Справа №580/2109/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Бакланов Р. В.Номер
провадження 22-ц/788/38/14 Суддя-доповідач -
Собина Категорія - 41
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Таран С. А., Левченко Т. А.,

з участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Лебединського районного
суду Сумської області від 11 листопада
2013 року

в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3

про усунення перешкод у користуванні
майном,-

ВСТАНОВИЛА:

02 жовтня 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом, мотивуючи свої вимоги
тим, що на праві спільної часткової
власності з відповідачами їй належить
житловий будинок з господарськими
будівлями та земельною ділянкою, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Проте, між сторонами склалися
неприязні стосунки з приводу
відсутності згоди у користуванні
майном, що перебуває у спільній
частковій власності, а саме
господарськими спорудами - сараями під
літ. «В», «Г», «Д», які фактично
перебувають у користуванні
відповідачів. Тому позивач просила суд
зобов'язати відповідачів усунути їй
перешкоди у користуванні
господарськими спорудами, а саме
сараями під літ. «В», «Г», «Д»,
демонтувавши дерев'яний паркан від
кута будинку під літ. «А» до сараю під
літ. «Д» на плані домогосподарства та
зобов'язати відповідачів усунути
перешкоди у користуванні сараями під
літ. «В», «Г», «Д» й утримувати
належного їм собаку на безпечній
відстані від сараїв.

Рішенням Лебединського районного суду
Сумської області від 11 листопада 2013
року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути
перешкоди у користуванні майном
ОСОБА_4, а саме: господарськими
спорудами розташованими на земельній
ділянці, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1 - сараями позначеними під літ.
«В», «Г» та навісом під літ. «Д» шляхом
демонтажу дерев'яного паркану довжиною
5 м від кута будинку позначеному на
плані під літ. «А» до навісу під літ.
«Д», та зобов'язавши ОСОБА_2 та ОСОБА_3
утримувати належного їм собаку на
прив'язі та на відстані, яка
забезпечить безперешкодний доступ до
сараїв позначених під літ. «В» і «Г» та
навісу під літ. «Д».

Вирішене питання судових витрат по
справі.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просять рішення суду скасувати та
прийняти нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову.

Апелянти доводять, що у договорі
купівлі-продажу від 31 липня 2001 року не
зазначено що до позивачки переходить 1/2
частина сараїв під літ. «В», «Г» та
навісу під літ. «Д», які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, які у відповідності
до технічного паспорту були збудовані
у 1973 та 1990 роках, що підтверджуються
матеріалами справи. Іншого
правовстановлюючого документа на 1/2
частину сараїв під літ. «В», «Г» та
навісу під літ. «Д» позивачкою суду
надано не було.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та його представника,
заперечення позивача, дослідивши
матеріали справи і перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав:

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 на підставі Договору
купівлі-продажу від 31 липня 2001 року
набула права власності на 1/2 частину
житлового будинку з надвірними
спорудами за АДРЕСА_1 на земельній
ділянці розміром 0,097 га (а.с7). З
вищезазначеного договору вбачається,
що на земельній ділянці розташований
один житловий будинок, дерев'яний,
жилою площею 78,1м.кв., позначений на
плані присадибної ділянки літерою «А»,
та надвірні споруди: сарай дощатий під
літ. «Б», паркан дощатий під номером 1-2
(а.с.13).

Також, 31 липня 2001 року ОСОБА_4 на
підставі Договору купівлі-продажу
набула права власності на 1/2 частину
земельної ділянки розміром 0,097 га, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва, обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
підсобного господарства (а.с.9).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є
подружжям і за час подружнього життя
вони набули право власності на 1/2
частину домоволодіння АДРЕСА_1 що
підтверджується Договором
купівлі-продажу від 2 лютого 1970 року за
яким ОСОБА_2 придбала вищезазначене
нерухоме майно (а.с.19-20).

Позивачка є рідною дочкою відповідачів
по справі і між ними склались вкрай
неприязні відносини і спори між ними
неодноразово вирішувались в судовому
порядку.

Так, рішенням Лебединського районного
суду Сумської області від 12 травня 2011
року було виділено у власність ОСОБА_2
земельну ділянку площею 88 кв.м. для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, що є 1/2 частини
земельної ділянки від загальної площі
0,1 га згідно Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
747015 виданого 16 жовтня 2009 року, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
площею 896 кв.м. для ведення особистого
селянського господарства що є 1/2
частини земельної ділянки від
загальної площі 0,0986 га згідно
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ 747016 виданого
16 жовтня 2009 року, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, виділивши частину
земельних ділянок відповідно до
додатку № 1 варіанту 1 висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 89/10
від 20 жовтня 2010 року. Залишено у
загальному користуванні ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 ділянку площею 176 кв.м.
відповідно до додатку № 1 варіанту 1
висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 89/10 від 20 жовтня 2010 року.

Також, вищезазначеним рішенням суду
встановлено, що на земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_1 знаходяться
самочинно збудовані будівлі сараїв
«В» та «Г», що підтверджується довідкою
КП «Бюро технічної інвентаризації
виконавчого комітету Лебединської
міської ради» і факт користування
самочинними будівлями ОСОБА_2
сторонами не заперечується. (а.с.109-110).

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Сумській області про прийняття в
експлуатацію самочинно побудованих
будівель і за будівництво трьох
сараїв в 1970, 1973, 1990 роках без дозвільних
документів за адресою: АДРЕСА_1 і
порушенням, у зв'язку з цим вимог п.1
ст.34 Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності» вона була
притягнута до адміністративної
відповідальності за ст.97 КпАП України,
що підтверджується протоколом про
адміністративне правопорушення від 11
січня 2012 року (а.с.34).

З Декларації про готовність об'єкта до
експлуатації затвердженої 2 лютого 2012
року, вбачається, що два сараї
побудовані в 1973, 1990 роках і розташовані
за адресою: АДРЕСА_1 на земельній
ділянці, яка належить на праві
приватної власності заявниці ОСОБА_2,
що підтверджується Державним актом на
право власності на земельну ділянку
від 16 жовтня 2009 року № ЯЖ 747015 (а.с.36-38).

Вподальшому, на підставі рішення
Лебединського райсуду від 12 травня 2011
року про виділ ОСОБА_2 земельної
ділянки розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 були виготовлені та видані
нові Державні акти на право власності
на земельну ділянку і на даний час
розташування спірних надвірних
будівель саме на земельній ділянці
належній на праві власності
відповідачці по справі ОСОБА_2
підтверджується Державним актом серія
ЯК № 430096 від 14 травня 2012 року на
земельну ділянку площею 0,0477 га
призначеною для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд (а.с.11).

Також відповідачці ОСОБА_2 належить на
праві власності земельна ділянка
площею 0,0419 га призначеної для ведення
особистого селянського господарства,
що підтверджується Державним актом
Серія ЯК № 430057 від 14 травня 2012 року, а
земельна ділянка площею 176 кв.м.
залишена в спільному користуванні
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі рішення
Лебединського районного суду Сумської
області від 12 травня 2011 року (а.с.10, 30).

З технічного паспорту на житловий
будинок та схематичного плану
присадибної ділянки виготовленого 26
квітня 2013 року вбачається, що на
земельній ділянці розташованій за
адресою: АДРЕСА_1 крім житлового
будинку під літерою «А», розташовані
також вренда «а», «а-1», погріб «п/г»,
«п/г-1», сарай «Б», сараї «В», «Г», навіс
«Д» та огорожа (а.с.21-24).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції вважав встановленим факт
належності позивачці на праві
спільної часткової власності спірних
надвірних будівель сараїв «В», «Г» та
навісу «Д», але колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду з
таких підстав:

Відповідно до ст..ст.316 ч.1, 317 ч.1 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що позивачкою в
порушення вимог передбачених ст.ст.10, 60
ЦПК України не надано переконливих
доказів на підтвердження набуття нею
права власності на спірні надвірні
будівлі, а отже і на наявність у неї
права на користування ними.

Так, з договору купівлі продажу
нерухомого майна від 31 липня 2001 року
вбачається, що позивачка набула право
власності лише на 1/2 частину житлового
будинку та надвірних будівель, а саме:
сараю під літ. «Б» та паркану під
номером 1-2. Доказів на підтвердження
того, що позивачка набула права
власності на спірні надвірні будівлі
як на новостворене нерухоме майно нею
також надано не було.

Крім того, з позовної заяви поданої
ОСОБА_4 до Лебединського районного суду
Сумської області 7 серпня 2009 року
вбачається, що остання визнавала факт
побудови саме відповідачкою ОСОБА_2
без її згоди на прибудинковій
території трьох сараїв (а.с.107).

З матеріалів цивільної справи № 2-6/11 у
справі за позовом прокурора
Лебединського району Сумської області
в інтересах ОСОБА_2, до ОСОБА_4, треті
особи: відділ Держкомзему в м. Лебедин
Сумської області, ОСОБА_3 про виділення
земельної ділянки із спільної
часткової власності вбачається, що
судом було виділено позивачці земельну
ділянку за варіантом розподілу
запропонованого експертом, яким
останній виділялась саме та земельна
ділянка на якій розташовані самочинні
будівлі сараїв «В» та «Г», якими
фактично користується позивачка.

Колегія суддів не погоджується з
висновками місцевого суду в тій
частині, що доказом набуття позивачкою
права спільної часткової власності на
надвірні будівлі є Витяг з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
від 24.07.2013 року, оскільки в зазначеному
Витягу підставою виникнення права
власності на нерухоме майно вказано
договір купівлі-продажу житлового
будинку від 31.07.2001 року. В той же час, із
самого договору купівлі-продажу
вбачається, що позивачка за зазначеним
правочином набула право власності на
1/2 частину житлового будинку та сараю
«Б», а спірні надвірні будівлі сарай
«В», «Г» та навіс «Д» в цьому договорі
не зазначені (а.с.8).

Також, колегія суддів не погоджується з
висновками суду щодо підтвердження
права спільної часткової власності на
спірні сараї технічними паспортами на
житловий будинок, оскільки, як
вбачається з матеріалів справи вперше
спірні надвірні будівлі як самочинні
були зазначені в Генеральному плані
присадибної ділянки лише 4 листопада 2008
року, після вчинення позивачкою
правочину щодо нерухомого майна (а.с.108).
В той же час, будь яких переконливих
доказів на підтвердження того, що саме
позивачкою особисто або за спільною
участю з відповідачами були побудовані
спірні надвірні будівлі, а отже вона і
набула право спільної часткової
власності на них останньою надано не
було.

Виходячи з вищезазначеного, колегія
суддів вважає, що позивачка не надала
доказів законності підстав набуття
нею права власності на спірні надвірні
будівлі та порушення відповідачами її
права власності передбачені ст.ст.317, 319
ЦК України.

Таким чином, рішення суду на підставі
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, 309, 314,316
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду
Сумської області від 11 листопада 2013
року скасувати та постановити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_4 у задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
майном.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -