№ справи:124/8089/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Гулевич Ю.Г. №
провадження:22-ц/190/725/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Даніла Н. М.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" січня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Даніла Н.М.
суддів:Куриленка О.С., Онищенко Т.С. при
секретарі:Рижих М.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Група
компаній «Моноліт» до ОСОБА_6, третя
особа - ОСОБА_7 про визнання угоди
недійсною,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
заочне рішення Центрального районного
суду м. Сімферополь АР Крим від 30
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ТОВ «Група компаній
«Моноліт» звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7 про
визнання угоди недійсною, мотивуючи
тим, що 15 грудня 2010 року сторони уклали
договір про спільну діяльність без
утворення юридичної особи №90-Б для
досягнення спільної мети - будівництва
багатоповерхового житлового будинку
по АДРЕСА_1 і введення його в
експлуатацію. Відповідач
зобов'язувалась внести суму пайового
внеску в сумі еквівалентній 505950 грн., а
відповідач прийняв на себе
зобов'язання завершити будівництво та
виділити із спільної часткової
власності позивачу його частку:
квартиру АДРЕСА_1. Просили визнати
недійсним зазначений договір, оскільки
ТОВ «Група компаній «Моноліт» на час
укладання договору з відповідачкою не
мала права розпоряджатися майновими
права на квартиру АДРЕСА_1, тому що ці
майнові права вже належали ОСОБА_7 на
підставі договору № 87/Б від 27 листопада
2010 року.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Сімферополя АР Крим
від 30 вересня 2013 року позов задоволено:
визнано недійсним договір №90-Б,
укладений 15 грудня 2010 року між ТОВ
«Група компаній «Моноліт» та ОСОБА_6;
стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Група
компаній «Моноліт» судовий збір в сумі
114,70 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_6 надіслала до суду
апеляційну скаргу, в якій просить
заочне рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про визнання
недійсним оспореного договору на
підставі ч.1 ст. 230 ЦК України,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування усіх обставин справи.
Зокрема, зазначає, що суд першої
інстанції не прийняв до уваги
наявність зі сторони позивача омани
при укладенні з нею договору, оскільки
на час укладання договору про спільну
діяльність з нею, майнові права на
АДРЕСА_1 вже належали ОСОБА_7

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ТОВ ГК «Моноліт»,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити з
наступних підстав.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з доведеності
позовних вимог щодо недійсності
укладеного між сторонами 15 грудня 2010
року договору про спільну сумісну
діяльність та їх обгрунтованості.

З такими висновками суду погоджується
колегія суддів, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Статтею 203 ЦК України визначені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так,
відповідно до частини 1 статті
наведеної норми закону, зміст
правочину не може суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства.

Згідно частин 1 та 3 статті 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу, зокрема, щодо
відповідності змісту правочину ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства; дієздатності особи, яка
вчиняє правочин; вільного
волевиявлення учасників правочину та
відповідності цього правочину їхній
внутрішній волі; спрямованості
правочину на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Отже, вирішуючи спір, суд має
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання угод
недійсними і настання відповідних
наслідків, а саме: відповідність змісту
угод вимогам закону, додержання
встановленої форми угоди;
правоздатність сторін за угодою; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони тощо.

Судом встановлено, що 27 листопада 2010
року між ТОВ «Група компаній «Моноліт»
та ОСОБА_7 був укладений договір №87/Б
про спільну діяльність без утворення
юридичної особи для досягнення
спільної мети - будівництво
багатоповерхового житлового будинку
по АДРЕСА_1 і введення його в
експлуатацію; об'єктом майнових прав,
який позивач зобов'язувався виділити
із спільної часткової власності
позивачу, є двокімнатна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 67,46 кв.м.

Пунктом 3.3 договору про спільну
діяльність передбачено, що грошові та
майнові внески пайовиків, а також
побудований в результаті їх спільної
діяльності об'єкт, є їх спільною
частковою власністю у відповідності з
розмірами їх паїв в спільній
діяльності. Після оформлення права
власності пайовиків у відповідності з
п. 3.6.3 договору права спільної
власності, що випливають з цього
договору, припиняються і кожна із
сторін розпоряджається виділеною йому
часткою в створеному сторонами по
цьому договору об'єкті на свій власний
розсуд.

15 грудня 2010 року між ТОВ «Група
компаній «Моноліт» та ОСОБА_6 також
було укладено договір №90-Б про спільну
діяльність без утворення юридичної
особи для досягнення спільної мети -
будівництво багатоповерхового
житлового будинку по АДРЕСА_1 і
введення його в експлуатацію; об'єктом
майнових прав, який позивач
зобов'язувався виділити із спільної
часткової власності позивачу, є
двокімнатна квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 67,46 кв.м.

Згідно ч.1 ст. 1130 ЦК України за договором
про спільну діяльність сторони
(учасники) зобов'язуються спільно діяти
без створення юридичної особи для
досягнення певної мети, що не
суперечить закону. Частиною 2 цієї
норми встановлено, що спільна
діяльність може здійснюватися як на
підставі об'єднання вкладів учасників,
так і без такого об'єднання, а вклади
учасників можуть бути й у вигляді
грошових коштів. Це означає, що за
договором про спільну діяльність
договірні сторони об'єднують свої
ресурси, в тому числі й фінансові, для
досягнення поставленої мети, у даному
випадку будівництва об'єкту житлового
призначення. При цьому, функції
забудовника може виконувати один з
учасників.

Статтею 1134 ЦК України внесене
учасниками майно, яким вони володіли на
праві власності, а також вироблена у
результаті спільної діяльності
продукція та одержані від такої
діяльності плоди і доходи є спільною
частковою власністю учасників, якщо
інше не встановлено договором простого
товариства або законом.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про
оцінку майна, майнових прав та
професійну оціночну діяльність в
Україні" майновими правами визнаються
будь-які права пов'язані з майном,
відмінні від права власності у тому
числі права, які є складовими частинами
права власності (права володіння,
розпорядження, користування), а також
інші специфічні права (право на
провадження діяльності, використання
природних ресурсів тощо).

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном
як особливим об'єктом вважаються
окрема річ, сукупність речей, а також
майнові права та обов'язки. Майнові
права є неспоживною річчю. Майнові
права визнаються речовими правами.

Моментом виникнення майнових прав у їх
носія вважається загальноприйнятий
момент набуття права власності,
визначений ст. 328 ЦК України, на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає цілком вірними висновки суду
про те, що ТОВ «Група компаній
«Моноліт» 15 грудня 2010 року при укладені
договору з ОСОБА_6 не мала права
розпоряджатися майновими права на
спірну квартиру, оскільки ці права вже
належали ОСОБА_7, відповідно договору №
87/Б, який він виконав у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір слід визнати недійсним з
підстав, передбачених ст.230 ЦК України,
колегія суддів не приймає, оскільки
належних та допустимих доказів в
обґрунтування зазначених вимог не
надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції не повно, всебічно
і об'єктивно перевірив обставини
справи не відповідають дійсності.

Додаткових доказів, які б
спростовували правильність зроблених
судом висновків позивачем та його
представником суду апеляційної
інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не
містять безумовних правових підстав
для скасування рішення.

З огляду на наведене, колегія
суддів дійшла висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, відповідає
принципам розумності та
справедливості, ухвалено з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права, ґрунтуючись на усесторонньому,
повному, об'єктивному розгляді в
судовому засіданні всіх обставин
справи в їх сукупності і підстав для
його скасування не має.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319
Цивільного процесуального кодексу
України колегія суддів судової палати
з цивільних справ, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Сімферополь АР Крим від 30 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів.

Судді: