Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1174/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Чельник О. І.
УХВАЛА

іменем України

15.04.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Савченко С.О., Суржик М.М.,

при секретарі: Крисановій Ю.О.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 05 лютого 2014 року у
справі за її позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди, завданої
працівником, -

В С
Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 (далі по
тексту ФОП ОСОБА_2) звернулася в суд з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.
В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що 21.07.2010 року між ФОП ОСОБА_2
та ОСОБА_3 укладено договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. У період з 21 липня по
27 липня 2010 року відповідач працювала на
посаді продавця непродовольчих
товарів та виконувала роботу пов'язану
із реалізацією ювелірних виробів в
належному позивачу магазині у
Торговому центрі «Лісова пісня». 21.07.2010
року товар, який знаходився в торговій
точці у ТЦ «Лісова пісня», вона
передала, а ОСОБА_3 прийняла, що
підтверджується переобліком золотих
виробів. 27.07.2010 року із торгової точки у
ТЦ «Лісова пісня» товар зник. При
проведенні документальної ревізії
товарно-матеріальних цінностей в
торгові точці у ТЦ «Лісова пісня»
виявлено нестачу товару на суму 571 247,00
грн., що підтверджується актом ревізії.
На неодноразові запрошення з'явитися
на ревізію ОСОБА_3 відповідала
відмовою. Згідно договору від 21.07.2010
року працівник прийняв на себе повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності ввірених
йому підприємцем матеріальних
цінностей. Відповідачеві були створені
належні умови праці та збереження
товару в торговій точці у ТЦ «Лісова
пісня», зокрема у приміщенні ТЦ «Лісова
пісня» за договором №143 ТС встановлено
обладнання ручної системи тривожної
сигналізації на пульт центрального
спостереження. Фактично товари
приймались, перебували у повному
віданні та в подальшому
реалізовувались безпосередньо
відповідачем. Посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві,
позивач просить задовольнити позов та
стягнути з відповідача 571247,00 грн. в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 05 лютого 2014 року у
задоволенні позову ФОП ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди
відмовлено (а.с.125-131).

21 березня 2014 року ФОП ОСОБА_2 звернулася
до апеляційного суду Кіровоградської
області з апеляційною скаргою на
рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 05 лютого 2014 року, в якій
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, як таке, що прийнято з
порушенням норм матеріального права та
стягнути з ОСОБА_3 в рахунок
відшкодування матеріальної шкоди 571247,00
грн. на користь ФОП ОСОБА_2 Зазначила,
що суд першої інстанції відкинув як
доказ договір про повну матеріальну
відповідальність, прийнявши до уваги
лише твердження відповідача про те, що
остання даний договір не підписувала.
Також позивачем зазначено, що
посилання судом на Інструкцію про
порядок одержання, використання,
обліку та зберігання дорогоцінних
металів і дорогоцінного каміння, а
зокрема на те, що для проведення
інвентаризації позивач мав би створити
комісію з числа працівників за
обов'язковою участю головного
бухгалтера є безпідставним, оскільки
позивач не має найманого бухгалтера та
на інвентаризацію, крім позивача та
відповідача, залучати нікого.

У судове засідання до апеляційного
суду позивач не з'явилась, представника
не направила, про час і місце розгляду
справи повідомлена належним чином.
Колегія суддів ухвалила слухати справу
без участі позивача на підставі ч.2
ст.305 ЦПК України, відповідно до якої
неявка сторін або інших осіб, які
беруть участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи в апеляційному порядку.

Заслухавши доповідача, представника
відповідача, дослідивши письмові
докази по справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Статтею 24 КЗпП України передбачено, що
трудовий договір, контракт
укладається, як правило, в письмовій
формі.

Відповідно до ст.29 КЗпП України до
початку роботи за укладеним трудовим
договором власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний роз'яснити
працівникові його права і обов'язки та
проінформувати під розписку про умови
праці, наявність на робочому місці, де
він буде працювати, небезпечних і
шкідливих виробничих факторів, які ще
не усунуто, та можливі наслідки їх
впливу на здоров'я, його права на пільги
і компенсації за роботу в таких умовах
відповідно до чинного законодавства і
колективного договору, ознайомити
працівника з правилами внутрішнього
трудового розпорядку та колективним
договором; визначити працівникові
робоче місце, забезпечити його
необхідними для роботи засобами;
проінструктувати працівника з техніки
безпеки, виробничої санітарії, гігієни
праці і протипожежної охорони.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 21 липня по 27 липня 2010 року ОСОБА_3
працювала на посаді продавця
непродовольчих товарів та виконувала
роботу, пов'язану із реалізацією
ювелірних виробів, в належному ФОП
ОСОБА_2 магазині у Торговому центрі
«Лісова пісня».

Як убачається із матеріалів справи, між
ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 трудовий договір,
контракт в письмовій формі не
укладався, наказ чи розпорядження
власника про зарахування працівника на
роботу (на посаду продавця
непродовольчих товарів) не видавався.
Позивач про наявність чи відсутність
системи тривожної сигналізації
відповідачу не повідомляла, не
роз'яснювала її права і обов'язки, не
проінформувала під розписку про умови
праці, не ознайомлювала з правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

27.07.2010 р. із торгової точки ОСОБА_2 у ТЦ
«Лісова пісня» зникли золоті вироби.

За фактом таємного викрадення золотих
виробів, належних ОСОБА_2, було порушено
кримінальну справу за ч.3 ст.185 КК
України (а.с.52).

В апеляційній скарзі позивач
зазначила, що суд першої інстанції не
взяв до уваги як доказ договір повної
матеріальної відповідальності.

Згідно п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України
відповідно до трудового законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

В матеріалах справи міститься
ксерокопія договору від 21.07.2010 року про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність, укладеного між ФОП
ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідно до ст..ст.58, 59 64 ЦПК України
докази мають бути належними та
допустимими. Стаття 64 ЦПК передбачає,
що письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Оригінал
зазначеного договору в матеріалах
справи відсутній. Суд першої інстанції
у судовому засіданні 05.02.2014 року
оглянув матеріали кримінального
провадження. порушеного по факту
крадіжки ювелірних виробів 27.07.2010 року,
про що свідчить журнал судового
засідання (а.с.122-123). Оригінал договору
про повну матеріальну
відповідальність, укладений між
сторонами, у матеріалах кримінального
провадження відсутні.

Відповідач в судовому засіданні суду
першої інстанції заперечила факт
укладення договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність та зазначила, що на
наявному в матеріалах справи договорі
стоїть не її підпис.

Відповідно до ст.138 КЗпП України, для
покладення на працівника матеріальної
відповідальності за шкоду власник або
уповноважений ним орган повинен
довести наявність умов, передбачених
ст.130 цього Кодексу.

Враховуючи вимоги ст.15 ЦПК України суд
зобов'язаний вживати заходів до
повного, всебічного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які б
забезпечували схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними.

При цьому відповідно до вимог ст.138 КЗпП
України тягар доказування в суді
наявності умов, передбачених ст.130
КЗпП України, покладається на власника.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
позивачем не доведено факт укладення
між нею та відповідачем договору про
повну матеріальну відповідальність.

Інструкцією про порядок одержання,
використання, обліку та зберігання
дорогоцінних металів і дорогоцінного
каміння, затвердженої наказом
Міністерства фінансів України від
06.04.1998 року №84, визначено, що для
проведення інвентаризації за наказом
керівника або його заступника
створюється комісія з числа
працівників за обов'язкової участі
головного (старшого) бухгалтера або
його заступника. Наказом
встановлюється порядок, терміни
початку і закінчення інвентаризації,
звірення її результатів з даними
обліку і відображення їх в облікових
документах і формах звітності.

Такий же порядок проведення
інвентаризації встановлено
Внутрішньою інструкцією про порядок
приймання та роздрібну торгівлю
ювелірними та іншими виробами із
дорогоцінних металів та дорогоцінного
каміння, затвердженою ПП ОСОБА_2
(а.с.58-60). Вказаною Інструкцією
визначено, що для проведення
інвентаризації за наказом підприємця
створюється комісія з числа
працівників за обов'язкової участі
бухгалтера. Інвентаризація
здійснюється у присутності
матеріально відповідальної особи.

У зв'язку з викладеним, доводи позивача
стосовно безпідставності посилання
суду першої інстанції на Інструкцію
про порядок одержання, використання,
обліку та зберігання дорогоцінних
металів і дорогоцінного каміння,
затвердженої наказом Міністерства
фінансів України №84 від 06.04.1998 рок, є
необґрунтованими та не заслуговують на
увагу суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, висновки суду першої
інстанції відповідають обставинам
справи, доводи апеляційної скарги їх не
спростовують, рішення ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 05 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: