Провадження № 2/161/32/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

20 січня 2014 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд
Волинської області в складі:

головуючого - судді ФілюкТ.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

прокурора Ніценко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
виконавчого комітету Луцької міської
ради в інтересах малолітнього ОСОБА_4
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відібрання
дитини,

в с т а н о в и в :

Виконавчий комітет Луцької міської
ради звернувся до суду в інтересах
малолітнього ОСОБА_4 з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відібрання дитини
без позбавлення батьківських прав.

Свій позов мотивує тим, що в березні 2012
року у службу у справах дітей надійшов
лист з управління освіти про
незадовільне відвідування ЗОШ №25
учнем 2 класу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
проханням залучити дитину до навчання.

Вказує, що малолітній ОСОБА_4 проживає
разом із матір'ю ОСОБА_2 Батько дитини
ОСОБА_4 проживає окремо від сім'ї,
батьки дитини не мають позитивного
виховного впливу на сина та не
контролюють відвідування сином
навчального закладу, у зв'язку з чим
наказом служби у справах дітей ОСОБА_4,
був поставлений на облік як дитина, яка
опинилась в складних життєвих
обставинах, матері дитини було
роз'яснено, що майбутнє дитини залежить
від отриманої освіти.

Зазначає, що малолітній ОСОБА_4
самовільно залишає постійне місце
проживання, внаслідок чого 10 квітня 2012
року був доставлений у притулок для
дітей, добровільно відмовляється
відвідувати навчання та безпідставно
пропускає уроки у школі. Працівниками
служби у справах дітей Луцької міської
ради було неодноразово проведено
профілактичні бесіди з батьками дитини
з метою забезпечити відвідування
малолітнім ОСОБА_4 навчального закладу,
однак мати дитини на дані бесіди реагує
агресивно, вказує, що її син буде
відвідувати навчання, коли в нього
з'явиться на це бажання.

Систематичний пропуск ОСОБА_4 занять
свідчить про неналежне виконання
батьками своїх батьківських
обов'язків, ОСОБА_2 не усвідомлює, що
саме вона повинна організувати процес
навчання дитини, обирати такі методи і
форми виховання, які б відповідали
інтересам дитини, а не підтримувати
сина у його бажаннях. Мати дитини
функціонально не спроможна
забезпечити здобуття дитиною освіти,
підготувати сина до самостійного
життя. З моменту окремого проживання
батько дитини самоусунувся від
виховання та утримання сина.

На підставі викладеного, просить
відібрати малолітнього ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, від батьків ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 без позбавлення батьківських
прав.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала та
просила їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідачі позов
не визнали, просили відмовити в його
задоволенні.

Прокурор в судовому засіданні просила
позов задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін по справі,
показання свідків, дослідивши письмові
докази по справі, суд прийшов до
висновку, що в позові слід відмовити з
наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 150 СК України
батьки зобов'язані виховувати дитину в
дусі поваги до прав та свобод інших
людей, любові до своєї сім'ї та родини,
свого народу, своєї Батьківщини.

Батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Батьки зобов'язані забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

Судом встановлено, що малолітній
ОСОБА_4 проживає разом із матір'ю
ОСОБА_2, батько дитини - ОСОБА_3 проживає
окремо від сім'ї.

Відповідно до ч.І ст. 170 Сімейного
Кодексу України, суд може постановити
рішення про відібрання дитини від
батьків або одного з них, не
позбавляючи їх батьківських прав, у
випадках, передбачених пунктами 2-5
частини першої статті 164 цього
Кодексу, а також в інших випадках, якщо
залишення дитини у них є небезпечним
для її життя, здоров»я і морального
виховання.

Пунктами 2-5 ст. 164 СК України
передбачені підстави для
позбавлення батьківських прав, які
згідно положень ч.1 ст. 170 можуть
слугувати підставами для відібрання
дитини від батьків без позбавлення їх
батьківських прав. Зокрема, це
ухилення від виконання своїх
обов»язків по вихованню дитини,
жорстоке поводження з дитиною,
хронічний алкоголізм або наркоманія
батьків а також випадки, коли батьки
вдаються до будь-яких видів
експлуатації дитини, примушують її до
жебракування та бродяжництва. У цьому
разі дитина передається другому з
батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за
їх бажанням або органові опіки та
піклування.

Жодної з цих обставин на час розгляду
судом справи та ухвалення судового
рішення не встановлено.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
п. 16 Постанови «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» №3 від 30 березня 2007
року ухилення батьків від виконання
своїх обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

З огляду на викладене, при вирішенні
питання щодо доцільності позбавлення
осіб батьківських прав та/або
відібрання дітей від батьків судам
необхідно з'ясовувати конкретні
обставини ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків та якими
доказами вони підтверджуються.

Так, на підтвердження своїх вимог та
заперечень щодо доцільності
відібрання малолітньої дитини від
відповідачів позивач надав акти
комунального закладу «луцька
загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №
25 та акти комунального закладу
«Луцький навчально-реабілітаційний
центр Луцької міської ради» про
невідвідування ОСОБА_4 школи, листи
Служби у справах дітей про залучення
до навчання ОСОБА_4,
психолого-педагогічну характеристику
ОСОБА_4, висновок служби у справах дітей
Луцької міської ради про доцільність
відібрання малолітнього ОСОБА_4 від
батьків без позбавлення батьківських
прав.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про усиновлення і про
позбавлення та поновлення
батьківських прав» від 20 березня 2007
року № 3 (далі - Постанова)
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей.

У випадку, що є предметом розгляду
даної справи, відсутні підстави для
висновку про винну поведінку
відповідачів та свідоме нехтування
ними своїми обов»язків по вихованню
сина ОСОБА_4

Оцінивши досліджені в суді докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що в судовому засіданні не встановлено,
що ОСОБА_2 ухиляється від виконання
своїх батьківських обов»язків по
вихованню дитини, свідомо нехтуючи
ними, а також враховуючи ставлення
матері до дитини, суд вважає, що підстав
передбачених законом для відібрання
дитини від матері немає.

Відповідно о ст.. 3 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 р., в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року (далі - Декларація), у принципі 6
проголошено, що дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір»ю.

За таких обставин, суд прийшов до
висновку, що відібрання дитини від
матері не забезпечуватиме інтересів
самої дитини та може стати
психотравмуючим фактором для неї.

Крім того, вимога про відібрання
малолітнього ОСОБА_4 від батька є
безпідставною також виходячи з того, що
дитина з ОСОБА_3 не проживає.

Керуючись ст. ст.10, 11, 58, 60, 212-215 ЦПК
України, ст. 150, 164, 170 СК України, ст.ст. 7,
16 Загальної декларації прав людини, від
10.12.1948 року, ст.7, ст.9 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989 p., Закону України "Про
охорону дитинства" , суд

В И Р І Ш И В :

В позові виконавчого комітету
Луцької міської ради в інтересах
малолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про відібрання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Луцький міськрайонний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Т.М.Філюк