АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
-------------------------------------------------------
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Качана В.Я., Барановської Л.В.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 20 грудня 2013р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3

про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів,

встановила:

у вересні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про стягнення з
відповідача 237 842грн. пені за
прострочення аліментів за період з
14жовтня 2011р. по 1 червня 2013р.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 29 січня 2009р. з відповідача стягнуто
аліменти на дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
у розмірі 1/3 частини з усіх видів
заробітку щомісячно, починаючи з 10
жовтня 2008р. і до повноліття дитини.

Позивач стверджувала, що з жовтня 2011р.
по 1 червня 2013р. відповідач не
сплачувати аліменти, у зв'язку із чим
виникла заборгованість, тому вона має
право на отримання пені.

Рішенням суду від 20 грудня 2013р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача 85
000грн. пені, проведено розподіл судових
витрат.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
суду змінити, ухвалити рішення про
повне задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, так як суд
розширив тлумачення ч. 2 ст. 196 СК
України стосовно підстав для зменшення
розміру неустойки за несплату
аліментів.

Апелянт стверджує, що відповідач
свідомо ухилявся від сплати аліментів,
влаштувавшись на роботу у грудні 2011р.,
не повідомив про своє місце роботи
державного виконавця і до червня 2013р.
аліменти взагалі не платив, тому, на
думку апелянта, суд не мав правових
підстав для зменшення розмір
неустойки.

Також апелянт вважає, що суд
неправильно провів розподіл судових
витрат.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення відповідача та його
представника, які заперечували проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Солом'янського районного суду м. Києва
від 29 січня 2009р. з ОСОБА_3 стягнуто
аліменти на користь ОСОБА_1 на дочку
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3
частини з усіх видів його заробітку
(доходу)

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/2415/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Шереметьєва
Л.А.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Рейнарт І.М.щомісячно,
починаючи з 10 жовтня 2008р. і до
повноліття дитини.

- 2 -

Після розірвання шлюбу ОСОБА_1
змінила прізвище на ОСОБА_1 (с.с.14).

На підставі зазначеного рішення
суду 9 лютого 2009р. був виданий
виконавчий лист.

З довідки-розрахунку державного
виконавця ВДВС Печерського РУЮ у м.
Києві встановлено, що станом на 31 липня
2013р. заборгованість по аліментам
складала 79 376,37грн.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач має право на отримання
пені за несвоєчасну сплату
відповідачем аліментів, проте, не у
повному обсязі, оскільки відповідачем
частково погашена заборгованість до
звернення позивача до суду, а також
протягом розгляду справи судом.

Проте, повністю погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК
України при виникненні заборгованості
з вини особи, яка зобов'язана
сплачувати аліменти за рішенням суду,
одержувач аліментів має право на
стягнення неустойки (пені) у розмірі
одного відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

З наданих суду першої інстанції
документів встановлено, що відповідач
не сплачував аліменти з жовтня 2011р.,
після звільнення 14 жовтня 2011р. з ТОВ
«Астеліт».

За таких обставин, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
наявність правових підстав для
стягнення з відповідача пені
відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України.

Доводи відповідача про те, що
аліменти ним не сплачувалися з вини
державного виконавця, який несвоєчасно
направив виконавчий лист до служби
зайнятості Дніпровського району м.
Києва та за місцем його роботи, колегія
суддів вважає безпідставними.

З копії виконавчого провадження,
яка надана суду першої інстанції,
встановлено, що 18 листопада 2011р.
відповідач повідомив державного
виконавця про перебування на обліку у
службі зайнятості Дніпровського
району м. Києва (с.с.125), проте, матеріали
виконавчого провадження не містять
даних про те, що відповідач повідомив
державного виконавця про влаштування у
грудні 2011р. на роботу у ТОВ
«Воля-Кабель».

Такі докази також не були надані
відповідачем і суду першої інстанції.

Тільки 8 квітня 2013р. відповідач
звернувся до ВДВС Печерського РУЮ у м.
Києві із заявою про надання йому
розрахунку заборгованості по
аліментам (с.с.90), а 26 червня 2013р.
повідомив про зміну місця роботи
(с.с.108).

Отже, будучи обізнаним про свій
обов'язок сплачувати аліменти,
відповідач свідомо ухилявся від
виконання цього обов'язку, і не прийняв
міри для своєчасного перерахування
аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 187 СК
України один із батьків може подати
заяву за місцем роботи, місцем виплати
пенсії, стипендії про відрахування
аліментів на дитину з його заробітної
плати, пенсії, стипендії у розмірі та на
строк, які визначені у цій заяві.

Проте, відповідачем такої заяви
ні до служби зайнятості, ні за місцем
своєї роботи у ТОВ «Воля Кабель» подано
не було, не були ним аліменти
перераховані і поштовим переказом або
іншим шляхом виплачені позивачу, а тому
він повинен нести відповідальність за
прострочення сплати аліментів.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 12
Закону України «Про виконавче
провадження» боржник зобов'язаний
протягом трьох робочих днів письмово
повідомити державного виконавця про
зміну місця проживання чи перебування
(у тому числі про зміну їх реєстрації)
або місцезнаходження, про зміну місця
роботи.

Таким чином, саме на відповідача,
як боржника по сплаті аліментів,
покладено законом обов'язок
повідомляти державного виконавця про
зміну свого місця роботи та місця
реєстрації, що спростовує твердження
відповідача про наявність вини
державного виконавця у несвоєчасній
оплаті ним аліментів.

Посилання відповідача на те, що
позивач не проживає на території
України, тому він не був обізнаний про
її місце знаходження і не мав
можливості перераховувати аліменти, не
знайшло свого підтвердження під час
судового розгляду, так як позивачем
були надані

- 3 -

документи, які підтверджують її місце
проживання та реєстрації у м. Києві за
адресою, зазначеною у виконавчому
листі, а відповідачем не надано
належних та допустимих доказів, що
позивач не проживає за вказаною
адресою, а направлені ним аліменти,
поверталися без отримання.

Також відповідачем не було
надано доказів неможливості
перерахування ним аліментів на
розрахунковий рахунок позивача, на
який перераховувалися аліменти з ТОВ
«Астеліт».

У рішенні суду не наведений розрахунок
пені, а зазначено, що розрахунок
неустойки представником позивача
виконано правильно.

Перевіряючи рішення суду в цій частині,
колегія суддів виходить з наступного.

При визначені розміру неустойки суд
повинен був керуватися нормами
Сімейного Кодексу України про те, що
аліменти повинні сплачуватися
щомісячно, та правовою позицією
Верховного Суду України, яка викладена
у справі 6-81цс13, про те, що оскільки
зобов'язання зі сплати аліментів
носить періодичний характер і повинно
виконуватися щомісяця, то при розгляді
спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст.
196 СК України пені від суми несплачених
аліментів суд повинен з'ясувати розмір
несплачених аліментів по кожному з цих
періодичних платежів, встановити
строк, до якого кожне із цих зобов'язань
мало бути виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення про стягнення
пені, підсумувавши розміри нарахованої
пені за кожен із прострочених платежів
та визначивши її загальну суму, а не
виходячи із загальної суми
заборгованості.

Згідно ч. 3 ст. 195 СК України, якщо
платник аліментів не працював на час
виникнення заборгованості і не працює
на час визначення її розміру, вона
обчислюється виходячи із середньої
заробітної плати працівника для даної
місцевості.

З наданих суду першої інстанції
довідок-розрахунків заборгованості
відповідача по аліментам вбачається,
що розрахунок заборгованості за
жовтень та листопад 2011р., а також за
період з квітня 2013р. по травень 2013р.
зроблений відповідно до положень ч. 3
ст. 195 СК України, а з грудня 2011р. по
березень 2013р. відповідно до довідок про
доходи, отриманні у ТОВ «Воля Кабель».

Наявний у матеріалах справи
розрахунок заборгованості
відповідачем оспорений не був.

4 червня 2013р. та 1 липня 2013р.
відповідачем було частково погашено
заборгованість по аліментам у сумі 4
559грн. 16коп., 4500грн., 20 784грн. 61коп. (с.с.134)

З наданого представником
позивача розрахунку неустойки
вбачається, що вона розрахована,
виходячи із заборгованості по
аліментам за кожний місяць окремо,
починаючи з жовтня 2011р. по 1 червня 2013р.
(с.с.3).

Таким чином, неустойка складає: за
жовтень 2011р. - 693,53 х 1% х 578 дні = 4008,60грн.;
за листопад 2011р. - 1343,72 х 1% х 548 дні =
7363,59грн.; за грудень 2011р. - 1477,4 х 1% х 517 дні
= 7638,16грн.; за січень 2012р. - 4602,97 х 1% х 486
дні = 22370,43грн.; за лютий 2012р. - 4602,97 х 1% х 457
дні = 21035,57грн.; за березень 2012р. - 4602,97 х 1%
х 426 дні = 19608,65грн.; за квітень 2012р. - 4602,97
х 1% х 396 дні = 18227,76грн.; за травень 2012р. -
5579,86 х 1% х 265 дні = 20366,49грн.; за червень
2012р. - 4602,97 х 1% х 335 дні = 15419,95грн.; за
липень 2012р. - 4602,97 х 1% х 304 дні = 13993,03грн.;
за серпень 2012р. - 4602,97 х 1% х 273 дні =
12566,11грн.; за вересень 2012р.- 4880,69 х 1% х 243
дні = 11860,08грн.; за жовтень 2012р. - 4602,97 х 1% х
212 дні = 9758,30грн.; за листопад 2012р. - 9298,77 х
1% х 182 дні = 16923,76грн.; за грудень 2012р. - 6686,2
х 1% х 151 дні = 10096,16грн.; за січень 2013р. -
6657,84 х 1% х 120 дні = 7989,41грн.; за лютий 2013р. -
11570,89 х 1% х 92 дні = 10645,22грн.; за березень
2013р. - 12273,42 х 1% х 61 дні = 7486,79грн.; за
квітень 2013р. - 1562,61 х 1% х 31 дні = 484,41грн.

Тобто, даний розрахунок складено
відповідно до вищезазначених норм
матеріального права та правового
висновку Верховного Суду України, а
крім того, відповідачем не було

- 4 -

заявлено у суді першої інстанції, що
ним оспорюється розмір неустойки або
правильність її розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується із судом першої інстанції
про те, що наведений представником
позивача розрахунок неустойки є
правильним.

Частиною 2 ст. 196 СК України
передбачено, що розмір неустойки може
бути зменшений судом з урахуванням
матеріального та сімейного стану
платника аліментів.

Зменшуючи розмір пені на дві
третини, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачем частково була
погашена заборгованість до звернення
позивача до суду, а також, що більша
частина заборгованості була погашена
до прийняття рішення.

Проте, це суперечить положенням
ч. 2 ст. 196 СК України, у якій визначений
вичерпний перелік підстав, з яких суд
може зменшити розмір неустойки.

Відповідачем суду першої
інстанції не були надані докази його
матеріального та сімейного стану.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції не мав
правових підстав для застосування
зазначеної норми матеріального права.

Також заслуговують на увагу доводи
апелянта про неправильне застосування
судом ст. 88 ЦПК України та розподіл
судових витрат.

Звертаючись до суду з позовом,
позивачем було сплачено судовий збір
відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» у сумі
2379грн. (с.с.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Рішенням суду з відповідача
стягнуто судовий збір у сумі 850грн. у
прибуток держави, при цьому, суд не
мотивував прийняте ним рішення в цій
частині, а також не зазначив, з яких
підстав було відмовлено позивачу у
поверненні сплаченого нею судового
збору.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції неправильно були
застосовані норми матеріального права
при вирішенні даного спору,
безпідставно зменшено розмір
неустойки за несплату аліментів,
порушенні норми процесуального права
при вирішенні питання про розподіл
судових витрат, що призвело до
неправильного вирішення даного
питання, тому рішення суду підлягає
скасуванню, а колегія суддів ухвалює
нове рішення про задоволення позовних
вимог.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з відповідача підлягає
стягненню на користь позивача судовий
збір, який був нею сплачений при подачі
позову у суді першої інстанції, а також
за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 20 грудня
2013р. скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 пеню за прострочення сплати
аліментів у сумі 237 842грн. 46коп. та
судовий збір у сумі 764грн. 21коп. і 2 379грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Судді: