Справа № 159/6271/13-ц
Провадження № 2/159/39/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Ковель
24 лютого 2014 року

Ковельський міськрайонний суд
Волинської області

під головуванням судді Бойчука
П.Ю.,

за участю: секретаря Спасюк
К.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ковелі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
майном та вселення, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом
до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про усунення перешкод
в користуванні майном та вселення.

Позов обґрунтовано тим, що з 25
січня 2009 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6.
Починаючи з жовтня 2008 року вона зі
своїм сином від першого шлюбу
переїхала проживати в АДРЕСА_1, в
будинок батьків свого чоловіка, де була
зареєстрована з 03 березня 2009 року.
ІНФОРМАЦІЯ_3 в них народилась дочка
ОСОБА_7, яка була зареєстрована там же.
Крім їх сім'ї в даному будинку
проживала мати її чоловіка - ОСОБА_5.
Покликаючись на норми ст. 405 ЦК України
та ст. 64 ЖК України, позивач вважає, що
всі вони є членами сім'ї відповідача
ОСОБА_5 та її чоловіка ОСОБА_6, які є
власниками відповідної частини
будинку по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловік ОСОБА_6 помер.
Після його смерті в будинку стала
проживати сестра покійного чоловіка
ОСОБА_3 - відповідач по справі.
Позивачем стверджується, що відповідач
ОСОБА_3 постійно чинить їй перешкоди в
користуванні зазначеним житловим
будинком, зокрема вчиняє сварки та
скандали, ображає її в присутності
дітей, намагається вижити з будинку.

21.05.2013 року позивач була змушена
звертатись до міліції, оскільки
відповідач ОСОБА_3 викинула з будинку
її речі. Після даного інциденту позивач
повернулась проживати в будинок, однак
16 липня 2013 року між нею та відповідачем
ОСОБА_3 виник черговий конфлікт, в ході
якого остання ображала її нецензурними
словами, била, забрала ключ від будинку,
в зв'язку з чим позивач знову
звернулась в міліцію. Переживаючи за
своє життя та життя своїх дітей,
позивач була змушена залишити житло і з
того часу проживає в м. Ковелі зі своєю
матір'ю.

Вважаючи, що має право проживати в
одній з кімнат спірного будинку,
оскільки проживала там спільно з
чоловіком, зробила невід'ємні
покращення і має право на оформлення
своїх спадкових прав після смерті
чоловіка, позивач просила суд
зобов'язати відповідачів усунути
перешкоди їй та дитині ОСОБА_7 в
користуванні та проживанні в АДРЕСА_1
та вселити їх в цей будинок. Крім цього,
просила стягнути з відповідачів судові
витрати по справі.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю
підтримали позовні вимоги з підстав,
викладених в позовній заяві. Вказували,
що відповідач ОСОБА_3 своєю поведінкою
створює неможливі умови проживання в
спірному будинку, в зв'язку з чим
просили позов задовольнити повністю.

Відповідач ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_4 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали
повністю. Відповідач, заперечуючи
проти позову, вказувала на те, що жодним
чином не перешкоджала та не
перешкоджає позивачу та її дитині
проживати в будинку, не заперечує їх
права користування будинком, однак
позивач сама провокує конфлікти, а
потім робить її винною в цих
конфліктах. Просили відмовити в
задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилась, хоча належним
чином була ознайомлена про дату, час та
місце розгляду справи. Зважаючи, що
вона є інвалідом ІІ-ї групи загально
захворювання, що підтверджується
матеріалами справи, суд прийшов до
висновку про можливість розгляду
справи у її відсутності /а.с. 32-34/.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
показання свідків, дослідивши наявні
серед матеріалів справи письмові
докази та з'ясувавши обставини справи,
прийшов до висновку, що позов підлягає
до часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що позивач
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6 з 25.01.2009 року, що підтверджується
відповідною копією свідоцтва про шлюб
/а.с. 7/.

Від шлюбу народилась дитина -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, що також
підтверджується копією відповідного
свідоцтва про народження /а.с. 6/.

ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4,
разом з відповідачами по справі був
співвласником частини житлового
будинку АДРЕСА_1. Зазначені обставини
не заперечуються сторонами та
підтверджуються наявними матеріалами
справи, зокрема копією свідоцтва про
смерть, копією свідоцтва про право на
спадщину від 09.04.2002 року, копією
свідоцтва про право власності від
10.04.2002 року, копією технічного паспорта
на спірний будинок, копією будинкової
книги /а.с. 8, 38-46/.

Як вбачається з копії будинкової
книги, позивач та її малолітня дочка
зареєстровані в зазначеному будинку з
03.03.2009 року та з 28.08.2009 року відповідно
/а.с. 42-44/.

З огляду на вказані обставини, суд
констатує, що позивач та її малолітня
дочка, в силу вимог ст.ст. 319, 391, 405, 1216, 1261
ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, мають
право на користування спірним будинком
та проживання в ньому, а також мають
право вимагати усунення перешкод в
здійсненні цих прав.

В судовому засіданні встановлено,
що право позивача та її малолітньої
дочки на проживання в спірному будинку,
як і їх право на частку в цьому
житловому будинку в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_6,
відповідачами не заперечується та
повністю визнається.

Позивач визнала, що з відповідачем
ОСОБА_5 жодних конфліктів в неї не
виникало, будь-яких перешкод в
користуванні житловим будинком вона
ніколи не вчиняла.

Зважаючи на таке пояснення
позивача, суд прийшов до висновку про
повну безпідставність позовних вимог
позивача до ОСОБА_5, а тому відмовляє в
задоволенні позову в частині вимог до
цього відповідача.

В ході судового розгляду справи
судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 вчиняла дії, що свідчать про
створення певних перешкод позивачу в
користуванні спірним будинком. Ці
перешкоди мали прояв у вчиненні сварок
та скандалів з приводу їх спільного
проживання в будинку, створенні
неможливих умов проживання, що
полягають в психологічному
дискомфорті.

Зазначені обставини
підтверджуються матеріалами № 1931 від
21.05.2003 року, № 2023 від 27.05.2013 року про
результати розгляду звернень позивача
до Ковельського МВ УМВС України у
Волинській області з приводу
неправомірних дій відповідача ОСОБА_3
та матеріалами кримінального
провадження за фактом нанесення
тілесних ушкоджень ОСОБА_1, що були
оглянуті в судовому засіданні та копії
висновків по яких долучено до
матеріалів справи /а.с. 9-11, 15/.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечила в
судовому засіданні наявність
неодноразових конфліктів між нею та
позивачем щодо користування будинком,
хоча й вказувала, що ініціатором цих
конфліктів була саме позивач.

Показання допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10,
які вказували на те, що відповідач не
чинила перешкод позивачу, не
спростовують висновків суду, оскільки
зазначені показання є загальними та не
стосуються конкретних випадків,
висвітлених у вказаних вище матеріалах
перевірок.

За таких обставин суд вважає
підставною вимогу позивача про
зобов'язання ОСОБА_3 не чинити перешкод
позивачу та її малолітній дочці в
користуванні будинком АДРЕСА_1,
оскільки такі дії та поведінка
відповідача ОСОБА_3 порушують законні
права та інтереси позивача.

Разом з тим, сторони визнали, що
позивач в добровільному порядку
залишила спірний будинок. Будь-якого
примусу щодо залишення будинку
позивачем, в тому числі й словесного,
відповідач не створювала. Цю ж
обставину підтвердили в судовому
засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які
вказували, що в липні 2013 року позивач
приїхала в спірний будинок, вільно туди
потрапила, забрала свої речі та вільно
залишила будинок без будь-яких
конфліктів.

Зважаючи на те, що примусового
виселення позивача зі спірного будинку
не було, то позовна вимога про її
вселення в цей будинок є безпідставною,
не підтвердженою будь-якими доказами, а
тому суд відмовляє в задоволені цієї
вимоги.

Крім цього, у відповідності до
вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з
відповідача ОСОБА_3 на користь позивача
судові витрати в сумі 114,70 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 99, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, на підставі ст.ст. 319, 391, 405,
1216, 1261 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України,
суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
майном та вселення - задовольнити
частково.

Зобов'язати ОСОБА_3 не чинити
перешкод ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в
користуванні будинком АДРЕСА_1
Волинської області.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1
судові витрати по справі в сумі 114 (сто
чотирнадцять) гривень 70 копійок.

В решті позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
до Апеляційного суду Волинської
області через Ковельський
міськрайонний суд Волинської області
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні
при його оголошенні - протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та
підписано 28 лютого 2014 року.

Головуючий

П.Ю.Бойчук