АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Усика Г.І.

суддів: Нежури В.А., Соколової В.В.

при секретарі: Охневській Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу
Дарницького районного суду м. Києва від
13 лютого 2014 р. у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання правочинів недійсними,
про поділ автомобілів, як спільного
майна подружжя,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 р. ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсними
правочинів щодо відчуження: автомобіля
ГАЗ 2705, 2007 р. випуску, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_4; автомобіля ЗАЗ 110558, 2009
р. випуску, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_5; автомобіля ВАЗ 21723, 2010 р.
випуску, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, як таких, що були укладені
ОСОБА_1 без згоди другого з подружжя.

Крім того, в порядку поділу спільного
майна подружжя просив визнати за ним
право власності на Ѕ частину вказаних
автомобілів.

10.02.2014 р. ОСОБА_2 звернувся з заявою про
забезпечення позову, шляхом накладення
арешту на транспортні засоби: ГАЗ 2705, 2007
р. випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
який належить ОСОБА_4; ЗАЗ 110558, 2009 р.
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2,
який належить ОСОБА_5; ВАЗ 21723, 2010 р.
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3,
який належить ОСОБА_3, посилаючись на
те, що відповідачі можуть відчужити
автомобілі третім особам, що може
утруднити виконання рішення суду.

Ухвалою Дарницького районного
суду м. Києва від 13.02.2014 р. заяву ОСОБА_2
задоволено.

Накладено арешт на транспортні засоби:
ГАЗ 2705-414, 2007 р. випуску, р. н. НОМЕР_1, який
належить ОСОБА_4; ЗАЗ 110558, 2009 р. випуску,
р. н. НОМЕР_2, який належить ОСОБА_5; ВАЗ
21723, 2010 р. випуску, р. н. НОМЕР_3, який
належить ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначену ухвалу,
посилаючись на необґрунтованість
висновків суду першої інстанції,
неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Зазначала, що задовольняючи заяву
позивача про забезпечення позову, суд
першої інстанції в порушення вимог
ст.151 ЦПК України не з'ясував в чому саме
полягає загроза не виконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову.

Справа № 753/2608/14 № апеляційного
провадження:22-ц/796/5037/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Сирбул
О.Ф.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І.

Крім того суд не звернув увагу, що
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29.01.2014 р. ОСОБА_2 відмовлено у
визнанні за ним права власності на
вказані транспортні засоби, і з неї на
користь ОСОБА_2 стягнуто грошову
компенсацію у розмірі 62 545,00 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_1 просила
задовольнити апеляційну скаргу з
наведених у ній підстав.

ОСОБА_2, його представник, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явилися, про час та місце розгляду
справи зазначені особи були
повідомлені належно.

Подане представником ОСОБА_2
клопотання про відкладення розгляду
справи з посиланням на його участь у
іншій цивільній справі у Дніпровському
районному суді м. Києва не підтверджене
належними та допустимими доказами, а
тому колегія судів не убачає підстав
для його задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до ст.152 ЦПК України позов
забезпечується, зокрема у спосіб
накладення арешту на майно та
забороною вчиняти певні дії.

Згідно роз'яснень, викладених у п.4
постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 22.12.2006 р. «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
убачається, що розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення
позову, суд першої інстанції
зазначених роз'яснень не урахував (хоча
і послався на них в ухвалі), не звернув
увагу, що позивач не навів переконливих
доводів та відповідних їм доказів на
підтвердження вимог про забезпечення
позову у наведений ним спосіб, та що
рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29.01.2014 р. у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ автомобілів,
як спільного майна подружжя та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ майна подружжя встановлено,
що ОСОБА_1 відчужила вказані автомобілі
відповідачам, а тому з відповідача на
користь позивача стягнуто грошову
компенсацію у розмірі 62 545,00 грн.

Крім того, ухвала суду не містить
обґрунтувань, в чому існує реальна
загроза невиконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 р.
«Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» забезпечення
позову допускається на будь-якій
стадії розгляду справи після відкриття
провадження у ній (за винятком випадку,
передбаченого ч.4 ст.151 ЦПК), якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Проте, в порушення ст.151 ЦПК України та
зазначених роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, оскаржувана
ухвала постановлена до відкриття
провадження у справі.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що ухвала суду про задоволення
заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову у
спосіб накладення арешту на
автомобілі: ГАЗ 2705-414, 2007 р. випуску, р. н.
НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, ЗАЗ 110558,
2009 р. випуску, р. н. НОМЕР_2, який належить
ОСОБА_5; ВАЗ 21723, 2010 р. випуску, р. н.
НОМЕР_3, який належить ОСОБА_3 не є
законною та обґрунтованою, а тому вона
підлягає скасуванню з постановленням
нової ухвали про відмову у задоволенні
заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Зважаючи на викладене та керуючись
ст.ст. 151, 152, 303, 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м.
Києва від 13 лютого 2014 року скасувати та
постановити нову ухвалу.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2
про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на транспортні
засоби: ГАЗ 2705-414, 2007 р. випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_4; ЗАЗ 110558, 2009 р. випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_2, що
належить ОСОБА_5; ВАЗ 21723, 2010 р. випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_3, що
належить ОСОБА_3.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:
Судді: