Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №274/4922/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів:
Коломієць О.С., Якухно О.М.

секретаря
Ходаківської О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відібрання дитини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області від 18
листопада 2013 року

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до ОСОБА_2 та просила відібрати
у відповідача чи іншої особи за місцем
її фактичного перебування ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 і повернути її матері за
місцем проживання. В обгрунтування
вимог зазначала, що рішенням
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 21.03.2013 року
місце проживання неповнолітньої
ОСОБА_3 визначено з матір'ю ОСОБА_1 по
АДРЕСА_1. Проте, відповідач перешкоджає
виконанню рішення суду, її зустрічам з
дитиною та суттєво обмежує час
спілкування її з дитиною.

Рішенням Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Відібрано малолітню ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька ОСОБА_2, який
проживає по АДРЕСА_2 та повернуто
матері ОСОБА_1

У задоволенні решти позову
відмовлено.

Рішення допущено до негайного
виконання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення в частині відібрання у
нього дитини скасувати та ухвалити
нове рішення. Апелянт посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, невідповідність
рішення вимогам ст.213 ЦПК України.

В судовому засіданні апелянт
доводи апеляційної скарги підтримав.

Позивач та її представник проти
доводів апеляційної скарги
заперечували, вважали їх
необґрунтованими.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.14 ЦПК України судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів державної
влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Судом встановлено, що рішенням
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 21.03.2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 03.06.2013 року шлюб між
сторонами розірвано, місце проживання
малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
визначено з матір'ю ОСОБА_1 за адресою:
АДРЕСА_1.

Проте, на даний час вказане рішення
суду не виконане.

У позовній заяві та в судовому
засіданні ОСОБА_1 зазначала, що
виконанню вказаного рішення
перешкоджає відповідач. Зокрема,
обмежує час у її спілкуванні з дитиною,
чинить перешкоди у зустрічах, при її
спробах забрати дитину поводить себе
агресивно, погрожує.

Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України якщо
один з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків
чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала
малолітня дитина, або дитячого закладу
(установи), в якому за рішенням органу
опіки та піклування або суду проживала
дитина, змінить її місце проживання, у
тому числі способом її викрадення, суд
за позовом заінтересованої особи має
право негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише
тоді, коли залишення її за попереднім
місцем проживання створюватиме
реальну небезпеку для її життя та
здоров'я.

Оскільки рішенням суду, яке набрало
законної сили, місце проживання дитини
визначено з матір'ю, проте, відповідач
перешкоджає виконанню вказаного
рішення, після його ухвалення обставин,
які б створювали реальну небезпеку для
життя та здоров'я дитини за місцем
проживання матері не встановлено, суд
першої інстанції обґрунтовано
задовольнив вимоги про відібрання
дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції не врахував вимог
ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини,
відповідно до яких, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини, є
безпідставними.

Так, при вирішенні спору про визначення
місця проживання дитини, суд саме й
виходив з інтересів дитини та дав
належну оцінку її небажанню жити з
матір'ю.

Разом з тим, у мотивувальній частині
рішення, суд помилково зазначив, що
спірні правовідносини не регулюються
ч.1 ст.162 СК України та застосував
вказану норму, посилаючись на ч.8 ст.8
ЦПК України (як аналогію закону).

Враховуючи наведене, рішення суду
підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 листопада 2013 року
змінити, виключити з мотивувальної
частини рішення посилання суду на те,
що спірні правовідносини не
регулюються ч.1 ст.162 СК України та
посилання на ст.8 ЦПК України.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: