Справа №489/8340/13-ц 28.01.2014 28.01.2014 28.01.2014
Провадження №22-ц/784/299/14 Суддя по 1
інстанції - Рум'янцева Н.О.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Ухвала

Іменем України

28 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання
- Богатирьовій В.А.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_3,

- третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 26 листопада 2013 року у
справі за

позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5, треті особи:
автогаражний кооператив «Сонячний»,
ОСОБА_4, про витребування майна з чужого
незаконного володіння,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_5 про
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

В обгрунтування позову позивачка
вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її
чоловік ОСОБА_6, після смерті якого
відкрилася спадщина, зокрема, на
гараж АДРЕСА_1.

Вона є єдиною спадкоємицею, що прийняла
спадщину після його смерті.

7 вересня 2009 року вона подарувала гараж
племінниці ОСОБА_4, проте в подальшому
протягом 2010-2011 років між ними
склалися неприязні стосунки та виник
спір щодо недійсності вказаного
договору та інших угод, укладених з
ОСОБА_4

Достовірно знаючи про ці обставини, які
перешкоджали укладенню угоди щодо
спірного майна, 29 лютого 2012 року
ОСОБА_4, продала гараж ОСОБА_5, вводячи
в оману нотаріуса і покупця про
відсутність спору.

Позивачка вказувала, що вона, як
спадкоємець, який прийняв спадщину, має
право витребувати його у особи, яка без
належної правової підстави
заволоділа ним.

Посилаючись на викладені обставини,
позивачка просила про задоволення
позову.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 посилались на його
безпідставність.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 26 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просила його скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача та
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і
не міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника не з його
волі.

У спадкоємця, який у встановленому
законом порядку прийняв спадщину,
права володіння та користування
спадковим майном виникають з часу
відкриття спадщини, такий спадкоємець
може захищати свої порушені права
володіння та користування спадковим
майном відповідно до глави 29 ЦК
України. Якщо у складі спадщини, яку
прийняв спадкоємець, є нерухоме майно,
право розпорядження нерухомим майном
виникає з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК
України). Спадкоємець, який прийняв у
спадщину нерухоме майно, ще до його
державної реєстрації має право
витребувати це майно від
добросовісного набувача з підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України.

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна підлягають
захисту шляхом пред'явлення
віндікаційного позову.

Однак, наявність у діях власника волі
на передачу майна іншій особі виключає
можливість його витребування у
добросовісного набувача.

Як вбачається із матеріалів
цієї справи, а також оглянутої судом
апеляційної інстанції цивільної
справи №2/489/97/2013 за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання угод
недійсними, позивачка є єдиною
спадкоємицею першої черги за законом
після смерті її чоловіка ОСОБА_6,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, яка прийняла
спадщину, зокрема й на гараж АДРЕСА_1.
Однак, свідоцтво про право власності у
нотаріуса не отримала, в зв'язку з
відсутністю у спадкодавця
правовстановлюючого документу на це
майно.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 16 червня
2009 року задоволені її позовні вимоги
до Миколаївської міської ради, за нею
визнано право власності на гараж в
порядку спадкування за законом після
смерті чоловіка.

На підставі вказаного рішення, яке
набрало законної сили, позивачка
зареєструвала право власності
на гараж.

7 вересня 2009 року вона подарувала гараж
своїй племінниці ОСОБА_4, уклавши з нею
договір дарування, посвідчений
державним нотаріусом Першої
Миколаївської держаної нотаріальної
контори ОСОБА_7

29 лютого 2012 року ОСОБА_4 продала цей
гараж ОСОБА_5, уклавши з нею договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_8

Із матеріалів оглянутої цивільної
справи № 2/489/97/2013 вбачається, що
лише 21 березня 2012 року позивачка
звернулася з позовом до ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
гаражу з підстав його удаваності, а у
листопаді 2012 року у тій же справі
пред'явила додатковий позов до ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу гаражу, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з підстав вчинення
його під впливом обману.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 лютого 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 22 травня 2013 року,
відмовлено у задоволенні таких
позовних вимог ОСОБА_2

Тобто, на час придбання ОСОБА_5 гаражу у
ОСОБА_4 вищезазначена справа у
провадженні суду не перебувала і
вказане нерухоме майно під арештом
також не перебувало.

Крім того, із матеріалів справи також
вбачається, що рішенням апеляційного
суду Миколаївської області від 6
червня 2013 року задоволена апеляційна
скарга ОСОБА_2 й скасовано
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 16 червня 2009
року (яким за нею визнано право
власності на гараж в порядку
спадкування за законом) та ухвалено
нове рішення, яким відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання права власності на гараж в
порядку спадкування за законом.

Зазначені фактичні обставини справи
не оспорюються сторонами.

Докази на підтвердження того, що
ОСОБА_5, придбаваючи гараж у власність,
знала або могла знати про наявність
спору щодо нього, в матеріалах справи
відсутні. Посилання позивачки на те, що
гараж вибув із її володіння поза її
волею, не можуть бути взяті до уваги,
оскільки таких вимог вона не заявляла.

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
відповідачка ОСОБА_5 є добросовісним
набувачем, вона за відплатним
договором придбала спірне майно у
ОСОБА_4, якій позивачка особисто
подарувала це майно за нотаріально
посвідченим договором, який є чинним,
тому правомірно вважав, що підстави
для задоволення віндікаційного
позову відсутні.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивачки в апеляційні
скарзі на те, що правовими підставами
обгрунтування її позову були вимоги
ст. ст. 1212 -1213 ЦК України, тому суд
помилково послався на ст. ст. 387- 388 ЦК
України є безпідставним.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України
безпідставно набутим майном є майно,
набуте особою або збережене нею у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України
положення глави 83 ЦК України
застосовуються також і до вимог про
витребування майна з чужого
незаконного володіння.

Крім того, підставами позову є
обставини, якими позивач обґрунтовує
позовні вимоги, а не саме по собі
посилання на певну норму закону. Тому
в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд вправі застосувати
норму закону, яка їм відповідає,
незалежно від згоди на це позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду.

Враховуючи викладене, спір
вирішено у відповідності з нормами
матеріального та процесуального права,
підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 26 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: