У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної
О.О.Суддів:Касьяна О.П.,Коротуна В.М.,
Ступак О.В., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
третя особа - Дев'ята Донецька державна
нотаріальна контора, про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
визнання права власності в порядку
спадкування, за позовом ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Дев'ята
Донецька державна нотаріальна контора,
про визнання права власності в порядку
спадкування, за зустрічним позовом
ОСОБА_7, яка діє у власних інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_9 до
ОСОБА_6, ОСОБА_8, третя особа - Дев'ята
Донецька державна нотаріальна контора,
про визнання права власності в порядку
спадкування, за касаційною скаргою
ОСОБА_7, яка діє у власних інтересах та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, на
рішення Будьонівського районного суду
м. Донецька від 14 березня 2013 року
та рішення апеляційного суду Донецької
області від 13 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання права власності в
порядку спадкування.

Зазначав, що з 1973 року перебував у
фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_10.
і проживав з нею однією сім'єю у будинку
АДРЕСА_1.

У 2002 році вони придбали житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2, оформивши правовстановлюючі
документи на будинок на ім'я ОСОБА_10., та
проживали разом у цьому будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10. померла;
після її смерті він фактично прийняв
спадщину та є спадкоємцем четвертої
черги за законом.

ОСОБА_7 є дружиною ОСОБА_11. - сина
ОСОБА_10., який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
не прийнявши спадщину після смерті
матері.

Посилаючись на те, що ОСОБА_7
відмовилась від спадщини після смерті
ОСОБА_10., на підставі статті 1264
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) просив установити факт
проживання його однією сім'єю з ОСОБА_10.
та визнати за ним право власності в
порядку спадкування на житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2.

У листопаді 2012 року ОСОБА_7, яка діє у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_9., звернулась до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_6, ОСОБА_8 про визнання права
власності в порядку спадкування.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла
мати її чоловіка, ОСОБА_11., -
ОСОБА_10.

На час відкриття спадщини вона з
чоловіком - ОСОБА_11 та сином - ОСОБА_9
постійно проживали з ОСОБА_10. у
житловому будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що ОСОБА_11 прийняв
спадщину після смерті ОСОБА_10. у
порядку статті 1268 ЦК України, проте
право власності ОСОБА_10. на
вказаний житловий будинок у
встановленому законом порядку не
зареєстроване, просила встановити факт
постійного проживання ОСОБА_11. з
ОСОБА_10. на час її смерті; визнати за нею
та за ОСОБА_9 право власності на 1/4
частину зазначеного житлового будинку
за кожним.

У листопаді 2012 року ОСОБА_8 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
визнання права власності в порядку
спадкування.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла
його мати, ОСОБА_10.

Посилаючись на те, що він пропустив
строк для прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_10. з поважної причини,
просив визнати причину пропуску строку
для прийняття спадщини поважною та
визнати за ним право власності на 1/2
частину житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Будьонівського районного
суду м. Донецька від 14 березня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено; у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено;
позовні вимоги ОСОБА_7, яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_9.,
задоволено частково: визнано за ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на
житловий будинок, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2, в порядку спадкування
по представленню після смерті ОСОБА_10.,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 13 червня 2013 року рішення
Будьонівського районного суду м.
Донецька від 14 березня 2013 року в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_7, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_9., та відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
скасовано; ухвалено в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_9., відмовлено;
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено
частково: встановлено факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_10. у
період з 1973 року до її смерті -
ІНФОРМАЦІЯ_2 року; у задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено; у
решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, яка діє у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_9., порушує
питання про скасування рішення
Будьонівського районного суду м.
Донецька від 14 березня 2013 року та
рішення апеляційного суду Донецької
області від 13 червня 2013 року та
ухвалення нового рішення про
задоволення її позовних вимог та
відмову ОСОБА_6 і ОСОБА_8 у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів не
відповідають.

Судами встановлено, що 23 червня 2003 року
між ОСОБА_12 (продавець) та ОСОБА_10.
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_10. померла.

ОСОБА_11 та ОСОБА_8 є дітьми померлої
ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер син ОСОБА_10. -
ОСОБА_11

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6,
зустрічних позовних вимог ОСОБА_8 та
позовних вимог ОСОБА_7, яка діє в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_9., суд
першої інстанції виходив з того, що
докази проживання ОСОБА_6 однією сім'єю
з ОСОБА_10. відсутні, а також, що причини
пропуску строку для прийняття спадщини
ОСОБА_8 не є поважними, крім того, суд
вважав, що та обставина, що ОСОБА_11 за
життя не оформив право на спадщину в
установленому законом порядку, є
підставою для відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_7 про встановлення
факту постійного проживання ОСОБА_11.
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції повністю погодитись не
можна.

Відповідно до частини третьої статті
1268 ЦК України спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Закріплене у частині третій статті 1268
ЦК України право спадкоємця на
спадкування ЦК України не ставить у
залежність від оформлення спадкоємцем
свого права на спадщину у
передбаченому главою 89 ЦК України
порядку.

Згідно з частиною п'ятою статті 1268 ЦК
України незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини та за частиною
третьою статті 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно. Проте нормами цієї
статті, так само як й іншими нормами
цивільного права, не визначено
правових наслідків недотримання
такого обов'язку у вигляді втрати права
на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину та не здійснив
його державної реєстрації.

Отже, само по собі неоформлення
спадкоємцем права на спадщину не
впливає на закріплене законом право
спадкоємця на спадкування та не
свідчить про те, що спадкоємець не
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини й не є правовою
підставою для відмови в задоволенні
вимог про встановлення факту їх
постійного проживання.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції в цій частині без змін та
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_7, яка діє в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_9., в частині
визнання права власності в порядку
спадкування, апеляційний суд,
зазначивши про те, що неповнолітній
ОСОБА_7 успадковує після смерті
батька, ОСОБА_11., водночас не усунув
допущені судом першої інстанції
порушення у застосуванні зазначених
норм матеріального права, та
безпідставно застосував положення
статті 1266 ЦК України, що визначають
порядок спадкування за правом
представлення, та які не підлягають
застосуванню до спірних правовідносин.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_6 в частині встановлення
факту проживання однією сім'єю з
ОСОБА_10. у період з 1973 року до 8
червня 2006 року, апеляційний суд,
усупереч вимогам статей 60, 212-214 ЦПК
України залишив поза увагою та не дав
оцінку тій обставині, що в період до 17
серпня 1978 року ОСОБА_6 перебував у шлюбі
з ОСОБА_13., який було розірвано 17 серпня
1978 року (а.с. 150а).

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не давши належної
оцінки доказам, суди допустили
порушення норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи та
відповідно до частини другої статті 338
ЦПК України є підставою для скасування
ухвалених судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_9, задовольнити
частково.

Рішення Будьонівського районного суду
м. Донецька від 14 березня 2013 року та
рішення апеляційного суду Донецької
області від 13 червня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна Судді:О.П.
Касьян В.М. Коротун О.В. Ступак С.П.
Штелик