РІШЕННЯ

Іменем України

20.01.2014 року Києво-Святошинський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі Дідур М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Києво-Святошинської
районної державної адміністрації,
третя особа: ОСОБА_1, Реєстраційна
служба Києво-Свтошинського районного
управління юстиції у Київські області
про визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до
Реєстраційної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції в Київській області
про реєстрацію майнових прав.

Свої позовні вимоги позивачка
обґрунтовувала тим, що першого
листопада 2011 року вона та ОСОБА_1 уклали
з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу
земельної ділянки.

Згідно договору ОСОБА_4 продала, а
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купили (в рівних
чстаках кожна) земельну ділянку площею
0,2492 га (кадастровий номер :01:052:0028),
розташовану за адресою: АДРЕСА_1).

Позивач та третя особа дійшли згоди
щодо розподілу даної земельної ділянки
між собою та відобразили це на схемі у
додатку № 1 до Договору.

В подальшому ОСОБА_1 зареєструвала за
собою право власності на ? вищевказаної
земельної ділянки, зазначеної у
Додатку № 1 до Договору та тримала
державний акт на право власності на 0,1246
земельної ділянки.

Позивач також вирішила здійснити
державну реєстрацію власності на
куплену земельну ділянку.

Для чого 08 листопада 2013 року звернулася
до землевпорядної організації для
виготовлення технічної документації
із землеустрою щодо встановлення
зовнішніх меж земельної ділянки в
натурі.

14 листопада 2013 року позивач отримала
витяг з державного земельного
кадастру.

Згідно витягу Управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі на
підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки здійснило державну
реєстрацію земельної ділянки площею
0,1246 та присвоїло їй кадастровий номер
:01:052:5023.

06 грудня представник позивача
звернувся до Реєстраціної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області з
заявою про державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку площею
0,1246 га, кадастровий номер :01:052:5023,
розташовану АДРЕСА_1.

Листом від 27 грудня 2013 року
Реєстраційна служба відмовила
позивачу у реєстрації права власності
на земельну ділянку, у зв'язку з тим, що
не надано правовстановлюючий документ
на земельну ділянку 0,1246 га.

Таким чином, враховуючи те, що на даний
час позивач немає можливості
зареєструвати право власності на
належну їй земельну ділянку у
загальному порядку, отже, лише
звернення до суду з відповідним
позовом залишається для позивача
єдиним способом підтвердження та
визнання існуючого в нього права
власності на належну їй земельну
ділянку.

Позивачка просила визнати за нею
ОСОБА_2 право власності на земельну
ділянку площею 0,1246 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер:
:01:052:5023, цільове призначення 02.01
(категорія земель: землі житлової та
громадської забудови, вид використання
земельної ділянки: будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд).

В судовому засіданні позивач
представник позивача позовні вимоги
підтримала, та просила позов
задоволити.

Відповідач Києво-Святошинська районна
державна адміністрація та третя особа
Реєстраційна служба
Києво-Святошинського РУЮ Київської
області про день, час та місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Третя особа ОСОБА_1 направила до суду
заяву в якій просила розгляд справи
проводити у її відсутності, проти
задоволення позову не заперечувала.

Суд, заслухавши пояснення осіб які
брали участь у розгляді справи,
перевіривши матеріали справи, та
зібранні в ній докази, знаходить, що
позов не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 01
листопада 2011 року згідно договору
купівлі-продажу земельноїділянки
ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1
купили (в рівних частках кожна)
земельну ділянку площею 0,2492 га
(кадастровий номер :01:052:0028),
розташовану за адресою: АДРЕСА_1).

ОСОБА_5 та ОСОБА_1 дійшли згоди
щодо розподілу даної земельної ділянки
між собою та відобразили це на схемі у
додатку № 1 до Договору.

В подальшому ОСОБА_1 зареєструвала за
собою право власності на ? вищевказаної
земельної ділянки, зазначеної у
Додатку № 1 до Договору та тримала
державний акт на право власності на 0,1246
га земельної ділянки, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

14 листопада 2013 року позивач отримала
витяг з державного земельного
кадастру.

Згідно витягу Управління
Держземагенства у
Києво-Святошинському районі на
підставі технічної документації із
землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки здійснило державну
реєстрацію земельної ділянки площею
0,1246 та присвоїло їй кадастровий номер
:01:052:5023.

06 грудня представник позивача
звернувся до Реєстраціної служби
Києво-Святошинського районного
управління юстиції Київської області з
заявою про державну реєстрацію права
власності на земельну ділянку площею
0,1246 га, кадастровий номер :01:052:5023,
розташовану АДРЕСА_1.

Рішенням державного реєстратора від 24
грудня 2013 року № 9466595 зупинено розгляд
заяви про державну реєстрацію прав та
їх обтяжень, прийнятої 06.12.2013 за
реєстраційний номером 4372525, яку подала
ОСОБА_6 для проведення державної
реєстрації права власності на земельну
ділянку що розташована в АДРЕСА_1,
кадастровий номер земельної ділянки:
:01:052:5023, у зв'язку з тим що не
подані усі необхідні документи, не
надано правовстановлюючий документ на
зазначену у договорі земельну ділянку
та документ про її поділ.

Листом від 27 грудня 2013 року
Реєстраційна служба відмовила
позивачу у реєстрації права власності
на земельну ділянку, у зв'язку з тим, що
не надано правовстановлюючий документ
на земельну ділянку 0,1246 га.

Згідно п. 5-4 ст. 24 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» у
державній реєстрації прав та їх
обтяжень може бути відмовлено у разі,
якщо, після завершення п'ятиденного
строку з дня отримання заявником
письмового повідомлення про зупинення
розгляду заяви про державну
реєстрацію прав не усунено обставин,
що були підставою для прийняття такого
рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (далі - Закон)
права на нерухоме майно та їх
обтяження, що виникли до набрання
чинності Законом, визнаються дійсними
у разі відсутності їх державної
реєстрації, передбаченої Законом, за
умов якщо реєстрація прав та їх
обтяжень була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав та їх обтяжень діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Підставою для проведення державної
реєстрації прав є документи, що
підтверджують виникнення, перехід,
припинення прав на нерухоме майно,
подані органу державної реєстрації
прав, нотаріусу як спеціальному
суб'єкту, на якого покладаються функції
державного реєстратора прав на
нерухоме майно, разом із заявою (стаття
19 Закону).

Відповідно до Цивільного кодексу
України (далі - ЦК) (у редакції до 01 січня
2013 року) договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі (стаття 657).

Право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації (частини третя та
четверта статті 334 ЦК).

У свою чергу, статтею 182 ЦК передбачено,
що право власності та інші речові права
на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ
«Прикінцеві та перехідні положення»
Закону України «Про внесення змін до
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» та інших
законодавчих актів України» (далі -
Прикінцеві положення Закону) до 01 січня
2013 року державна реєстрація права
власності на об'єкти нерухомого майна,
розташовані на земельних ділянках,
проводилась реєстраторами бюро
технічної інвентаризації, створеними
до набрання чинності цим Законом та
підключеними до Реєстру прав власності
на нерухоме майно.

За таких умов договір купівлі-продажу
нерухомого майна, нотаріально
посвідчений та державну реєстрацію
якого проведено до 01 січня 2013 року, за
відсутності державної реєстрації
права власності на таке нерухоме майно
у Реєстрі прав власності на нерухоме
майно, є підставою для проведення
державної реєстрації прав у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
(далі - Державний реєстр прав).

Відповідно до статті 126 Земельного
кодексу України (далі - Кодекс) (у
редакції до 01 січня 2013 року) право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті.

Право власності на земельну ділянку,
набуту у власність із земель приватної
власності без зміни її меж, цільового
призначення, посвідчується:

а) цивільно-правовою угодою щодо
відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом, у разі набуття права власності
на земельну ділянку за такою угодою;

б) свідоцтвом про право на спадщину.

При набутті права власності на
земельну ділянку на підставі
цивільно-правової угоди щодо
відчуження земельної ділянки чи
свідоцтва про право на спадщину
державний акт на право власності на
земельну ділянку, що відчужується,
долучається до документа, на підставі
якого відбувся перехід права власності
на земельну ділянку, в кожному такому
випадку відчуження земельної ділянки.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ
Прикінцевих положень Закону до 01 січня
2013 року державна реєстрація права
власності, права користування
(сервітут) земельними ділянками, права
постійного користування земельними
ділянками, договорів оренди земельних
ділянок; права користування земельною
ділянкою для сільськогосподарських
потреб (емфітевзис); права забудови
земельної ділянки (суперфіцій)
проводилась територіальними органами
земельних ресурсів.

За таких умов державний акт про право
власності на земельну ділянку з
відміткою про перехід права власності
на земельну ділянку, зробленою
нотаріусом, та цивільно-правовий
договір або свідоцтво про право на
спадщину на підставі яких відбувся
такий перехід до 01 січня 2013 року, є
підставою для проведення державної
реєстрації прав у Державному реєстрі
прав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звернулась до Реєстраційної
служби Києво-Святошинського РУЮ
Київської області 06.12.2013 року із заявою
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень стосовно земельної ділянки що
розташована в АДРЕСА_1, кадастровий
номер земельної ділянки: :01:052:5023, у
зв'язку з тим що не надано
правовстановлюючий документ на
зазначену у договорі земельну ділянку
та документ про її поділ.

Позивачем не надано доказів на
підтвердження того, що нею були
виконані всі умови передбачені Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» та Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень для реєстрації прав власності
на земельну ділянку.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає що кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та
інтересів може бути визнання права.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглянувши справу в
межах заявлених позовних вимог,
дослідивши всебічно, повно,
безпосередньо та об'єктивно наявні у
справі докази, оцінив їх належність,
допустимість, достовірність,
достатність і взаємний зв'язок у
сукупності, з'ясувавши усі обставини
справи, на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень, з
урахуванням того, що відповідно до ст.1
ЦПК України завданням цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичної
особи, суд дійшов висновку про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст.ст. 6, 15, 16, 182 328, 334, ЦК
України, ст. 125, 126 Земельного кодексу
України, Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та керуючись
ст.ст. 1, 3, 10, 60, 209, 212-215, 218, ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації, третя особа:
ОСОБА_1, Реєстраційна служба
Києво-Свтошинського районного
управління юстиції у Київські області
про визнання права власності -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Київської області
протягом десяти днів з дня його
оголошення.

Суддя:
Дубас
Т.В.