Справа № 137/239/13- ц Провадження №
22-ц/772/1316/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Сільченко О. В.Категорія: 46
Доповідач: Чуприна В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області у складі :

Головуючого :
Чуприни В.О.

Суддів : Чорного
В.І., Медвецького С.К.

При секретарі :
Богацькій О.М.

За участю :
позивача ОСОБА_2, представника ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про поділ спільного майна
подружжя, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Літинського
районного суду Вінницької області від
17 березня 2014 року, встановила :

У січні 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_4,
посилаючись на те, що 11.06.2002 р. було
зареєстровано його шлюб з
відповідачкою, а 07.12.2012 р. шлюб між ними
розірвано за рішенням суду. У період
шлюбу за спільні кошти придбано майно:
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1;
легковий автомобіль ВАЗ 21099 та
добудовано житловий будинок з
господарськими будівлями, що
знаходиться в АДРЕСА_4, який
зареєстрований у власності за
відповідачкою. Уточняючи та змінюючи
під час судового розгляду справи
позовні вимоги, у поданій
представником заяві від 17.03.2014 р.
остаточно просили про визнання права
власності на ? частку вищезазначеної
однокімнатної квартири та виділення
цієї частки (а.с.204-205).

Рішенням Літинського районного
суду Вінницької області від 17.03.2014 р.
позов задоволений повністю: ОСОБА_2
виділено ? частину однокімнатної
квартири АДРЕСА_1 та визнано за ним
право власності на цю частину. Стягнуто
на користь ОСОБА_2 із ОСОБА_4 судові
витрати в сумі 243,60 грн.

Не погодившись, в апеляційній
скарзі відповідач ОСОБА_4 посилається
на неналежне дослідження доказів,
неправильне встановлення обставин, які
мають значення для справи,
необґрунтовану відмову у прийнятті
доказів, неправильне їх дослідження та
оцінку, порушення норм матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування рішення
і прийняття нового про відмову ОСОБА_2 у
задоволенні позову.

У письмовому запереченні
представник позивача ОСОБА_3 просить
необґрунтовану апеляційну скаргу
відхилити, а законне і правильне
рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в
апеляційну інстанцію, обговоривши
доводи скарги та перевіривши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку
про часткове задоволення апеляційної
скарги з таких підстав.

У відповідності до приписів ст. 213
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалене у
справі рішення у повній мірі не
відповідає.

Судом установлено, що шлюб між
сторонами зареєстрований 11.06.2002 р.
(копія свідоцтва про одруження на а.с.7).

За нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу від 01.10.2002 р.
ОСОБА_4 за 29000,00 грн. купила у ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_1 в житловому цегляному
будинку, позначеному на плані літерою
«А», житловою площею 6360,7 кв.м., 2001 року
побудови, що знаходиться в АДРЕСА_1.
Загальна площа квартири складає 35,5
кв.м. (а.с.42).

У реєстрі прав власності на
об'єкти нерухомого майна станом на
29.12.2012 р. зареєстровано вищезазначену
квартиру за ОСОБА_4 (а.с.90).

Задовольняючи позов в частині
визнання за ОСОБА_2 право власності на ?
частину спірної однокімнатної
квартири, суд першої інстанції виходив
з того, що вона є спільною сумісною
власністю подружжя, оскільки набута
під час шлюбу.

З таким висновком слід
погодитись, так як суд дійшов його у
відповідності нормам матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог пп. 2,4 ст. 65 СК
України при укладенні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Такі ж положення щодо правового
режиму майна подружжя були встановлені
й ст.ст. 22, 24 КпШС України 1969 р., діючого у
час правовідносин сторін.

Тобто названі норми
матеріального права припускають
існування факту спільної сумісної
власності подружжя, доки не доказано
інше кимось із подружжя.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави свої вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України.

За загальним правилом,
установленим ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

З огляду цього, не можна вважати
доведеним набуття відповідачкою права
на спірну квартиру до шлюбу, оскільки
факт сплати вартості квартири не
підтверджено джерелами придбання,
доказами щодо передачі житлового
приміщення та прийняття його у
володіння покупцем (ст. 128 ЦК України 1963
р. передбачала виникнення права
власності у набувача майна за
договором з моменту передачі речі, якщо
інше не передбачено законом або
договором).

Ураховуючи наведене в сукупності,
суд обґрунтовано залишив поза увагою
подану ОСОБА_4 розписку щодо сплати нею
29000,00 грн. вартості квартири, так як
належним доказом у відносинах
купівлі-продажу квартири, в тому числі
й до шлюбу, є нотаріально посвідчений
договір, а крім того згадана розписка,
не доведена доказами, які б
беззаперечно і документально
стверджували час її вчинення саме -
03.05.2002 р.

Разом з тим, суд першої інстанції
не зважив на те, що юридичне значення
визначення частки подружжя у спільній
сумісній власності полягає у
трансформуванні останньої у спільну
часткову власність.

Відповідно до ст. 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. При цьому беруться до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення для справи.

Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків передбачених Цивільним
кодексом України.

Якщо майно не може бути виділено в
натурі, як це у даному випадку
стосується спірної однокімнатної
квартири, чоловік (дружина) згідно ч. 4, 5
ст. 71 СК України одержують право на
компенсацію, яка може бути виплачена не
в будь-якій матеріальній, а лише в
грошовій формі.

Так як у даній конкретній справі,
заявивши вимогу про виділ своєї ?
частки неподільної речі - квартири,
позивач-співвласник не поставив
питання про сплату йому компенсації,
суд не має права за своїм рішенням
примусово її призначити.

Аналогічну позицію висловив і
Пленум Верховного Суду України у
постанові від 21.12.2007 р. №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» (абзац перший пункту 25).

Щоправда, в абзаці другому цього
пункту уточнюється, що при відсутності
такої згоди присудження грошової
компенсації може мати місце з підстав,
передбачених ст. 365 ЦК України, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК України)
та попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У тому разі, коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток без застосування грошової
компенсації і припинення права
власності одного подружжя на його
частку в такому майні, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без реального поділу і залишає майно у
їх спільній частковій власності (абзац
3 пункту 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя»).

З вищенаведених мотивів у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про
виділ ? частки квартири слід відмовити.

Таким чином, внаслідок
невідповідності окремих висновків
суду обставинам справи та порушення
норм матеріального і процесуального
права, ухвалене у справі рішення, з
підстав ст. 309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення позову.

Розподіл судових витрат
апеляційним судом здійснюється на
правилами ст. 88 ЦПК України, зокрема
шляхом присудження позивачеві -
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Літинського районного
суду Вінницької області від 17 березня
2014 року скасувати і ухвалити нове, яким
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4
право власності по ? ідеальної частки
на квартиру АДРЕСА_1, залишивши дане
житлове приміщення у їх спільній
частковій власності.

В частині позовних вимог ОСОБА_2
про виділ ? частки квартири АДРЕСА_1 - в
задоволенні відмовити.

У розподіл судових витрат
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 121,80
грн. судового збору за подачу позовної
заяви, а з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 60,90
грн. судового збору з апеляційної
скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
(підпис) В.О. Чуприна

Судді: (підпис)
В.І. Чорний

(підпис) С.К. Медвецький