СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 2 жовтня 2013р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»,
третя особа: ОСОБА_2

про припинення договору поруки,

встановила:

у квітні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про припинення договору
поруки, укладеного 1 червня 2005р. між
Акціонерним комерційним банком
«Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 у
забезпечення кредитного договору від 1
червня 2005р., укладеного між ОСОБА_2 та
АКБ «Райффайзенбанк Україна».

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що відповідно до
кредитного договору позичальник
отримав 207 000грн. строком до 1 червня 2010р.
При цьому, умовами договору не було
визначено процентну ставку за
користування кредитом, а графіком
повернення кредиту не було передбачено
розмір процентної ставки у грошовому
виразі.

Позивач стверджувала, що
довідкою від 3 листопада 2011р. банк
повідомив, що процентна ставка
змінювалася та становила з 1 червня 2005р.
по 31 травня 2006р. - 16% , з 1 червня 2006р. по 31
травня 2008р. - 18%, з 1 червня 2008р. по 31
грудня 2008р. - 19%, що свідчить про
збільшення відповідальності
поручителя без її згоди та
неповідомлення її про збільшення
процентної ставки.

Позивач вважала, що вказані
обставини свідчать про припинення
договору поруки відповідно до ч. 1 ст. 559
ЦК України.

Також позивач вважала, що
договір поруки припинився відповідно
до ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки
останній платіж за кредитним договором
був внесений 2 квітня 2007р., тому з 12
травня 2007р. наступило право банку
вимагати дострокового повернення
кредиту, однак протягом шести місяців
банк такої вимоги до поручителя не
заявив.

Рішенням суду від 2 жовтня 2013р.
позов задоволено.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна»
подало апеляційну скаргу на рішення
суду, в якій просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на неповно
з'ясовані судом обставини справи,
неправильне застосування судом норм
матеріального права, оскільки суд не
звернув уваги на умови кредитного
договору, відповідно до яких було
визначено, що за користування кредитом
позичальник оплачує фіксовану
процентну ставку у розмірі 5% та
плаваючу процентну ставку

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/1303/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Фролов М.О.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.FIDR .

Також апелянт зазначає, що судом
не було перевірено твердження позивача
про

- 2 -

неотримання повідомлення про
дострокове повернення кредиту та
наявність кредитної заборгованості,
оскільки такі листи вимоги
направлялися на адресу поручителя, а
оцінка посиланням позивача була надана
у рішенні суду про стягнення кредитної
заборгованості з позичальника та
поручителя.

Апелянт стверджує, що 12
листопада 2010р. уклав з ПАТ «ОТП Банк»
договір купівлі-продажу кредитного
портфелю і отримав право вимоги за
кредитним договором та договором
поруки, однак суд не залучив до участі у
справі ТОВ «ОТП Факторинг Україна», чим
були порушені його права, та позбавлено
можливості надати необхідні докази.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта та відповідача, який
підтримав апеляційну скаргу, пояснення
представника позивача та третьої
особи, яка заперечувала проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та надані документи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що 1 червня
2005р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна»,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк», та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір, відповідно до якого
позичальник отримав 207 000грн. строком до
1 червня 2010р.

У забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 1
червня 2005р. між банком та ОСОБА_1 був
укладений договір поруки.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
умовами кредитного договору не був
визначений розмір процентів за
користування кредитними коштами, однак
з довідки банку вбачається, що при
розрахунку заборгованості банк
нараховував проценти за користування
кредитом, розмір яких постійно
змінювався. При цьому, зміна процентної
ставки не була погоджена з поручителем,
що свідчить про збільшення
відповідальності поручителя і є
підставою для припинення договору
поруки.

Також суд першої інстанції
вважає припиненим договір поруки
відповідно до ч. 4 ст.559 ЦК України,
оскільки останній платіж було
здійснено у квітні 2007р. і протягом
шести місяців банком не було
пред'явлено вимоги до поручителя про
погашення кредитної заборгованості.

Проте, погодитися з таким
висновком суду першої інстанції не
можна, так як він не відповідає
обставинам справи, наданим позивачем
доказам та не ґрунтується на нормах
матеріального права.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Відповідно до п. 3 частини 1
кредитного договору, який укладено 1
червня 2005р. між банком та ОСОБА_2,
сторони погодили, що за користування
кредитом для розрахунку процентів буде
використовуватися фіксована
процентна ставка 5% та плаваюча
процентна ставка FIDR.

Суд першої інстанції не звернув
увагу на вказані умови кредитного
договору, а також на ту обставину, що
позивачем до позовної заяви був
наданий не повний текст другої частини
умов кредитного договору, а тільки одна
сторінка. При цьому, суд не зобов'язав
позивача надати суду кредитний договір
у повному обсязі і не пересвідчився в
умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.4. частини 2
кредитного договору сторони погодили,
що за користування кредитом
позичальник зобов'язаний сплатити
банку відповідну плату в порядку та на
умовах, визначених нижче. Зокрема,
п.1.4.1.1.2. передбачено, що у разі
використання плаваючої процентної
ставки, проценти за користування
кредитом розраховуються як FIDR +
фіксований відсоток з розрахунку
річної бази нарахування процентів. За
базовий FIDR сторони приймають ставку FIDR
(діючу на моменту укладення цього
договору) на строк в 1 календарний рік.

Отже, сторони погодили, що
плаваюча ставка FIDR підлягає
корегуванню протягом дії договору
щоразу після перебігу кожного 12
календарного місяця.

Враховуючи викладене, висновок
суду першої інстанції про те, що
кредитним

- 3 -

договором сторони не погодили розмір
процентної ставки за користування
кредитом, не відповідає умовам
кредитного договору і є хибним.

Пунктом 1.1. договору поруки, який
був укладений сторонами, поручитель
зобов'язався відповідати за повне та
своєчасне виконання боржником його
боргових зобов'язань перед кредитором
за кредитним договором, в повному
обсязі таких зобов'язань.

У статті 2 договору поруки
визначені забезпечені боргові
зобов'язання, зокрема, повернення
основної суми кредиту у розмірі 207
000грн., сплата процентів за
користування кредитом, сплата пені за
прострочення та штрафу за нецільове
використання кредиту.

Таким чином, поручитель був
обізнаний про процентну ставку за
користування кредитом, а також про те,
що вона складається з двох частин:
фіксованої ставки та плаваючої ставки
FIDR, розмір якої коригується кожного
року, а відтак, зміна банком розміру
процентів 1 червня кожного року не
свідчить про збільшення
відповідальності поручителя, а
підтверджує виконання банком умов
кредитного договору.

Враховуючи викладені обставини,
суд не мав правових підстав для
визнання договору поруки припиненим
відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Статтею 4 договору поруки, який
був укладений сторонами, визначено, що
договір набирає чинності з дати його
підписання сторонами і діє до повного
виконання зобов'язань по кредитному
договору боржником або поручителем.

Суд першої інстанції правомірно
послався на п. 24 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012р. та на правовий висновок Верховного
Суду України, викладений у справі №
6-33цс12, за змістом яких, якщо в договорі
поруки не встановлено строку, після
якого порука припиняється, умова
договору поруки про його дію до повного
виконання боржником своїх зобов'язань
перед банком за кредитним договором не
є встановленим сторонами строком
припинення дії поруки, оскільки
суперечить частині першій статті 251 та
частині першій статті 252 ЦК України,
тому в цьому разі підлягають
застосуванню норми частини четвертої
статті 559 ЦК України про те, що порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

Проте, суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що строк виконання
основного зобов'язання спливав 1 червня
2010р. і судом не було перевірено чи
пред'являлися вимоги до поручителя
протягом шести місяців після
зазначеного терміну.

Також колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що шестимісячний
строк пред'явлення вимоги до
поручителя необхідно відраховувати з
травня 2007р., оскільки з цього місяця
було припинено внесення щомісячних
платежів для погашення кредитної
заборгованості і банк мав право
пред'явити вимогу про дострокове
повернення кредиту.

Позивачем не було надано суду
доказів того, що банком було
пред'явлено вимогу до позичальника про
дострокове повернення кредиту, чим
фактично були змінені строки виконання
основного зобов'язання, про що
зазначається Верховний Судом України у
справі 6-33цс12, на яку послався суд
першої інстанції в обґрунтування своїх
висновків, тому суд першої інстанції не
мав правових підстав вважати, що строк
виконання основного зобов'язання
настав у травні 2007р.

Рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука від 28
листопада 2011р. з ОСОБА_2 та ОСОБА_1
стягнута заборгованість за кредитним
договором у солідарному порядку. Дане
рішення залишено без змін ухвалою
колегії суддів апеляційного суду
Полтавської області від 20 лютого 2013р., в
якій зазначено про відсутність підстав
для

- 4 -

припинення договору поруки відповідно
до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

12 листопада 2010р. між Товариством
з обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» та Публічним
акціонерним товариством «ОТП Банк» був
укладений договір купівлі-продажу
кредитного портфелю, відповідно до
якого право вимоги за кредитним
договором, укладеним з ОСОБА_2, та
договором поруки, укладеним з ОСОБА_1,
набуло ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Саме за позовом ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» була стягнута заборгованість
з ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що було відомо
суду першої інстанції, так як
представником позивача були приєднані
до матеріалів справи копія виконавчого
листа, виданого на виконання рішення
суду, копія постанови державного
виконавця про відкриття виконавчого
провадження та копія листа ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» про відкриття
виконавчого провадження. Однак у
порушення вимог ст.ст. 33 та 35 ЦПК
України суд не притягнув дане
товариство до участі у справі і вирішив
питання про припинення договору поруки
у відсутність зазначеного товариства,
чим були порушені його права та
інтереси.

Відповідно до діючих норм
процесуального права апеляційний суд
позбавлений можливості притягнути до
участі у справі нового учасника
судового розгляду, однак, невиконання
даної процесуальної дії судом першої
інстанції, є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про відмову у позові.

Також відповідно до положень ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд не має
правових підстав досліджувати нові
докази, які не були надані суду першої
інстанції.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції неповно були з'ясовані
обставини справи, неправильно
застосовані норми матеріального права,
порушені норми процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, тому відповідно до положень ст.
309 ЦПК України рішення суду підлягає
скасуванню, а колегія суддів ухвалює
нове рішення про відмову у позові,
оскільки позивачем не було надано
достатніх та належних доказів у
підтвердження позовних вимог, а крім
того, позовні вимоги були заявлені до
неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309, 313-314,
316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 2 жовтня 2013р. скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у позові
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «ОТП Банк», третя особа:
ОСОБА_2 про припинення договору поруки
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: