У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука
В.М.,Дербенцевої Т.П., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою, поданою
представником ОСОБА_6 - ОСОБА_8, на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 21
березня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від 25
червня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ
спільного майна подружжя.

Просив визнати квартиру АДРЕСА_1
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7, визнати за
ним право власності на Ѕ частину цієї
квартири та стягнути з відповідача на
його користь 1 600 грн сплаченого
судового збору.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що він
з відповідачем перебували в шлюбі з 15
вересня 2001 року по 15 березня 2009 року,
під час якого, а саме 27 червня 2002
року, було за спільні кошти придбано
спірну квартиру. Відповідач
відмовляється в добровільному порядку
поділити спірну нерухомість, тому
позивач був змушений звернутися до
суду із вказаним позовом для захисту
своїх майнових прав.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 21
березня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 25 червня 2013
року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувані
судові рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і ухвалити у
справі нове рішення про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15
вересня 2001 року між сторонами у справі
укладено шлюб, який розірвано 15 травня
2009 року за рішенням Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області.

За договором купівлі-продажу від 27
червня 2002 року ОСОБА_7 набула у
власність квартиру АДРЕСА_1, вартість
якої за договором становить 16 783 грн.

Відповідно до довідки комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації м. Ужгорода» від 27
лютого 2012 року за ОСОБА_7 на підставі
зазначеного вище договору
купівлі-продажу нерухомості
зареєстровано право власності на
об'єкт нерухомого майна за адресою:
АДРЕСА_1.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив з
того, що позивачем не надано належних
доказів на підтвердження того, що
спірна нерухомість придбана за спільні
кошти подружжя. Крім того, 07 червня 2001
року відповідачеві було подаровано її
батьками 9 тис. доларів США на її
особисті потреби (а. с. 19), за ці кошти і
було придбано спірну квартиру, яка є
особистою приватною власністю
відповідача у справі.

З такими висновками судів погодитися
не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до норм ст. 244 ЦК Української
РСР (чинна на момент укладення
зазначеного договору дарування коштів)
договір дарування на суму понад 500
карбованців, а при даруванні валютних
цінностей - на суму понад 50 карбованців
повинен бути нотаріально посвідчений.

Договір дарування громадянином майна
державній, кооперативній або іншій
громадській організації укладається в
простій письмовій формі.

До договорів дарування нерухомого
майна застосовуються правила статті 227
і цього Кодексу.

За правилами ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

У разі недодержання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним (ч. 1
ст. 220 ЦК України).

Частиною 2 ст. 215 ЦК України визначено,
що недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

При укладенні договору дарування 9 тис.
доларів США на особисті потреби
відповідача у справі (а. с. 19), не було
дотримано вимог ст. 244 ЦК Української
РСР про нотаріальне посвідчення такого
договору, тому такий договір є
нікчемний і не створює для його сторін
правових наслідків.

При вирішенні спору судами обох
інстанцій наведених вище обставин не
враховано, інших доказів на
підтвердження факту придбання спірної
нерухомості за власні кошти ОСОБА_7
матеріали справи не містять, а тому,
ухвалюючи оскаржувані представником
ОСОБА_6 - ОСОБА_8 в касаційній інстанції
судові рішення, судами обох інстанцій
було допущено порушення вимог ст. 321 ЦК
України щодо непорушності права
власності, ст. ст. 10, 60 ЦПК України
щодо засад змагальності сторін в
цивільному судочинстві та принципи
закріплені нормами Глави 8 Сімейного
кодексу України щодо права спільної
сумісної власності подружжя, в тому
числі презумпцію спільності майна
подружжя закріплену ст. 60 Сімейного
кодексу України, за якою майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Крім того, саме по собі отримання
коштів у дар не свідчить про те, що такі
кошти було використано на купівлю
нерухомості в період шлюбу.

Висновки судів про відсутність підстав
для задоволення позовних вимог є
передчасними, оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до міськрайонного суду.

На підставі викладеного та керуючись
нормами ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 21
березня 2012 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області
від 25 червня 2013 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька Т.П. Дербенцева В.М.
Колодійчук О.В. Умнова