведені доводи апеляційної
скарги не спростовують правильних
висновків суду першої інстанції.

Так, не можна визнати обгрунтованими
доводи апеляційної скарги про те, що
суд при вирішенні цього спору повинен
був урахувати встановлені іншим
рішенням суду обставини (відповідно до
вимог частини 3 статті 61 ЦПК України),
які не підлягають доказуванню, а саме
встановлений рішенням Немирівського
районного суду Вінницької області від
18 січня 2013 року (справа №140/1869/13-ц)
факт, що рішенням зборів
співвласників майнових паїв від 15
вересня 2011 року про виділення ОСОБА_6
майна порушене його право на вибір,
оскільки виділено те майно, яке він не
бажав.

Такі доводи є неспроможними через те,
що вказане апелянтом не є встановленим
фактом, а є правовим висновком по суті
заявлених позовних вимог у вказаній
справі через дослідження наданих
сторони доказів та встановлення
відповідних обставин. До того ж
вказаний апелянтом правовий висновок
не впливає на вирішення судового
спору у цій справі, оскільки у даному
спорі вказане рішення зборів
співвласників не було предметом
розгляду та оцінки його законності, а
висновки у іншій справі стосуються
лише предмету розгляду тієї справи -
законності рішення зборів
співвласників майнових паїв від 15
вересня 2011 року. Крім того, у
зазначених цивільних справах був
частково інший склад сторін, що не дає
правової можливості застосувати
положення частини 3 статті 61 ЦПК
України навіть при умові встановлення
фактів які б мали значення для
вирішення другої справи.

Подібна правова позиція щодо цього
питання викладена у пункті 4 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014
року "Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав". Згідно цієї позиції
відповідно до частини третьої статті 10
ЦПК кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. За змістом частини третьої
статті 61 ЦПК обставини, встановлені під
час розгляду справи за позовом про
право на майно, не мають обов'язкової
сили для осіб, які не брали участі у
справі. Такі особи мають право на
звернення до суду із самостійним
позовом про право на це майно. Разом із
тим під час розгляду справи за таким
позовом суд враховує обставини раніше
вирішеної справи про право на спірне
майно незалежно від того, встановлені
вони судовим рішенням, що набрало
законної сили, у цивільній,
господарській або адміністративній
справі. Якщо суд дійде інших висновків,
ніж ті, що містяться в судовому рішенні
щодо раніше вирішеної справи, він має
навести відповідні мотиви. При цьому
суд має виходити з того, що правові
висновки суду і встановлені ним
обставини не є тотожними поняттями.
Висновки (судження) суду щодо прав і
обов'язків сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними. Від
правових висновків суду слід
відрізняти судові рішення за
перетворювальними позовами, які
встановлюють, змінюють або припиняють
права та обов'язки сторін.

Доводи апелянта та його представника
про те, що суд у порушення норм
процесуального права у рішенні
виділив позивачку майно, яке той не
просив, а тому суд вийшов за межі
вимог, не можна визнати обгрунтованими,
оскільки зміст норм матеріального
права, які регулюють спірне питання,
передбачає вирішення вимог про
виділення майна по суті незважаючи на
зміст матеріально - правових вимог які
полягають у вибраному позивачем
конкретному майні з усього наявного
спільного сумісного майна. Суд не може
вирішувати вимоги за таким позовом в
межах лише суб'єктивного бажання особи
яка виділяється без урахування
інтересів інших осіб.

Не можна погодитись також з наведеними
у апеляційній скарзі доводами про те,
що ухваленим рішенням суду порушено
право позивача на отримання того
майна, яке він бажає, а тому рішення на
думку апелянта є незаконним.

Бажання особи яка виділяється є
важливим, але не основним, оскільки при
вирішенні цього питання слід
ураховувати інтереси усіх
співвласників та спілки співвласників.
Помилковим є вказаний висновок
апелянта про те, що основним при
вирішенні цього питання є вибір
майна особою яка ставить питання про
його виділ.

Нормативно-правовими актами, які
регулюють майново-пайові відносини
членів колективних
сільськогосподарських підприємств та
правовий режим пайового фонду майна
членів цих підприємств, а також
правовідносини між членами та
особами, які не є членами колективних
сільськогосподарських підприємств та
членами спілок співвласників майна
реорганізованого КСП є Закон України
"Про колективне сільськогосподарське
підприємство" (далі - Закон), Закон
України "Про власність", Указ
Президента "Про невідкладні заходи
щодо прискорення реформування
аграрного сектора економіки" (№ 1529/99
від 3 грудня 1999 року). Такими актами є
також локальні
внутрішньо-підприємницькі акти,
прийняті вищими органами
самоврядування колективного
підприємства на підставі статті 9 та у
відповідності до статті 23 Закону
України "Про колективне
сільськогосподарське підприємство", а
саме: Статут підприємства та Положення
про пайовий фонд майна членів
колективного сільськогосподарського
підприємства.

Зі змісту статей 7 та 9 Закону України
"Про колективне сільськогосподарське
підприємство" і нормативних актів, що
регулюють ці правовідносини
вбачається, що майно колективного
підприємства належить його членам на
праві спільної часткової власності і
його пайовий фонд майна складається з
балансової вартості як основних
виробничих та оборотних фондів,
створених за рахунок діяльності
підприємства, цінних паперів, акцій,
так і грошових коштів, а майновий пай є
грошовим еквівалентом трудового
внеску кожного працівника в колективне
майно, визначеним на дату паювання (та
скоригований на день вибуття
працівника з господарства). Право
розпоряджатися своїм паєм на власний
розсуд член КСП набуває лише після
припинення членства в підприємстві. До
припинення членства частка майна члена
колективного підприємства є частиною
майна колективного підприємства, яке у
Статуті визначає принципи формування
спільної власності та права членів
щодо неї і через свої органи здійснює
право власності (володіння,
користування, розпорядження) - ст. ст. 5, 8
вказаного Закону.

Оскільки законодавством передбачено
рівність прав і обов'язків членів
колективного сільськогосподарського
підприємства щодо спільної
виробничо-господарської діяльності та
її результатів, а правомочності членів
підприємств є похідними від правового
статусу, завдань і функцій цих
підприємств та правомочності останніх
як юридичних осіб, то і право громадян
вимагати своєї частки (паю) з володіння
і користування аграрного підприємства,
як й інші правовідносини члена
колективного підприємства з КСП щодо
передачі - отримання майнового паю,
складу цього паю, його юридичного
оформлення також повинні грунтуватися
на принципі рівності прав і обов'язків
зазначених сторін.

Це означає, що праву члена колективного
сільськогосподарського підприємства
(в даному випадку це особа, яка не є
членом такого підприємства і членом
спілки співвласників майнових паїв,
але є власником майнового паю у
спільній сумісній власності) вимагати
видачі майнового паю відповідає право
іншої сторони вирішувати питання
складу і структури майнового паю,
способу і терміну його виділу, при
здійсненні яких (прав) повинні
враховуватися інтереси обох сторін.

Тобто закон передбачає дотримання прав
і інтересів обох сторін при вирішенні
таких питань, а не переваги бажання
однієї особи, яка виділяється.

При вирішенні питання про виділення
майна має бути ураховано як інтереси
особи яка виділяється так інтереси і
інших осіб майно яких залишається.

Доводи позовної заяви, доводи у
поясненнях позивача та його
представника та поданої апеляційної
скарги не переконали суд у тому, що
при вирішенні питання про виділ
майнового паю позивачу зборами спілки
співвласників майнових паїв від 9
січня 2014 року не ураховано інтереси
всіх сторін - співвласників майна.
Переконливих доводів на свою користь
перед судом позивачем та його
представником не наведено.

Посилання апелянта у апеляційній
скарзі на те, що судом не було
застосовано положення вказаного вище
Закону не є підставою для скасування
оскаржуваного рішення суду та
ухвалення протилежного, оскільки
рішення суду є по суті правильним і
справедливим, а застосовані судом інші
норми матеріального права прийняті на
основі положень вказаного Закону і
узгоджуються з ним.

Не можуть бути підставою для
скасування рішення суду й доводи про
те, що судом застосовано акт
законодавства, який не зареєстрований
у Міністерстві юстиції України, а саме
наказ Міністерства аграрної політики
України №315 від 20 травня 2008 року «Про
затвердження Рекомендацій щодо
порядку здійснення права спільної
часткової власності майнових паїв
колишніх колективних
сільськогосподарських підприємств», а
також застосовано акт законодавства,
який втратив чинність згідно наказу
цього ж міністерства №253 від 11 квітня
2013 року, а саме наказу №62 від 14 березня
2001 року «Про затвердження порядку
розподілу та використання майна
реорганізованих КСП», оскільки спір
вирішено по суті правильно й
відповідно до вимог закону, який
регулює спірні правовідносини.

Щодо доводів про порушення судом права
позивача на правову допомогу, то
позивач мав можливість скористався
такою допомогою у суді апеляційної
інстанції при розгляді справи. Як
представник позивача так і сам позивач
не були обмежені у їх процесуальних
правах в суді апеляційної інстанції.

Апеляційним судом надано можливість
належного представництва позивача
його представником при розгляді справи
в апеляційній інстанції. Разом із тим,
навіть при наявності такого порушення
при розгляді справи у суді першої
інстанції цивільний процесуальний
закон не передбачає наслідком такого
порушення саме скасування
оскаржуваного рішення суду, а тому такі
доводи апеляційної скарги не дають
підстав для скасування рішення.

Отже, оскаржуване рішення суду першої
інстанції є правильним і справедливим
та ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Немирівського районного суду
Вінницької області від 24 січня 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді:
/підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ В.С. Вавшко

/підпис/ С.С. Колос

Згідно з оригіналом

Суддя
В.А. Іващук