Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької
В.С., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
нерухомим майном, примусове виселення
з незаконно займаних приміщень, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 18 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, вимоги якого
під час розгляду справи неодноразово
уточнювала, збільшувала та остаточно
просила зобов'язати відповідача
звільнити нежитлові приміщення
підвалу по АДРЕСА_1, які не були об'єктом
приватизації і призначалися для
загального користування: коридор
підвалу 49 кв. м (поз. ХІ) та коридор 19,2
кв. м, тамбур 1,8 кв. м (поз. 4 та 5) на
першому поверсі будівлі та три
приміщення підвалу (поз. ХІІ) 3,6 кв. м,
(поз. ХІІІ) 13,6 кв. м, (поз. ХІV)
6,6 кв. м та (поз. ХХІІ) 2,4 кв. м, і передати
власникам квартир, яким вони належать
на праві спільної сумісної власності
для загального користування. Стягнути
на відшкодування майнової та моральної
шкоди по 3 тис. грн, судовий збір у сумі
114 грн 71 коп. та 229 грн 41 коп., 1 500 грн за
надання правової допомоги. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що у 2002 році ОСОБА_5
подарував ОСОБА_4 нежитлове приміщення
площею 120,9 кв. м по АДРЕСА_1. Проте
остання самовільно захопила всі
приміщення підвалу 4-го під'їзду та
першого поверху, які відносились для
місць загального користування, чим
порушила права її та інших мешканців
під'їзду на користування останніми, які
передбачені ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду». Таким чином, на обґрунтування
поданого позову позивач зазначав про
порушення відповідачем його прав, які
встановлені ч. 2 ст. 382 ЦК України та ст. 10
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 07 жовтня 2013 року в задоволенні
указаного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 18 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, позов задоволено
частково. Зобов'язано приватного
підприємця ОСОБА_4 звільнити
приміщення загального користування
громадського будинку по
АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Частиною 2 статті 382 ЦК України
передбачено, що власникам квартири у
дво- або багатоквартирному житловому
будинку належать на праві спільної
сумісної власності приміщення
загального користування, опорні
конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежитлових приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

За змістом п. 2 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» власники квартир
багатоквартирних будинків та житлових
приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку чи гуртожитках.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і
т. ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що на підставі договору
купівлі-продажу від 16 липня 1998 року
приватний підприємець ОСОБА_5 придбав у
регіонального відділення Фонду
державного майна України у Полтавській
області нежитлове приміщення площею
140,7 кв. м по АДРЕСА_1.

При цьому в договорі зазначалося, що
характеристика приміщень наводиться в
технічному паспорті, який видається
бюро технічної інвентаризації і є
додатком до цього договору.

19 серпня 2002 року ОСОБА_5 на підставі
договору дарування, посвідченого
нотаріусом Кременчуцького міського
нотаріального округу ОСОБА_6, подарував
зазначені нежитлові приміщення площею
140, 7 кв. м ОСОБА_4

Згідно з технічним паспортом від 16
жовтня 2012 року загальна площа
допоміжних та побутових приміщень
існуючого магазину і кафетерію по
АДРЕСА_1 становить 136,2 кв. м,
площа приміщень загального
користування - 74 кв. м.

Відмовляючи в задоволенні указаного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано доказів
про порушення її права, зокрема щодо
самовільного використання
відповідачем приміщень загального
користування в під'їзді та на першому
поверсі будинку по АДРЕСА_1.

Зокрема, суд виходив з того, що
позивачем не надано доказів, а
відповідачем заперечується факт
зайняття коридору площею 49 кв. м
(поз. ХІ) та коридору площею 19,2 кв. м,
тамбура - 1,8 кв. м (позиції 4 та 5) на
першому поверсі будівлі та приміщення
підвалу (поз. XII) - 3,6 кв. м;
поз. ХІП - 13,6 кв. м; поз. XIV - 6,6 кв. м та поз.
XXII - 2,4 кв. м.

При цьому суд критично віднісся до
наданих позивачем документів у вигляді
переписки між нею та іншими
компетентними органами щодо
використання приватним підприємцем
ОСОБА_4 приміщень загального
користування, так як з наданих
документів не вбачається, які
конкретно приміщення (їх номери), якою
площею самовільно зайняті
відповідачем.

Судом першої інстанції роз'яснювалося
право про призначення судової
будівельно-технічної експертизи з
метою встановлення площі фактично
зайнятих приміщень відповідачем, однак
позивач цим не скористався.

Проте з такими висновками обґрунтовано
не погодився апеляційний суд, виходячи
з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних
у справі доказів. Жоден доказ не має
для суду наперед встановленого
значення. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів в їх
сукупності.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Переглядаючи справу в
апеляційному порядку, апеляційний суд
виходив зі встановлення факту, що на
момент приватизації державного майна
та його відчуження у приватного
підприємця ОСОБА_5 у підвальному
приміщенні та на першому поверсі 4
під'їзду будинку по АДРЕСА_1 перебувала
площа загального користування, яка не
відносилася до об'єктів приватизації,
відтак органом приватизації не
відчужувалась.

За даними бюро технічної
інвентаризації станом на 1997 рік площа
загального користування на першому
поверсі становила 21 кв. м та
49 кв. м - в підвальному приміщенні
відповідно.

Постановою Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 травня 2011 року визнано
протиправним та скасовано рішення
виконавчого комітету Кременчуцької
міської ради від 10 листопада
2008 року № 1121, яким дозволено фізичній
особі - підприємцю ОСОБА_4
реконструювати вбудований магазин
продовольчих товарів з кафетерійним
відділом під магазин продовольчих
товарів та кафе з будівництвом вітрини
в межах землекористування по
АДРЕСА_1. Підставою задоволення
адміністративного позову ОСОБА_3 суд
визнав порушення приватним
підприємцем ОСОБА_4 прав позивача,
передбачених ч. 2 ст. 382 ЦК
України, та недотримання вимог п.п. 1.4.5
Правил утримання жилих будинків та
прибудинкової території, затверджених
наказом Держжитлокомунгоспу України
від 17 травня 2005 року № 76.

У березні 2012 року ОСОБА_4 зареєстровано
декларацію про початок виконання
будівельних робіт, об'єктом яких є
«Реконструкція приміщень підвалу під
допоміжні та побутові приміщення
існуючого магазину і кафетерію по
АДРЕСА_1». Під час виконання останніх
відповідачем були демонтовані всі
попередні конструкції підвального
приміщення.

Згідно з технічним паспортом, який є
додатком до договору купівлі-продажу
від 16 липня 1998 року, площа нежитлового
приміщення ХХІV становила 39,3 кв. м, що
відповідало даним технічної
інвентаризації станом на 1976 рік, а
площа всього придбаного ОСОБА_5
нежитлового приміщення становила 140,7
кв. м.

Між тим під час виготовлення технічної
документації за заявою нового власника
ОСОБА_4 працівниками БТІ було проведено
додаткові обміри та встановлено
невідповідність фактичної площі
приміщення ХХІV, яка становила 25 кв. м,
площі, яка відображена в матеріалах
інвентаризаційної справи, внаслідок
чого належна відповідачу площа
зменшилася на 14,3 кв. м та становить не
140,7 кв. м, а 126,4 кв. м.

Вказані зміни були внесені до
матеріалів інвентаризаційної справи
та відображені в технічному паспорті
від 16 жовтня 2012 року на допоміжні та
побутові приміщення існуючого
магазину і кафетерію по
АДРЕСА_1.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами в цій справі, апеляційний суд
виходив з того, що матеріалами справи, а
саме: додатком до договору
купівлі-продажу у вигляді експлікації
внутрішніх площ до плану будинку по
АДРЕСА_1; технічним паспортом на
будинок за 1976 рік та 1997 рік; поверхневим
планом будинку літ. «А» по АДРЕСА_1;
технічним паспортом на вказаний
будинок, виготовленим станом на
16 жовтня 2012 року, доведено, що
спірні приміщення мали та мають місця
загального користування, якими
одноособово користується відповідач
як власник магазину та кафетерію.

Зокрема, апеляційний суд виходив з
того, що згідно з даними технічного
паспорта, виданого на ім'я ОСОБА_4, до
допоміжних та побутових приміщень
належного їй магазину та кафетерію
увійшли місця загального користування:
в підвалі літ. «А» - приміщення «4»
кладова для інвентарю площею 4,8 кв. м;
коридор «8» площею 48,2 кв. м та на першому
поверсі будинку літ. «А» - приміщення
«4» коридор площею 19,2 кв. м, тамбур «5»
площею 1,8 кв. м, а всього - площа
загального користування, яка
знаходиться в одноособовому
використанні відповідача, становить 74
кв. м.

Такий висновок апеляційного суду є
правильним, обґрунтованим і таким, що
узгоджується з наявними у справі
доказами.

Вищевказані обставини залишилися поза
увагою суду першої інстанції, який не
надав належної правої оцінки зібраним
у справі письмовим доказам, чим
допустив порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення цього спору.

За таких обставин апеляційний суд
правильно скасував рішення суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
указаного позову та ухвалив у справі
нове рішення, яким позов задовольнив
частково.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Ухвалюючи рішення в цій справі,
апеляційний суд повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази і надав
їм належну оцінку в силу вимог
ст. ст. 10, 60, 212, 303, 304 ЦПК України,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. 316
ЦПК України, підстави для скасування
рішення відсутні, а наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують, зводяться до
переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - залишенню без змін,
з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 18 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: В.С.
Висоцька

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак