АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц-/796/5095/14
Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

головуючого -
Панченка М.М.

суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

при секретарі -
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 3 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «Торговий
Дім «Валінор» про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Торговий Дім
«Валінор» (далі - ТОВ»ТД»Валінор») і
просила винести рішення, яким стягнути
з відповідача на свою користь середній
заробіток за час затримки повного
розрахунку при звільненні, у сумі
30.106грн.79 коп.

Зазначала, що з 27 червня 2013 року
вона була звільнена з посади
заступника начальника юридичного
відділу ТОВ»ТД»Валінор» за
домовленістю сторін за п.1 с.36 КЗпП,
однак, в порушення вимог ст.116 КЗпП,
відповідачем не був здійснений повний
розрахунок по заробітній платі.

Інших вимог, крім стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, позивачка
перед судом не висувала.

Рішенням Дніпровського районного суду
м.Києва від 3 грудня 2013 року у позові
відмовлено з тих підстав, що
відповідачем не було допущено
порушення трудових прав позивачки, які
б давали підстави для застосування ст.
117 КЗпП.

В поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1 просить скасувати рішення, як
постановлене на неповно з"ясованих
обставинах з порушенням вимог
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити позов.

Послалась на те, що суд першої
інстанції неправильно застосував ст. 117
КзпП, оскільки має місце несвоєчасний
розрахунок позивачки після звільнення
з роботи, що, на її думку, тягне
відповідальність роботодавця у
вигляді стягнення на користь позивачки
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
належить відхилити, а рішення залишити
без змін з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи,
позивачка ОСОБА_1 в період з 28 травня 2013
року по 27 червня 2013 року була
працевлаштована за трудовим договором
на невизначений термін на посаді
заступника начальника юридичного
відділу ТОВ»ТД»Валінор» і була
звільнеа з роботи за домовленістю
сторін за п.1 с.36 КЗпП.

Оскільки відповідачем в день
звільнення позивачки з роботи не була
виплачена заборгована заробітна плата
за травень 2013 року у сумі 4.022 грн.82 коп.
та червень 2013 року у сумі 20.292 грн.74 коп.,
відповідачем зазначені виплати були
здійснені частинами шляхом
зарахування на її картковий рахунок
заборгована заробітна плата у розмірі
24.315 грн.56 коп..

Таким чином, остання виплата
заборгованої заробітної плати на
картковий рахунок позивачки була
здійснена 13 серпня 2013 року.

Загальна сума заборгованості
сторонами не оспорюється.

Пославшись на те, що в порушення
вимог ст.116 КЗпП, відповідачем
несвоєчасно виплачувалась заробітна
плата, а в день звільнення не був
здійснений повний розрахунок по
заробітній платі, позивачка звернулась
з даним позовом до суду, вимагаючи
стягнення середнього заробітку за час
затримки повного розрахунку у сумі 30.106
грн.79 коп. за 47 днів затримки за період з
28 червня по 13 серпня 2013 року, виходячи
із середньоденного заробітку у
розмірі 640 грн.57 грн.

У відповідності до ст.116 КЗпП власник
підприємства, або уповноважений ним
орган зобов»язані провести із
звільненим працівником повний
розрахунок в день звільнення. А якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред»явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.

А, згідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати
з вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
ст.116 цього Кодексу, при відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні
позову, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції правомірно керувався
указаною нормою, з якої слідує, що
нездійснення роботодавцем виплати
належних звільненому працівникові сум
у строки, передбачені ст.116 КЗпП, є
підставою для застосування
відповідальності, передбаченої ч.1 ст.117
КЗпП, виплати середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, незалежно від тривалості
затримки розрахунку. При цьому,
визначальними є такі юридично значущі
обставини, як невиплата належних
працівникові сум при звільненні та
факт проведення з ним остаточного
розрахунку.

Суд першої інстанції також
обґрунтовано керувався роз»ясненнями,
викладеними у п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.12.1999 року
№13 «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці», із
аналізу яких слідує, що у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, а при непроведенні
розрахунку до розгляду справи - по день
постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Грунтуючись на зазначених
нормах трудового законодавства та
роз»ясненнях Верховного Суду України,
враховуючи, що відповідачем на користь
позивачки була повністю виплачена
заборгована заробітна плата станом на
13.08.2013 року, а позивачкою не доведено
обгрунтованість розрахунку розміру
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, суд першої
інстанції дійшов правомірного
висновку про відмову у задоволенні
позову.

Суд апеляційної інстанції
враховує зауваження, викладене в
апеляційній скарзі, відносно
помилкового посилання суду в
мотивувальній частині рішення на
розрахунковий період (47 днів),
зазначений судом, як - з 13.08.2013 року по
30.09.2013 року, замість правильного, який
зазначений позивачкою - з 28.05.2013 року по
13.08.2013 року.

Беручи до уваги, що указана
описка суду є не суттєвою і не впливає
на об»єктивність та правильність
вирішеного спору, колегія суддів не
вбачає за необхідне вносити зміни у
рішення суду першої інстанції з цих
підстав.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів дійшла висновку, що
рішення суду першої інстанції винесене
на повно з»ясованих обставинах з
дотриманням вимог матеріального та
процесуального права, а доводи,
викладені в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 3 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але
може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з
моменту проголошення шляхом подання
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді