СУД МІСТА КИЄВА
____________________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013р. по цивільній
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Український капітал» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

встановила:

у липні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача
133 495,41грн. заборгованості за кредитним
договором та 1 335грн.судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 27 грудня 2007р. уклав
з відповідачем кредитний договір,
відповідно до якого позичальник
отримала 12 000доларів США строком до 27
грудня 2010р. зі сплатою 16% річних та
зобов'язалася повертати кредит
щомісячними платежами відповідно до
погодженого графіку.

Проте, відповідач умови
кредитного договору не виконувала, з
березня 2008р. кредит не погашала, у
зв'язку із чим виникла заборгованість у
сумі 8 879,82доларів США по поверненню
кредиту, що становить 70 976,40грн., 56
436,71грн. пені по простроченому кредиту
та 5 082,30грн. пені по простроченим
відсоткам та штрафні санкції.

Заочним рішенням суду від 26
вересня 2013р. позов задоволено.

Ухвалою суду від 25 листопада 2013р.
заява відповідача про перегляд
заочного рішення суду залишена без
задоволення.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на те, що суд
безпідставно не взяв до уваги ту
обставину, що рішенням Святошинського
районного суду м. Києва сума боргу за
кредитним договором та пеня стягнуті з
ОСОБА_2, який був поручителем за даним
кредитним договором і фактично
отримував кредитні кошти.

Також апелянт вважала, що суд
повинен був закрити провадження по
справі, оскільки існує рішення суду про
стягнення заборгованості за кредитним
договором з поручителя і судовим
рішенням було встановлено, що саме
ОСОБА_2 отримував кредитні кошти.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення представника банку,
яка заперечувала проти апеляційної
скарги, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 27 грудня
2007р. між ВАТ «Банк «Український
капітал»,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/1159/2014
Головуючий у суді першої
інстанції: Мальченко О.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.правонаступником якого є позивач,
та ОСОБА_1 укладений кредитний договір
№ 77св-07, відповідно до якого
позичальник отримала 12 000 доларів США
строком до 26 грудня

- 2
-

2010р. зі сплатою 16% річних.

Задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач належним чином не
виконувала зобов'язання за кредитним
договором, у зв'язку із чим виникла
заборгованість, яка підлягає стягненню
з боржника у примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
так як він відповідає обставинам
справи та ґрунтується на нормах
матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Апелянт не оспорює отримання
кредитних коштів, а також не заперечує,
що умови кредитного договору не
виконувалися і відповідно до
погодженого графіку щомісячні платежі
нею не вносилися.

Дані обставини також
підтверджені наданими банком
документами: графіком погашення
заборгованості, який погоджений
сторонами, та розрахунком
заборгованості, з якого вбачається, що
заборгованість за кредитним договором
погашалася не регулярно, а останній
платіж було здійснено у листопаді 2008р.

З наданого банком розрахунку
встановлено, що заборгованість по
кредитному договору становить: 8 879,82
доларів США по тілу кредиту, що
становить 70 976грн. 40коп., а також
відповідно до умов кредитного договору
банком нарахована пеня за прострочення
сплати кредиту у сумі 56 436,71грн. та за
прострочення сплати відсотків за
користування кредиту і штраф у сумі 6
082,30грн.

Твердження апелянта про
необґрунтоване збільшення банком
розміру заборгованості, колегія суддя
вважає безпідставним, так як з наданого
розрахунку вбачається, що кредит не
погашався з листопада 2008р., і позивачем
пред'явлені вимоги про стягнення
неповернутих кредитних коштів та
нарахованої пені з лютого 2008р. по
грудень 2010р.

При цьому, відповідачем не
заявлялося про застосування позовної
давності до вимог про стягнення пені.

Доводи апелянта про те, що банк
не мав правових підстав звертатися до
суду з позовом про стягнення з неї
заборгованості за кредитним договором,
так як ця заборгованість стягнена
рішенням суду з поручителя ОСОБА_2, який
фактично отримав кредитні кошти,
колегія суддів вважає необґрунтованим.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у
разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки.

Згідно з частиною першою статті 543 ЦК
України у разі солідарного обов'язку
боржників (солідарних боржників)
кредитор має право вимагати виконання
обов'язку частково або в повному обсязі
як від усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Отже, за законом у цьому випадку немає
так званої обов'язкової процесуальної
співучасті, тобто законом передбачено
право позивача звернутися до суду до
кожного з боржників окремо.

Крім того, відповідачем суду першої
інстанції не було надано доказів у
підтвердження

- 3 -

того, що ОСОБА_2 погасив заборгованість
за кредитним договором, а з наданого
представником позивача апеляційному
суду листа Відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
від 16 січня 2014р. встановлено, що дана
заборгованість ОСОБА_2 не погашена.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку про
те, що відповідач, отримавши грошові
кошти відповідно до кредитного
договору та зобов'язавшись виконувати
умови договору, повинна повернути
банку кредитні кошти та сплатити пеню
і штраф, які передбачені умовами
договору.

Посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції повинен був закрити
провадження у справі, оскільки наявне
рішення суду про стягнення
заборгованості по цьому кредитному
договору, суперечить положенням статті
205 ЦПК України, оскільки рішення суду
про стягнення заборгованості з
відповідача не ухвалювалося.

Крім того, предметом спору за позовом
банку до ОСОБА_2 були договірні
відносини між кредитором та
поручителем за договором поруки, а за
даним позовом предметом спору є
правовідносини між кредитором та
боржником за кредитним договором, що
також спростовує доводи апелянта про
необхідність закриття провадження у
справі.

Твердження відповідача про те, що спір
між нею та банком вже був предметом
судового розгляду і постановлене
заочне рішення суду було скасовано, а у
подальшому банк відмовився від позову,
не знайшло свого підтвердження, так як
з наданих суду першої інстанції
документів вбачається, що ухвалою суду
від 14 жовтня 2010р. позовна заява була
залишена без розгляду, що не позбавляє
права позивача звернутися до суду з
аналогічною позовною заявою повторно.

Доводи апелянта про те, що розгляд
даного спору був неможливий без
притягнення до участі у справі
поручителя ОСОБА_2, колегія суддів
вважає безпідставним, оскільки даним
рішенням інтереси поручителя не
зачіпаються.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 26 вересня 2013р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: