АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

Іменем України

3 квітня 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.,

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва
від 4 листопада 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні будинком та
земельною ділянкою, поділ в натурі
житлового будинку, припинення права
спільної часткової власності, визнання
права власності та встановлення
порядку користування земельною
ділянкою,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/1609/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Набудович І.О.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Кулікова
С.В.В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулась з позовом про
зобов'язання усунути перешкоди у
користуванні будинком та земельною
ділянкою, поділ в натурі житлового
будинку, припинення права спільної
часткової власності, визнання права
власності та встановлення порядку
користування земельною ділянкою, який
мотивує тим, що вона згідно договору
дарування від 21.06.2006 року подарувала
відповідачу 1/2 частину жилого будинку
АДРЕСА_1 з відповідною частиною
надвірних господарських будівель та
споруд на земельній ділянці площею 2106,58
кв. м. З 2011 року відповідач перешкоджав
позивачу у користуванні належною їй
частиною житлового будинку і
господарськими спорудами. Зловживаючи
спиртними напоями, відповідач
погрожував позивачу та обмежував її
можливість допуску та проживання в
частині будинку. В уточнених позовних
вимогах, з урахуванням висновку
судової будівельно-технічної
експертизи, позивач просила поділити в
натурі житловий будинок АДРЕСА_1,
виділивши їй частину житлового будинку
та господарських споруд відповідно до
варіанта № 2, запропонованого у
висновку, зобов'язати відповідача
усунути перешкоди у користуванні
будинком та земельною ділянкою,
встановити порядок користування
земельною ділянкою, припинити право
спільної часткової власності на
житловий будинок та господарські
споруди, а також визнати за позивачем
право власності на частину житлового
будинку та господарських споруд,
відповідно до варіанту № 2,
запропонованого висновком експертизи.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 4 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
будинком та земельною ділянкою, поділ в
натурі житлового будинку, припинення
права спільної часткової власності,
визнання права власності та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги про усунення перешкод в
користуванні будинком, поділ в натурі
житлового будинку і визнання права
власності, встановлення порядку
користування земельною ділянкою в
повному обсязі.

В скарзі зазначає, що не погоджується з
позицією суду першої інстанції про
відсутність дозволу компетентних
органів влади на перепланування
будинку та переліку, яке саме
перепланування й переобладнання
необхідно зробити, оскільки в
уточнених позовних вимогах позивач
просить «Поділити в натурі житловий
будинок АДРЕСА_1, виділивши в натурі
позивачу - ОСОБА_4 частину житлового
будинку площею 56,90 м2 та господарських
споруд, відповідно до варіанта №2
запропонованого у висновку судової
будівельно-технічної експертизи
проведеної ТОВ «Український центр
судових експертиз».

Також апелянт висловлює думку, що судом
не враховано позиції викладені в
інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р. в якому,
зокрема зазначено, що «при вирішенні
справ про виділ в натурі чисток жилого
будинку, що є спільною частковою
власністю, судам слід мати на увазі, що
це можливо, якщо кожній зі сторін може
бути виділено відокремлену частину
будинку з самостійним входом
(квартиру). Виділ також може мати місце
за наявності технічної можливості
переобладнати приміщення в ізольовану
квартиру. Суди проводять поділ
нерухомого майна, як правило, на
підставі висновку судової
будівельно-технічної експертизи.»

Також підставою скасування рішення
апелянт зазначає ту обставину, що
внаслідок неправильного застосування
положень ст. 364 ЦК України, суд не
застосував наслідки передбачені ст. 367
ЦК України, щодо припинення права
власності, а вирішуючи питання в
частині позовних вимог щодо усунення
порушень в користуванні жилим
приміщенням безпідставно не прийняв до
уваги показання свідків, які були
несуперечливими та доповнювали одне
одного, і відповідно до ст.ст. 57 - 60 ЦПК є
належним і допустимим доказом по
справі.

В судовому засіданні представник
позивача апеляційну скаргу підтримав
та просив суд її задовольнити з
підстав, викладених у ній.

Відповідач та його представник проти
апеляційної скарги заперечували в
повному обсязі, посилаючись на її
необґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, розглянувши
справу в межах доводів апеляційної
скарги, перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

За правилами ч. 1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює, відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Частина 1 ст. 321 ЦК України передбачає,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відмовляючи в задоволенні вимог про
поділ в натурі житлового будинку,
припинення права спільної часткової
власності, суд першої інстанції
виходив з правильно встановлених в
судовому засіданні обставин.

Так, позивач просить здійснити поділ
спірного будинку по другому варіанту,
зазначеному у висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
09.11.2012 року, за яким необхідно виконати
роботи по переобладнанню будинку на
дві окремі ізольовані квартири,
перепланувати приміщення «1-6» з
влаштуванням тамбуру, коридору та
приміщення кухні відповідно ДБН з
влаштуванням дверного блоку в зведеній
перегородці та з влаштуванням окремого
зовнішнього входу для першого
співвласника; влаштувати дверні блоки
між перепланованими приміщеннями «1-6»
та «1-5», «1-6» та «1-7»; влаштувати дверний
блок між приміщеннями «1-2» та «1-5»,
сантехнічні прибори санвузла
перевлаштувати; демонтувати дверні
блоки між приміщеннями «1-7»- «1-4», «1-4»-«
1-5», «1-2»- «1-1» з подальшим закладенням
прорізу та штукатуренням з обох сторін;
переобладнати системи інженерного
забезпечення окремо для кожної
квартири.

Так, для проведення перелічених вище
ремонтно-будівельних робіт необхідно
розробити проектно-технічну
документацію у встановленому порядку
та отримати дозвіл виконавчого
комітету місцевої ради народних
депутатів, як це встановлено
положеннями ст. 152 ЖК України, при цьому
позивачем не вказано, які
перепланування й переобладнання
необхідно зробити та хто зі
співвласників повинен їх здійснити, та
не надано дозвіл на перепланування
даного будинку.

З урахування правової позиції,
викладеної в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 року
№ 7 «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності на житловий
будинок» (п.п.6, 7) колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
вимог про поділ в натурі житлового
будинку, та як наслідок, відмова у
задоволенні вимоги про припинення
права спільної часткової власності, що
є похідною вимоги про поділ житлового
будинку.

Також колегія суддів вважає
обґрунтованою відмову в задоволенні
вимоги про визнання права власності та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, виходячи з
наступного.

Статтею 120 ЗК України передбачено, що
право власності та право користування
земельною ділянкою виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації, а сторони
такого права в установленому порядку
не набули, отже звернення до суду за
захистом своїх прав на користування
земельною ділянкою є передчасним.

Згідно ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди.

Положенням ст. 125 ЗК України
передбачено, що право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Оскільки позивачем не надано
документів на підтвердження виділення
у встановленому законом порядку у
користування спірної земельної
ділянки та правовстановлюючих
документів, що посвідчують її право
власності на земельну ділянку, вимоги
позивача ОСОБА_4 про встановлення
порядку користування земельною
ділянкою задоволенню не підлягають.

В своїй апеляційній скарзі апелянт
зазначає, що ст. 120 ЗК України не містить
відповідних положень щодо визначення
документів, які посвідчують право
власності та право користування
земельною ділянкою. Проте такі доводи
апелянта не спростовують висновку суду
про необхідність надання
правовстановлюючих документів для
вирішення питання встановлення
порядку користування земельною
ділянкою.

Не є підставою для скасування
оскаржуваного рішення доводи
апеляційної скарги щодо показів
свідків, як належного підтвердження
факту порушення відповідачем
користування жилим приміщенням,
оскільки згідно ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, які мають значення
для вирішення справи. Відповідно до ч.2
ст. 58 ЦПК України сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень.

Положеннями ч.2 ст.59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Положеннями ст. 10 ЦПК України
визначено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, докази надані
позивачем на підтвердження факту
вчинення відповідачем перешкод у
користуванні належною їй частиною
житлового будинку і господарськими
спорудами, а саме її заява до
Дарницького РУГУ МВС України від 25.07.2010
року про конфлікт з відповідачем
ОСОБА_2 щодо погроз фізичною розправою
на адресу ОСОБА_4 та образи нецензурною
лайкою, по якій 02.08.2010 року прийнято
рішення про відмову в порушенні
кримінальної справи (матеріали ЖРЗПЗ №
13836 від 25.07.2007 року) та покази свідків
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, правильно визнані
судом першої інстанції неналежними
доказами на підтвердження таких
обставин.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, були предметом дослідження в
суді першої інстанції, отримали
належну оцінку і висновків суду не
спростовують, на їх правильність не
впливають, є не суттєвими та не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення цієї
справи.

Оскільки рішення ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального закону, то підстав для
його скасування та задоволення
апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва
від 4 листопада 2013 року - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 4 листопада 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: