Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької
В.С., Коротуна В.М.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за скаргою ОСОБА_3 на дії
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Заліщицького районного управління
юстиції Тернопільської області, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу
Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 13 листопада
2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 26 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаною скаргою, у якій просив
визнати неправомірними дії начальника
відділу державної виконавчої служби
Заліщицького районного управління
юстиції Тернопільської області (далі -
ВДВС Заліщицького РУЮ Тернопільської
області) Хованця А.І., які виявилися у
винесенні постанови про арешт майна
боржника та оголошенні заборони на
його відчуження від 30 липня 2013 року ВП
№ 34758008; зобов'язати начальника ВДВС
Заліщицького РУЮ Тернопільської
області Хованця А.І. скасувати
постанову про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 30 липня 2013 року ВП
№ 34758008; виключити з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно запис
про накладення арешту на майно ОСОБА_3
згідно з постановою ВДВС Заліщицького
РУЮ Тернопільської області про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження від 30
липня 2013 року ВП № 34758008.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим,
що вищевказаною оскаржуваною
постановою накладено арешт на: Ѕ частки
нежитлового приміщення (телятника), що
знаходиться по АДРЕСА_1; 1/3 частки
будинку з господарськими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_2; Ѕ частки
земельної ділянки площею 0,0575 га по
АДРЕСА_3, з цільовим призначенням - для
ведення особистого селянського
господарства; Ѕ частки земельної
ділянки по АДРЕСА_2. Указану
постанову державний виконавець
виносив, встановивши факт наявності
рішення Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 15 липня 2013
року, яким задоволено позов ОСОБА_6 -
дружини боржника, скасовано постанову
ВДВС Заліщицького РУЮ Тернопільської
області про арешт майна ОСОБА_3 та
оголошення заборони на його відчуження
від 01 листопада 2012 року ВП № 34758008, а
також виключено з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно запис
щодо накладення арешту на все майно
ОСОБА_3 згідно з цією постановою. Щодо
накладення арешту на певні, визначені
частки у власності майна
ОСОБА_3 рішенням Заліщицького
районного суду Тернопільської області
від 15 липня 2013 року не зазначалося, а
тому заявнику незрозуміло, з яких даних
державний виконавець виходив,
визначаючи в оскаржуваній постанові
частки вищевказаного нерухомого майна.

Ухвалою Заліщицького районного суду
Тернопільської області від 13
листопада 2013 року указану скаргу
задоволено частково. Визнано
неправомірними дії начальника ВДВС
Заліщицького РУЮ Тернопільської
області та скасовано постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 30 липня
2013 року ВП № 34758008. У решті
вимог скарги відмовлено за
безпідставністю.

Ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 26 грудня
2013 року апеляційну скаргу ВДВС
Заліщицького РУЮ Тернопільської
області відхилено, апеляційну скаргу
ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу суду першої
інстанції у частині відмови у
виключенні запису з державного реєстру
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень скасовано, зазначені вимоги
скарги задоволено. У решті ухвалу суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який не
брав участі у справі, проте вважає, що
суди вирішили питання про його права та
свободи, просить скасувати ухвали
судів першої й апеляційної інстанцій, у
задоволенні скарги відмовити,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Проте вищевказаним нормам оскаржувані
ухвали судів першої й апеляційної
інстанцій не відповідають, виходячи з
наступного.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 16 жовтня 2012 року
Заліщицьким районним судом
Тернопільської області видано
виконавчий лист № 1905/308/2012 про
стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 боргу у сумі 215 599 грн 18 коп.

Постановою ВДВС Заліщицького РУЮ
Тернопільської області від 30
липня 2013 року ВП № 34758008 накладено арешт
на майно боржника ОСОБА_3 на: Ѕ частки
нежитлового приміщення (телятника), що
знаходиться по АДРЕСА_1; 1/3 частки
будинку з господарськими будівлями і
спорудами по АДРЕСА_2; Ѕ частки
земельної ділянки площею 0,0575 га по
АДРЕСА_3, з цільовим призначенням - для
ведення особистого селянського
господарства; Ѕ частки земельної
ділянки по АДРЕСА_2 та оголошено
заборону на його відчуження.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_3 в частині
визнання неправомірними дій
начальника ВДВС Заліщицького РУЮ
Тернопільської області та скасування
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 30 липня 2013 року ВП № 34758008, суд
першої інстанції виходив з того, що при
винесенні цієї постанови державний
виконавець допустив порушення вимог
ст. ст. 17, 19, 20, 25, 27 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки не
провів оцінки майна боржника, не
перевірив, чи володіє вказаним майном
боржник разом з іншою особою, та не
вказав, у межах якої суми накладено
арешт на майно.

З такими висновками погодився й
апеляційний суд.

Проте апеляційний суд дійшов висновку
про необхідність скасування ухвали
суду першої інстанції у частині
відмови у задоволенні вимог скарги про
виключення з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень запису про обтяження згідно з
постановою ВДВС Заліщицького РУЮ
Тернопільської області про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження від 30 липня 2013 року ВП
№ 34758008.

При цьому апеляційний суд виходив з
того, що при скасуванні постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження виключенню
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень підлягає
і запис, зроблений на її підставі,
відповідно до вимог ст. 60 Закону
України «Про виконавче провадження»,
ст. 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень».

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26
грудня 2003 року № 14 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність органів і посадових
осіб державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» скарги, заяви, подання
мають відповідати загальним вимогам
щодо форми та змісту позовної заяви,
передбаченим положеннями ЦПК і ГПК, та
містити відомості, перелічені в
пунктах 3-5 ч. 3 ст. 85 Закону України «Про
виконавче провадження» від 21
квітня 1999 року № 606-ХІV.

У разі відсутності спеціальної норми
щодо вирішення певних питань, які
виникають при розгляді скарг на
рішення, дії або бездіяльність
посадових осіб державної виконавчої
служби, до заяв (скарг, подань)
учасників виконавчого провадження
мають застосовуватися положення ЦПК і
ГПК, якими врегульовано аналогічні
питання, зокрема щодо кола осіб, які
беруть участь у справі, їхніх прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Таким чином, на суд, як державний орган,
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
він має право й зобов'язаний визначити
суб'єктний склад учасників спору
залежно від характеру правовідносин і
норм матеріального права, які
підлягають застосуванню.

Встановивши, що за виконавчим листом №
1905/308/2012, виданим 16 жовтня 2012 року
Заліщицьким районним судом
Тернопільської області, з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 стягнуто борг у сумі
215 599 грн 18 коп. і у зв'язку з
цим 30 липня 2013 року державним
виконавцем ВДВС Заліщицького РУЮ
Тернопільської області винесено
оскаржувану в цій справі постанову ВП
№ 34758008 про накладення арешту на майно
боржника ОСОБА_3 та оголошено заборону
на його відчуження, суд на порушення
вищевикладеного та вимог
ст. ст. 212-214 ЦПК України не
обговорив питання про необхідність
притягнення до участі у справі ОСОБА_4 -
особу, в чиїх інтересах накладено арешт
на майно, - стягувача у виконавчому
провадженні.

Скасувавши постанову ВДВС
Заліщицького РУЮ Тернопільської
області від 30 липня 2013 року ВП № 34758008,
суд вирішив питання про права та
свободи ОСОБА_4, який не брав участі у
справі.

Вищезазначене залишилося поза увагою
апеляційного суду, який на порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України не
перевірив у достатньому обсязі
законності й обґрунтованості ухвали
суду першої інстанції.

Ураховуючи, що суди першої та
апеляційної інстанцій порушили норми
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а постановлені у справі
ухвали - скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції з підстав, передбачених ч. 2
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу Заліщицького районного суду
Тернопільської області від
13 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Тернопільської
області від 26 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова
Судді: В.С.
Висоцька

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак