Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 2/408/12/14
Провадження № 22ц/782/958/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Біловодського районного суду
Луганської області від 13 лютого 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до комунального закладу «Біловодська
центральна лікарня» про поновлення
процесуальних строків на звернення до
суду, скасуванні наказу № 89 від 31.07.2012
року, поновлення на роботі на 1,0 ставку
лікаря акушера-гінеколога з наданням 0,5
ставки лікаря ультразвукової
діагностики, про виплату заробітної
плати за період з 01.10.2012 року по 08.10.2012
року, матеріальної допомоги на
оздоровлення, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
відповідача КП „Біловодська ЦРБ", в
якому послалася, що вона не згодна з
наказом відповідача № 89 від 31 липня 2012
року, згідно якому вона з 01 жовтня 2012
року переведена
лікарем-акушером-гінекологом на 0,75
ставки та знято доплату за суміщення 0,5
ставки лікаря УЗІ. Цей наказ вважає
незаконним, оскільки вона з ним не була
ознайомлена згідно зі ст.32 КЗпП України
не пізніше ніж за два місяці перед
зміною істотних умов праці та розміру
оплати праці робітника, підпис на ньому
про ознайомлення сфальсифікована. Про
існування цього наказу їй стало відомо
під час розгляду справи за її позовом
про поновлення на роботі при зустрічі
з інспектором державної
територіальної інспекції праці в
Луганській області 21 березня 2013 року.
Крім того, вважає, що цей наказ є
незаконним ще й тому, що відповідно до
ст.. 56 КЗпП України тільки зі угодою
між працівником та роботодавцем може
бути встановлено неповний робочий
день або неповна робоча неділя,
відповідно до ст.. 172 КЗпП України
тільки на прохання інваліда
встановлюється неповний робочий день
або неповна робоча неділя, відповідно
до ст.. 17 Закону України „Про
соціальний захист інвалідів в Україні"
звільнення з ініціативи адміністрації,
перевід інваліда на іншу роботу без
його згоди не допускається. Вона з 01
жовтня 2012 року по 08 жовтня 2012 року
працювала повний робочий день згідно
графіку роботи, з яким вона була
ознайомлена під розпис і який був
затверджений завідуючою
поліклінічним відділенням, тобто на 1,0
ставку лікаря-акушера-гінеколога,
однак оплата їй проведена за 0,75 ставки.
08 жовтня 2012 року вона була незаконно
звільнена, при цьому їй не було
виплачено матеріальну допомогу у
розмірі посадового окладу на
оздоровлення відповідно до Постанови
КМУ №524 від 11 травня 2011 року „Питання
оплати праці працівників бюджетної
сфери". Тому позивачка просить:

-поновити їй строк на подачу
позову,

-скасувати дію наказу
відповідача № 89 від 31 липня 2012 року
„Про перевід", як незаконно виданого,
поновити її на роботі на 1,0 ставку
лікаря-акушера-гінеколога з наданням
доплати 0,5 ставки лікаря УЗІ за
суміщення професій,

-зобов'язати відповідача
виплатити їй заробітну плату за період
з 01 жовтня 2012 року по 08 жовтня 2012 року з
розрахунку 1,0 ставки
лікаря-акушера-гінеколога і доплати 0,5
ставки лікаря УЗІ за суміщення
професій,

-зобов'язати відповідача
виплатити їй матеріальну допомогу у
розмірі посадового окладу на
оздоровлення, оскільки у зв'язку з
незаконним звільненням 08 жовтня 2012
року їй матеріальна допомога не була
виплачена.

Рішенням Біловодського
районного суду Луганської області від
13 лютого 2014 року у задоволенні
позовних вимог відмовлено у повному
обсязі.

В апеляційній скарзі позивачка з
рішенням суду не згодна, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону,
просить скасувати його.

Заслухавши доповідача, осіб, яки
прийняли участь у розгляді справи,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

У відповідності зі ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим, при цьому
законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом, а обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Статтею 303 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції виконані.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив з того, що порушень норм
трудового законодавства під час
видання оскаржуваного наказу не
допущено з боку відповідача, оскільки
цим наказом, з яким позивачка
своєчасно ознайомлена, у зв'язку з
виробничою необхідністю на підставі
відповідного наказу МОЗ України щодо
реорганізації медичного закладу та
необхідністю виведення зі штату
Біловодського РТМО до штату
новоствореного Біловодського
районного центру ПМСД, змінювалися
умови праці фахівців-лікарів, у тому
числі позивачки, при зменшенні
робочого часу, тому підстав для
поновлення на роботі з попередніми
умовами праці немає, матеріальна
допомога надається під час основної
щорічної відпустки, заяви від
позивачки про надання основної
щорічної відпустки не надходило і
наказ про таку відпустку не видавався,
підстав для стягнення недоплаченої
заробітної плати за вказаний нею
період не знайдено, оскільки в цей
період позивачка працювала не на повну
ставку, а за відпрацьований час
заробітна плата нею отримана. Крім
того, позивачкою без поважних причин
пропущено строк звернення до суду.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку суд по суті спору дійшов
правильних висновків.

Відповідно до ст.. 32 КЗпП України
у зв'язку iз змiнами в органiзацiї
виробництва i працi допускається змiна
iстотних умов працi при продовженнi
роботи за тiєю ж спецiальнiстю,
квалiфiкацiєю чи посадою. Про змiну
iстотних умов працi - систем та розмiрiв
оплати працi, пiльг, режиму роботи,
встановлення або скасування неповного
робочого часу, сумiщення професiй, змiну
розрядiв i найменування посад та iнших -
працiвник повинен бути повiдомлений не
пізніше нiж за два мiсяцi.

Судом встановлено, що позивачка
перебувала у трудових відносинах з
Біловодським районним територіальним
медичним об'єднанням, працювала у
поліклініці лікарем
акушером-гінекологом на 1,0 ставки та за
сумісництвом професій займала 0,5
ставки лікаря УЗД. На підставі наказу
МОЗ України №129 від 23.02.2012 року «Про
затвердження примірних штатних
нормативів центру первинної медичної
(медико-санітарної) допомоги» у зв'язку
з реорганізацією медичного закладу у
відповідача та необхідністю внаслідок
цього виведення зі штату Біловодського
РТМО та передачу до штату
новоствореного Біловодського
районного центру ПМСД ставок лікарів
та середнього медичного персоналу, та
необхідністю зміни умов праці тих
лікарів, що залишаються шляхом
зменшення робочого часу, відповідачем
було видано оскаржуваний наказ № 89 від
31 липня 2012 року, яким у зв'язку з
виробничою необхідністю змінювалися
умови праці та оплати фахівців, у
числі інших, позивачка - лікар
акушер-гінеколог з 01 жовтня 2012 року
переводилася на 0,75 ставки, оскільки
вона займала єдину у поліклініці
ставку лікаря акушера-гінеколога
також з неї було знято суміщення
професій на 0,5 ставки, оскільки
позивачка не мала сертифікату
лікаря-спеціаліста після проходження
спеціалізації „ультразвукова
діагностика". З вказаним наказом
позивачка була ознайомлена 31 липня 2012
року, про що є її особистий підпис. З 01
жовтня 2012 року по 08 жовтня 2012 року, до її
звільнення, позивачка працювала з
новими умовами праці, і оплата за
відпрацьований час була проведена їй у
повному розмірі згідно нових умов.
Заяви про надання їй відпустки та
виплати матеріальної допомоги на
оздоровлення нею не подавалося,
наказів з цього приводу відповідачем
не видавалося.

Вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи,
дослідженими судом у встановленому
порядку з наданням відповідної оцінки
у сукупності.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що у відповідача дійсно були
підстави для зміни умов праці та оплати
позивачці, порядок запровадження таких
змін відповідачем дотримано, оплата за
відпрацьований час з новими умовами
проведена правильно у повному обсязі,
підстав для виплати матеріальної
допомоги не було.

Доводи апелянта про те, що суд не
взяв до увагу ту обставину, що вона не
була у порушення ст.. 32 КЗпП України
ознайомлена з оскаржуваним наказом,
про що свідчать її звернення до різних
органів з проханням сприяти в
ознайомленні з цим наказом, на увагу не
заслуговують, оскільки, як вбачається з
висновку почеркознавчої експертизи,
проведеної у кримінальній справі за
зверненням позивачки, який є письмовим
доказом у цій справі, на оскаржуваному
наказі міститься дата 31 липня 2012 року
та підпис про ознайомлення з наказом,
виконані позивачкою.

Ніяких доказів, які б
спростовували вказану обставину,
позивачкою не надано, посилання
позивачки на звернення до різних
органів, не спростовує висновків цього
письмового доказу.

Доводи апелянта про те, що
вказаний наказ сфальсифікований,
оскільки у ньому містяться виправлення
дати та номеру, на увагу не
заслуговують, оскільки судом
встановлено, що зазначенні дати та
номеру оскаржуваного наказу
відповідачем було допущено технічну
помилку, а сам наказ було видано саме 31
липня 2012 року, що підтверджено книгою
реєстрації наказів та підписом і
датою ознайомлення з наказом самої
позивачки саме 31 липня 2012 року.

Доводи апелянта про те, що суд не
взяв до уваги, що встановлення
оскаржуваним наказом неповного
робочого дня, або неповної робочої
неділі, що зроблено відповідачем
оскаржуваним наказом, не має ніякого
відношення до реорганізації
лікувального закладу, суперечить
ст..56,172 КЗпП України, ст.. 17 Закону
Закону України „Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні, бо
таке встановлення можливе лише за
згодою працівника, який є інвалідом, а
оскільки вона є інвалідом і згоди на це
не давала, тому відповідач не мав права
видавати цей наказ, на увагу не
заслуговують,

Згідно зі ст.. 56 КЗпП України за
угодою мiж працiвником i власником або
уповноваженим ним органом може
встановлюватись як при прийняттi на
роботу, так i згодом неповний робочий
день або неповний робочий тиждень.
Оплата працi в цих випадках провадиться
пропорцiонально вiдпрацьованому часу
або залежно вiд виробiтку. Робота на
умовах неповного робочого часу не
тягне за собою будь-яких обмежень
обсягу трудових прав працiвникiв.

Відповідно до ст.. 172 КЗпП України
у випадках, передбачених
законодавством, на власника або
уповноважений ним орган покладається
обов'язок органiзувати навчання,
переквалiфiкацiю i працевлаштування
iнвалiдiв вiдповiдно до медичних
рекомендацiй, встановити на їх прохання
неповний робочий день або неповний
робочий тиждень та створити пiльговi
умови працi.

Також, відповідно до частини
третьої статті 17 Закону України "Про
основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні" від 21.03.1991 875-XII
відмова в укладенні трудового договору
або в просуванні по службі, звільнення
за ініціативою адміністрації,
переведення інваліда на іншу роботу
без його згоди з мотивів інвалідності
не допускається, за винятком випадків,
коли за висновком медико-соціальної
експертизи стан його здоров'я
перешкоджає виконанню професійних
обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці
праці інших осіб, або продовження
трудової діяльності чи зміна її
характеру та обсягу загрожує
погіршенню здоров'я інваліда.

Судом встановлено, що видання
оскаржуваного наказу відповідачем
здійснено на виконання вказаного
наказу МОЗ України щодо реорганізації
медичної установи, а не у порядку
визначеному вказаними нормами
матеріального права, тому у такому
випадку згоди працівника не
вимагається.

Крім того, у даному випадку
оскаржуваним наказом змінено умови
праці та оплати позивачки, а не
вирішено питання щодо її звільнення чи
переводу на іншу роботу.

Доводи апелянта про те, що ніяких
змін до штатного розпису з 01 жовтня 2012
року стосовно розміру ставок, які вона
займала, не внесено, а після зняття з
неї часток цих ставок, вони були
передані іншим лікарям, на увагу не
заслуговують, оскільки ніяких доказів
з цього приводу суду не надано.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно відмовив у виклику та
допиту свідків на підтвердження цих
обставин, на увагу не заслуговують,
оскільки Наказ МОЗ України, на
підставі якого вирішено питання щодо
змін умов праці та оплати лікарям, є
чинним, крім позивачки цим наказом
змінено умови праці та оплати також
іншим лікарям, а та обставина, що
відповідачем у подальшому
вирішувалися питання оплати праці
інших лікарів, не є підставою вважати,
що реорганізації, внаслідок якої було
змінено умови праці та оплати
позивачці, не було.

Доводи апелянта про те, що у
період з 01 по 08 жовтня 2012 року вона
працювала повний робочий день згідно
графіку, а тому оплата проведена
виходячи з 0,75 ставки, є неправильною, на
увагу не заслуговують.

Відповідно до ст.. 94 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Доказів того, що позивачкою у
вказаний період було відпрацьовано
робочих годин, виходячи з 1,0 ставки,
суду не надано, згідно табелю у
вказаний період позивачка виконувала
свої обов'язки неповний робочий час, і
саме згідно табелю виходів їй
проведено оплату, що нею не
оспорюється, сама по собі наявність
графіку не скасовує оскаржуваний
наказ стосовно умов праці позивачки,
отже підстав для оплати її роботи у
цей період у розмірі повної ставки не
вбачається.

Доводи апелянта про те, що
закінчивши вищий учбовий заклад та
отримавши спеціальність «лікувальна
справа», вона має право займати
лікувальне місце всіх найменувань у
лікувальних закладах, а також
пройшовши спеціальні курси, вона має
право на суміщення професії лікаря УЗД,
тому підстав для зняття з неї суміщення
у відповідача не було, на увагу не
заслуговують, оскільки для займання
посади лікаря вказаної спеціалізації
відповідно до наказу МОЗ України №340
від 28 листопаду 1997 року „Про
удосконалення організації служби
променевої діагностики та променевої
терапії", Довідника кваліфікаційних
характеристик професій працівників,
випуск 78 „охорона здоров'я",
затвердженого та впровадженого у дію
наказом МОЗ України № 117 від 29.03.2002
року, наказу МОЗ України №385 від 28.10.2002
року „Про затвердження переліків
закладів охорони здоров'я, лікарських,
провізорських посад та посад молодших
спеціалістів з фармацевтичною освітою
у закладах охорони здоровья",
необхідно мати сертифікат саме лікаря
- спеціаліста „ультразвукова
діагностика", якого у неї немає.

Доводи апелянта про те, що суд
безпідставно відмовив їй у прийнятті
уточненого позову у ході розгляду
справи, чим порушив ст.. 27 та 31 ЦПК
України, оскільки вона має право
протягом всього розгляду справи
уточнювати позовні вимоги, на увагу не
заслуговує, бо як вбачається з
матеріалів справи, нею таке уточнення
подано було після початку розгляду
справи, тобто з порушенням вимог
цивільного законодавства стосовно
стадії процесу, на якій можуть бути
подані уточнення до позову.

Доводи апелянта, що їй не
виплачена матеріальна допомога у
розмірі посадового окладу на
оздоровлення відповідно до Постанови
КМУ №524 від 11 травня 2011 року „Питання
оплати праці працівників бюджетної
сфери", на увагу не заслуговують,
оскільки така допомога надається під
час основної щорічної відпустки, у той
час, як заяви від позивачки про надання
основної щорічної відпустки не
надходило і наказ про таку відпустку
їй не видавався.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично містять у собі особисте
суб'єктивне тлумачення апелянтом
правових норм та обставин спарви, що не
спростовує висновків суду по суті
спору.

Таким чином, рішення суду по суті
спору відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Разом з тим, як вбачається з
мотивувальної частини рішення суд
дійшов висновку щодо пропуску
позивачкою без поважних причин строку
звернення до суду з позовом,
встановленого ст.. 233 КЗпП України, який
становить три місяці, що також є
підставою для відмови у задоволенні
позову.

Судова колегія вважає, що такий
висновок суду є помилковим.

За загальним правилом, як це
випливає зі змісту ст.. 233 КЗпП України
пропуск строку звернення до суду може
бути самостійною підставою для відмови
у задоволенні позову у разі, якщо
вимоги позивача є обгрунтованими,
однак без поважних причин пропущено
строк звернення до суду. У разі, якщо
вимоги є необґрунтованими, то питання
дотримання строку звернення до суду не
обговорюються, оскільки строки
застосовуються тільки до порушених
прав, а у разі відсутності факту
порушення прав, підстав для
застосування строків немає.

Отже судова колегія вважає, що у
даному випадку посилання суду першої
інстанції на пропуск позивачкою
строку звернення до суду, є помилковим,
і це посилання має бути виключено з
мотивувальної частини рішення.

Однак ця обставина не впливає на
правильність винесеного по суті спору
рішення суду про відмову у задоволенні
позову, про що зазначено у резолютивній
частині його, отже судова колегія не
вбачає підстав для його скасування або
зміни.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

5) постановити ухвалу про повне або
часткове скасування рішення суду
першої інстанції і направити справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

За таких обставин, оскільки
рішення суду першої інстанції по суті
спору відповідає обставинам справи та
вимогам закону, доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду,
ці доводи були предметом дослідження
суду першої інстанції, їм надано
відповідну оцінку, тому підстав для
скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. 303,307,308,313,314,315 ЦПК України,
судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Біловодського районного
суду Луганської області від 13 лютого 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до комунального закладу
«Біловодська центральна лікарня» про
поновлення процесуальних строків на
звернення до суду, скасуванні наказу №
89 від 31.07.2012 року, поновлення на роботі
на 1,0 ставку лікаря акушера-гінеколога
з наданням 0,5 ставки лікаря
ультразвукової діагностики, про
виплату заробітної плати за період з
01.10.2012 року по 08.10.2012 року, матеріальної
допомоги на оздоровлення - залишити без
змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: