Номер провадження 22-ц/775/930/2014
УХВАЛА

Іменем України

20 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого - Новосядлої В.М.

Суддів - Алексєєва А.В., Кішкіної І.В.

При секретарі - Козаку І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду м.
Донецька від 09 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Київської
районної у м. Донецьку ради, треті
особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним договору
та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 09 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 залишені без
задоволення.

Судом встановлено, що рішенням
Виконкому залізничної райради
депутатів робітничих м. Сталіно №4 від
21.02.1957 року виділена земельна ділянка
ОСОБА_5, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 в безстрокове користування
площею 351 м2. На підставі цього рішення
ОСОБА_5 28.03.1957 року уклала договір про
отримання нею вказаної земельної
ділянки в безстрокове користування під
забудову житлового будинку з трьох
кімнат, літньої кухні, сараю. Земельна
ділянка була виділена ОСОБА_5 площею 351
м2, що підтверджується актом про відвід
із зазначенням розмірів житлового
будинку 6,26 м х 7,1 м.

12.05.1957 року ОСОБА_5 уклала два договори
із ОСОБА_6, згідно з яким ОСОБА_6
зобов'язався побудувати ОСОБА_5 літню
кухню, частково з матеріалів його,
частково з матеріалів ОСОБА_5, а вона
зобов'язалася відписати йому половину
земельної ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_5 померла. Згідно технічного
паспорту на домоволодіння АДРЕСА_1 на
земельній ділянці побудовані житловий
будинок, літня кухня, дві вбиральні,
гараж, три сараї, навіс, огородження,
замощення. Згідно технічного паспорту
дане домоволодіння належить ОСОБА_5

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2
просять скасувати рішення суду та
постановити нове рішення яким позовні
вимоги ОСОБА_1 про визнання права
власності на частину житлового будинку
в порядку створення об'єкту спільної
сумісної власності та у порядку
спадкування, з тих підстав, що судом
неповно з'ясовані обставини, мають
істотне значення для справи, невірно
застосовані норми матеріального права.
В обґрунтування своїх вимог апелянти
посилаються на доводи, викладені в
позовній заяві, зокрема, зазначають, що
позивачка разом з її чоловіком ОСОБА_6
проживала у м. Сталіно у родички
чоловіка ОСОБА_5 з 1956 року. За життя
ОСОБА_5 її чоловік уклав з нею два
договори, згідно яких зобов'язався
побудувати ОСОБА_5 літню кухню,
частково з матеріалів його, частково з
матеріалів ОСОБА_5, а вона зобов'язалася
відписати йому половину земельної
ділянки. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5
померла. В осені 1957 року він побудував
житловий будинок на земельній ділянці,
яка була виділена ОСОБА_5 та з січня 1958
року разом з сім'єю був постійно
прописаний в цьому будинку, постійно
сплачував податки за земельну ділянку.
Після смерті ОСОБА_6 позивачка
намагалася прийняти спадщину на
будинок, проте нотаріусом їй було
відмовлено через те, що власником
будинку значиться ОСОБА_5

Суд першої інстанції не врахував
надані нею докази того, що спірний
будинок був побудований за їх сімейні
кошти та був спільною власністю її, її
чоловіка та ОСОБА_5 Частки будинку, які
належать їй, її чоловіку та ОСОБА_5
визначено у висновку експертизи.
Просять скасувати рішення суду та
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Апеляційний суд, заслухавши
доповідача, представника позивачки та
третю особу ОСОБА_2, які підтримали
доводи апеляційної скарги, перевіривши
матеріали цивільної справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що
апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2
підлягає відхиленню, рішення суду
підлягає залишенню без змін, з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, ретельно
перевіривши обставини справи та надані
сторонами докази, встановив, що
рішенням Виконкому залізничної
райради депутатів робітничих м.
Сталіно №4 від 21.02.1957 року виділена
земельна ділянка ОСОБА_5, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 в
безстрокове користування площею 351 м2.
На підставі цього рішення ОСОБА_5 28.03.1957
року уклала договір про отримання нею
вказаної земельної ділянки в
безстрокове користування під забудову
житлового будинку з трьох кімнат,
літньої кухні, сараю. Земельна ділянка
була виділена ОСОБА_5 площею 351 м2, що
підтверджується актом про відвід (а.с.17)
із зазначенням розмірів житлового
будинку 6,26 м х 7,1 м. 12.05.1957 року. Згідно
технічного паспорту на домоволодіння
АДРЕСА_1 на земельній ділянці
побудовані житловий будинок, літня
кухня, дві вбиральні, гараж, три сараї,
навіс, огородження, замощення. Згідно
технічного паспорту дане
домоволодіння належить ОСОБА_5

Отже, судом першої інстанції
встановлено, що спірний будинок був
побудований на земельній ділянці, яка
була виділені у постійне користування
ОСОБА_5, яка померла ще ІНФОРМАЦІЯ_1
року. Згідно технічного паспорту
будівлі, які розташовані на даній
земельній ділянці належать ОСОБА_5
Після смерті ОСОБА_5, тобто з 1959 року,
позивачка та її чоловік, який помер в 2011
році, не зверталися до відповідних
органів влади з приводу оформлення
права користування земельною ділянкою
та з приводу прийняття в експлуатацію
побудованого на земельній ділянці
будинку.

Судом також встановлено, що ОСОБА_5
уклала два договори з ОСОБА_6, згідно з
якими ОСОБА_6 зобов'язався побудувати
ОСОБА_5 літню кухню, частково з
матеріалів його, частково з матеріалів
ОСОБА_5, а вона зобов'язалася відписати
йому половину земельної ділянки. Проте,
земельна ділянка, на якій розташований
спірний будинок, не є власністю ОСОБА_5
і ніколи такою не була. Питання
виділення земельної ділянки певним
особам є виключною компетенції
відповідних органів місцевого
самоврядування, а тому договори про те,
що ОСОБА_5 відпише ОСОБА_6 половину
плану, якщо він побудує їй літню кухню,
є нікчемними та не породжують правових
наслідків.

Що стосується того, що спірний будинок
був побудований за спільні сумісні
кошти позивачки та її чоловіка, то суд
першої інстанції дійшов до
обґрунтованого висновку про те, що
позивачка не надала суду безперечних
доказів про те, що саме подружжя ОСОБА_6
побудували за життя ОСОБА_5 за свої
кошти будинок. Тривалий час, з 1957 року
до 2012 року це питання не виникало у
позивачки та з цього приводу ні вона, ні
її чоловік до суду з позовом не
зверталися.

Факт проживання у спірному
домоволодінні, як це обґрунтовано
зазначив суд першої інстанції, не є
законною підставою для набуття
позивачами права власності на спірне
домоволодіння.

З наведених підстав суд першої
інстанції дійшов до обґрунтованого
висновку про те, що позивач не надав
суду доказів та не навів підстав для
визнання частково недійсним договору
про надання земельної ділянки ОСОБА_5 у
безстрокове користування для забудови
житлового будинку та про визнання
права спільної часткової власності на
домоволодіння.

Доводи апеляційної скарги не впливають
на правильні правові висновки суду
першої інстанції, спростовуються
вищенаведеним та задоволенню не
підлягають.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 308 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
постановляє ухвалу про відхилення
апеляційної скарги, якщо встановлює, що
суд першої інстанції постановив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

За наведених підстав та встановлених
обставин апеляційній суд відхиляє
апеляційні скарги на рішення суду як
необґрунтовані та залишає без змін
рішення суду першої інстанції як
ухвалене з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Донецька від 9 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: