Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 лютого 2014 року
м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої -
судді Кожух О.А.

суддів -
Леска В.В., Кондора Р.Ю.

при секретарі -
Пудак О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє від імені та в інтересах
відповідача ОСОБА_2 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
28 листопада 2012 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без
самостійних вимог - сектор ВГІРФО
Ужгородського РВ ГУМВС України в
Закарпатській області - про усунення
перешкод в користуванні житлом шляхом
зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернулась в суд
з позовом до ОСОБА_2, визначивши третьою
особою ВГІРФО Ужгородського РВ УМВС
України в Закарпатській області, та, в
подальшому збільшивши позовні вимоги,
просила: - усунути перешкоди в
користуванні її власністю шляхом
зняття з реєстраційного обліку та
виселення відповідача з будинку в
АДРЕСА_1; - зобов'язати сектор ВГІРФО
Ужгородського РВ УМВС України в
Закарпатській області зняти
відповідача з реєстраційного обліку; -
зобов'язати відповідача звільнити
житлове приміщення за зазначеною
адресою на протязі одного місяця з дня
набрання рішенням законної сили.

Позов мотивовано тим, що відповідач,
проживаючи у будинку в АДРЕСА_1, та
маючи у вказаному жилому будинку
зареєстроване місце проживання, чинить
позивачці перешкоди у користуванні та
володінні будинком, який належить їй,
обмежуючи їй доступ до будинку. Витрат
по оплаті за комунальні послуги
відповідач не несе. Посилаючись на
положення ст. ст. 64, 150 ЖК України, ст. ст.
317, 391 ЦК України, ст. 41 Конституції
України, позивач просила задовольнити
позов.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 28 листопада 2012 року уточнений
позов задоволено.

На це рішення представником позивача
подано апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення
відповідача та його представника,
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, дійшла таких
висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обгрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Прийшовши до висновку щодо порушення
прав позивача, суд повинен вирішити
питання щодо правомірності
застосування того способу захисту
порушеного права, який позивач обрав у
позові, та в залежності від цього
вирішити позов.

При цьому суд повинен визначити чи
узгоджується заявлений спосіб захисту
з вимогами матеріального закону,
зокрема вимогам ст.13 та ст.16 ЦК України.
Застосований судом спосіб захисту
права повинен відповідати змісту
порушеного права та характеру
порушення, яке мало місце.

Як встановлено апеляційним судом
позивач та відповідач є рідними братом
та сестрою. Будинок АДРЕСА_1 належав
батькам сторін. З 23 жовтня 2009 року право
власності на будинок зареєстровано за
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
на спадщину (а.с.5-7). Місце проживання
відповідача у цьому будинку
зареєстроване з березня 2010 року за
згодою позивачки. Проте, відповідно до
довідки виконкому Пацканівської
сільської ради, що не заперечувалось
представником позивачки - племінником
відповідача - відповідач у цьому
будинку фактично проживав з 2000 року
разом з батьками без реєстрації,
допомагав батькам вести домашнє
господарство (а.с.31). Відповідачем
проводиться оплата за надання послуг з
газо- та електропостачання (а.с.43-46).

Задовольняючи позовні вимоги про
усунення перешкод у користуванні
власністю суд першої інстанції вважав,
що відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК
України, не є членом сім'ї позивачки, не
веде з нею спільне господарство, в
зв'язку з чим не володіє законними
підставами для проживання у будинку,
належному позивачці, за відсутності на
те її згоди.

Позивач, звертаючись із позовом,
просили задовольнити позов,
посилаючись на положення ст. ст. 64, 150 ЖК
України, ст. ст. 317, 391 ЦК України, ст. 41
Конституції України.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Проте, застосовуючи положення статті 391
ЦК України при вирішенні спорів про
усунення перешкод у користуванні
житлом, слід також з'ясувати наявність
підстав для виселення, передбачених
частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

У постанові Верховного Суду України
від 16.01.2012 № 6-57 цс 11 сформульовано
правові позиції у справі про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК
України).

Відповідач фактично проживав у будинку
з 2000 року з батьками - попередніми
власниками будинку, а отже був членом
сім'ї власників майна. Місце його
проживання у будинку зареєстровано за
згодою позивачки, яка є його рідною
сестрою.

Відповідно ч.ч.2,3 ст 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач і члени
його сім'ї.

Відповідно до положень ст. ст. 157, 116 ЖК
України, питання виселення з жилого
приміщення може розглядатись як щодо
членів сім'ї власника будинку, так і
щодо інших осіб, які проживають разом з
ним. Такі особи можуть бути виселені,
якщо вони, систематично руйнують чи
псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними. Під систематичністю
розуміють скоєння двох і більше таких
правопорушень.

Суд, задовольняючи позовні вимоги, не
звернув уваги на вказані норми
житлового законодавства.

Позивачкою не було надано доказів того,
що до відповідача застосовувались
заходи попередження або громадського
впливу - попередження, що
застосовувались органами внутрішніх
справ, прокурором або
адміністративними комісіями
виконкомів.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні" (в редакцій, що діяла на час
ухвалення рішення судом першої
інстанції) зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється на підставі,
зокрема, рішення суду.

Суд першої інстанції поклав обов'язок
зняти відповідача з реєстраційного
обліку на сектор ВГІРФО Ужгородського
РВ УМВС України в Закарпатській
області, процесуальний статус якого в
цій справі було визначено як третьої
особи, хоча вимога про зобов'язання
вчинити певні дії може бути заявлена до
відповідача.

Таким чином, при вирішені справи судом
першої інстанції було неправильно
застосовано норми матеріального права
та порушено норми процесуального
права.

Згідно зі ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України
порушення норм матеріального права є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення. Рішення місцевого суду слід
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України з позивача слід стягнути
судовий збір в сумі 122 грн., сплачений
апелянтом при поданні апеляційної
скарги (а.с.87).

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ст. 309, ч.
2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє від
імені та в інтересах відповідача
ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 28 листопада 2012 року - скасувати
та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
третя особа - сектор ВГІРФО
Ужгородського РВ ГУМВС України в
Закарпатській області - про усунення
перешкод в користуванні житлом шляхом
зняття з реєстраційного обліку -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір в сумі 122 (сто двадцять дві)
гривні.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення, і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуюча Судді