АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
КИЄВА№22-ц/796/3005/2014
Головуючий у1-й інстанції - Сирбул О.Ф.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого
Панченка М.М.,

суддів
Вербової І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі
Мікітчак А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
20 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
Головне управління юстиції у м. Києві,
державний нотаріус Шістнадцятої
Київської нотаріальної контори
Трапезнікова Зінаїда Олексіївна, про
визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2013 року, ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договору дарування, укладеного між її
братом - ОСОБА_6 та його сином - ОСОБА_7.
/а.с. 2-5/

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_2 зазначила, що договір дарування
квартири АДРЕСА_1, було укладено її
братом помилково, так як останній був
впевнений, що підписує договір
довічного утримання, а у зв'язку зі
станом здоров'я не міг прочитати його
текст. Крім того, посилалась на те, що у
вересні 2010 року ОСОБА_6 заповів їй
належну йому на праві власності
вищезазначену квартиру, що свідчить
про неправомірність укладення
договору дарування між ним та ОСОБА_8.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року у
задоволенні зазначеного позову
відмовлено./а.с. 93-97/

Не погодившись з таким судовим
рішенням, позивачем подано апеляційну
скаргу, в якій ОСОБА_2 просить рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
20 грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
в повному обсязі./а.с. 100-107/

В своїй апеляційній скарзі посилається
на доводи, викладені у позовній заяві.
Зокрема, зазначає, що судом першої
інстанції не надано достатньої
правової оцінки позовній заяві ОСОБА_6
до ОСОБА_7 про визнання договору
дарування недійсним. Крім того, вказує
на порушення судом норм процесуального
права в частині відхилення клопотань
позивача про виклик свідків та
витребування документів.

В судовому засіданні позивачка та її
представник просили апеляційну скаргу
задовольнити, посилаючись на викладені
в ній доводи.

Відповідачка ОСОБА_3 та представник
відповідачів проти задоволення
апеляційної скарги заперечували.

Представник нотаріальної контори про
час та місце розгляду апеляційної
скарги повідомлений належним чином,
направив клопотання про розгляд справи
за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Панченка
М.М., пояснення осіб, що з'явились до
суду, з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія приходить до висновку про те,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 є рідним братом позивачки, що
підтверджується свідоцтвами про
народження. /а.с. 7, 8/

20 серпня 1997 року між ОСОБА_6 та його
сином - ОСОБА_7 укладено договір
дарування квартири АДРЕСА_1, який
посвідчено державним нотаріусом
Шістнадцятої Київської державної
нотаріальної контори. /а.с. 9/

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, а
вищезазначена квартира відповідно до
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом від 22 листопада 2002
року перейшла у власність в рівних
частках його донькам - ОСОБА_9 та ОСОБА_3.
/а.с. 71/.

07 вересня 2010 року ОСОБА_6 заповів
квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_2 /а.с. 10/, яка
після смерті брата 06 листопада 2012 року,
звернулася до Шістнадцятої Київської
державної нотаріальної контори, де їй
стало відомо про те, що діє договір
дарування від 20 серпня 1997 року,
укладений на користь сина ОСОБА_6 -
ОСОБА_7.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що договір
дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_7
укладений шляхом вільного
волевиявлення сторін та з дотриманням
всіх норм діючого на той час
законодавства, а саме: Закону України
«Про нотаріат» від 02.09.1993 року та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року.

Колегія судів погоджується з таким
висновком.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень Цивільного
кодексу України, що набрав чинності з
01.01.2004 р., Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки, договір дарування укладався
20 серпня 1997 року, судом першої
інстанції вірно застосовано Цивільний
кодекс Української РСР 1963 року.

Так, згідно ст. 243 Цивільного кодексу
Української УРСР за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

За змістом ст. 45 Цивільного кодексу
Української РСР недодержання форми
угоди, якої вимагає закон, тягне за
собою недійсність угоди лише в разі,
якщо такий наслідок прямо зазначено в
законі.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Цивільного
кодексу УРСР угода, укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення, може
бути визнана недійсною за позовом
сторони, яка діяла під впливом
помилки.

Таким чином, відповідно до
вищезазначеної норми, угода може бути
визнана судом недійсною, як укладена
внаслідок помилки, лише за позовом
сторони (громадянина чи організації),
що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку
слід розуміти таке неправильне
сприйняття стороною суб'єкта, предмета
чи інших істотних умов угоди, що
вплинуло на її волевиявлення, при
відсутності якого за обставинами
справи можна вважати, що угода не була б
укладена.

Разом з тим, посилання скаржника на
факт звернення ОСОБА_6 з позовом до
ОСОБА_7 про визнання договору дарування
недійсним як на підтвердження
неправомірності укладення такого
договору не приймаються колегією
суддів до уваги, оскільки один лише
факт подання такої заяви не свідчить
про укладання правочину під впливом
помилки. Крім того, вищезазначений
позов було залишено судом без
розгляду./а.с. 14/

Інші доводи позивачки, викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 20 грудня 2013
року ухвалено на повно з'ясованих
обставинах з дотриманням норм
матеріального та процесуального права
і не може бути скасоване з підстав,
наведених в апеляційній скарзі.

З огляду на вищевикладене та керуючись
ст. ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: