АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/3110/14
Головуючий у 1 інстанції - Винниченко
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 квітня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

головуючого -
Панченка М.М.

суддів -
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

при секретарі -
Мікітчак А.Л., Іванова Ф.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
за дорученням ОСОБА_2, на рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 30 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Малахіт-Інвест»
третя особа директор Товариство з
обмеженою відповідальністю
«Малахіт-Інвест» Дячук Валерій
Олександрович про визнання звільнення
незаконним, зміну формулювання причин
і дати звільнення, визнання розірваним
трудового договору, стягнення
заборгованої заробітної плати,
компенсації за невикористану
відпустку, компенсації втрати частини
грошових доходів, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2012 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Малахіт-Інвест» (далі -
ТОВ»Малахіт-Інвест») і просив винести
рішення, яким визнати звільнення його
з посади менеджера ТОВ»Малахіт-Інвест»
від 30.11.2011 року за п.4 ст.40 КЗпП
незаконним, змінити формулювання
причини і дати звільнення, визнавши
припинення трудових відносин з 25.01.2012
року за власним бажанням, згідно ст.38
КЗпП.

Також просив стягнути з відповідача на
свою користь заборговану заробітну
плату за період з лютого 2011 року по
січень 2012 року у сумі 9.505 грн.83 коп.,
компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 792 грн.15 коп.,
компенсацію втрати частини грошових
доходів у зв»язку з порушенням
термінів їх виплати у сумі 161 грн.13 коп.,
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні у сумі 3.751
грн.60 коп. та моральну шкоду у сумі 10.000
грн. /т.1 а.с.1-5/.

Рішенням Дніпровського
районного суду м.Києва від 30 грудня 2013
року позов задоволено частково /т.2
а.с.34-39/.

Судовим рішенням стягнуто з
ТОВ»Малахіт-Інвест» на користь ОСОБА_2
компенсацію втрати частини грошових
доходів за затримку виплати заробітної
плати у сумі 161 грн.13 коп., середній
заробіток за затримку видачі трудової
книжки у сумі 4.954 грн.56 коп. та моральну
шкоду у сумі 1.000 грн., а в решті позову
відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_1, який діє за дорученням ОСОБА_2,
просить скасувати рішення
Дніпровського районного суду м.Києва
від 30 грудня 2013 року, як постановлене на
неповно з"ясованих обставинах з
порушенням вимог матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов,
зокрема: 1. визнати незаконним
звільнення позивача з роботи з 30.11.2011
року; 2. визнати неправильним
формулювання причин звільнення за
прогул та вказати причину звільнення
«за власним бажанням» з 25.01.2012 року, про
що внести запис у трудову книжку; 3.
стягнути з відповідача на користь
позивача заборговану заробітну плату у
сумі 9.505 грн.83 коп. та компенсацію за
невикористану відпустку у сумі 792 грн.15
коп./т.2 а.с.45-52/.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення сторін, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу належить
відхилити, а рішення залишити без з мін
з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Встановлено, що ОСОБА_2, згідно його
заяви від 3.02.2011 року та наказу за №2-а
від 3.02.2011 року по підприємству
«Малахіт-Інвест» був працевлаштований
у відповідача на посаді провідного
спеціаліста комерційного відділу з
3.02.2011 року за трудовим договором на
невизначений термін /т.1 а.с.188,187/.

У відповідності зі штатним розписом
від 10.01.2011 року посадовий оклад
позивача складав 1.000 грн. на місяць
/т.1а.с.127/.

Наказом за №11 від 30.11.2011 року позивача
звільнено з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП
(прогул без поважних причин) /т.1а.с.88/.

Встановлено також, що на підприємстві
відсутня первинна профспілкова
організація, а тому питання щодо згоди
профспілки на звільнення позивачки з
роботи за прогули правомірно не
вирішувалось.

Підставою звільнення позивача з роботи
послужила службова записка начальника
виробництва Татьянченко В.В. за прогули
вчинені позивачем ОСОБА_2 з 23 по 25
листопада 2011 року, а також акти,
складені працівниками підприємства
про відсутність позивача на роботі
25.11.2011 року та з 28 по 30.11.2011 року
/т.1а.с.55-59/.

Відсутність позивача на роботі в
указаний час не заперечується ним
самим, однак він наполягає на тому, що
22.11.2011 року подавав заяву про відпустку
на указані дні особисто директору
підприємства третій особі Дячуку
Валерію Олександровичу, який, зі слів
позивача, усно дозволив позивачу бути
відсутнім на роботі в указані дні у
зв»язку з поїздкою на відпочинок до
Єгипту.

Відповідно до зазначених Актів, якими
зафіксовано відсутність на роботі
позивача в період з 23.11.2011 року по 30.11.2011
року слідує, що працівники
підприємства намагались додзвонитись
до нього, щоб з»ясувати причини неявки
його на роботу, та отримати від нього
будь-яке пояснення, однак відповідач на
телефонні дзвінки не відповідав.

Зазначене свідчить, що перед
застосуванням до позивача
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення за прогули, підприємство
намагалось у відповідності зі ст.149
КЗпП отримати пояснення від порушника
трудової дисципліни, однак вжитими
заходами отримати від нього пояснення
не представилось можливим.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 зазначив, що позивач в
період з 22.11.2011 року перебував у
відпустці, що, на думку позивача, було
законною підставою відсутності його на
роботі.

Між тим, після вжитих заходів, не
отримавши письмового чи усного
пояснення від позивача до накладення
на нього дисциплінарного стягнення,
колегія суддів вважає, що зазначена
обставина не може бути самостійною
підставою для визнання незаконним
звільнення позивача з роботи.

Встановлено, що заява позивача про його
відпустку, починаючи з 23.11.2011 року, на
підприємстві не реєструвалась і наказ
про відпустку позивача не виносився.
При цьому директор підприємства третя
особа Дячук Валерій Олександрович
заперечує факт того, що надавав
позивачу дозвіл бути відсутнім на
роботі в указані дні, а також
заперечує, що позивач подавав заяву про
звільнення за власним бажанням.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку щодо
наявності факту допущеного позивачем
прогулу на роботі без поважних причин,
та обґрунтованості підстав щодо його
звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема
прогулу (в тому числі відсутності на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення позову у зміні
формулювання причин звільнення на
звільнення за власним бажанням.

Письмове повідомлення про
необхідність отримання трудової
книжки відповідач надіслав позивачу
лише 12.04.2012 року.

Сторонами не заперечується, а також
підтверджується випискою із журналу
обліку трудових книжок
ТОВ»Малахіт-Інвест», що трудову книжку
позивач отримав лише 27.04.2012 року/т.1
а.с.81/.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
ТОВ»Малахіт-Інвест» не вживав належних
заходів щодо видачі позивачу трудової
книжки, у зв»язку з чим, судом
обґрунтовано, відповідно до ст. 235 КЗпП,
стягнуто на користь позивача середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
зв»язку з затримкою видачі трудової
книжки у сумі 4.954 грн.56 коп. із
розрахунку: 47,64 грн. - як одноденний
заробіток позивача та 107 днів
вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника, або уповноваженого ним
органу працівникові виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

Суд правильно керувався
роз»ясненнями, викладеними у п.32
постанрови Пленуму ВС України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» від 6.11.1992 р. №9 зі змінами,
згідно якого у випадках стягнення на
користь працівника середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв»язку затримкою видачі трудової
книжки він визначається за загальними
правилами обчислення середнього
заробітку, виходячи із заробітку за
останні два календарні місяці роботи.
При цьому враховуються положення
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою КМ України від 8.02.1995 року
№100 зі змінами.

Розрахунок середнього заробітку
у сумі 4.954 грн.56 коп. за час затримки
видачі трудової книжки судом першої
інстанції виконаний правильно і
сторонами не оскаржується.

Відносно позовних вимог в
частині відшкодування моральної шкоди,
колегія суддів дійшла висновку, що,
відповідно до положень ст.237-1 КЗпП
позивачу неправомірними діями
відповідача, які виразились в
несвоєчасній видачі трудової книжки,
була заподіяна моральна шкода, що
виразилось у психологічних
переживаннях позивача у зв"язку з
порушенням його трудових прав.

При цьому суд враховує роз"яснення, що
містяться в п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної /немайнової/ шкоди" від 31
березня 1995 року №4, згідно з якими
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає
залежно від характеру та обсягу
страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема враховується стан здоров»я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану.
При цьому суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості.

Зважаючи на наведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правомірно стягнув з відповідача на
користь позивача моральну шкоду у сумі
1.000 грн., яка, на думку суду, відповідає
ступеню заподіяних йому моральних
страждань у зв»язку з затримкою видачі
трудової книжки, та затримки у виплаті
заборгованої заробітної плати в 2011
року, у зв»язку з чим, на користь
позивача стягнуто компенсацію у сумі 161
грн. 13 коп.

Суд першої інстанції також дійшов
обґрунтованого висновку в частині
відмови у позові про стягнення
заборгованої заробітної плати за
період з лютого 2011 року по січень 2012
року у сумі 9.505 грн. 83 коп., а також у
виплаті компенсації за невикористану
відпустку за указаний період у сумі 792
грн.15 коп. та середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
у сумі 3.751 грн.60 коп.

Так, відповідачем надано суду
оригінали видаткових касових ордерів,
з яких слідує, що позивач особисто
отримав за період з лютого 2011 року по
грудень 2011 року заробітну плату з
урахуванням компенсації за
невикористану відпустку у загальній
сумі 11.299 грн.40 коп. /т.1 а.с.189-193/.

В задоволенні позову щодо
стягнення заробітної плати у сумі 9.505
грн.13 коп. за період з лютого 2011 року по
січень 2012 року, а також компенсацію за
невикористану відпустку судом першої
інстанції відмовлено правильно. При
цьому позивач не представив суду
аргументованого розрахунку та
належних доказів невиплати йому
заборгованої заробітної плати за
указаний період та компенсації за
невикористану відпустку.

При цьому, доводи позивача
відносно того, що він не отримував
указані кошти спростовуються
експертним висновком №4501/4502/13-32 від
31.07.2013 року виконаного експертами
КНДІСЕ, згідно якого підписи від імені
ОСОБА_2 в графах «Підпис» у видаткових
касових ордерах №3 від 27.05.2011 року, №10
від 9.12.2011 року, №11 від 9.12.2011 року; підпис
від імені ОСОБА_2 у графі «Підпис
одержувача» у видатковому касовому
ордері №7 від 26.10.2011 року виконані
ОСОБА_2 /т.1 а.с.218-235/.

Доводи скаржника, що він на зазначені
дати у розрахункових листках перебував
на лікуванні в медичній установі - не
може служити аргументом того, що він не
мав можливості отримати кошти. При
цьому, скаржник не навів доказів, що він
за станом здоров»я не мав можливості
з»явитись на підприємство і отримати
заробітну плату.

Згідно ч.1 ст.115 КЗпП, заробітна плата
виплачується працівникам регулярно в
робочі дні у строки встановлені
колективним договором але не рідше
двох разів на місяць.

Між тим, в порушення указаної
норми, відповідачем була несвоєчасно
виплачена заробітна плата позивачу за
період з лютого 2011 року по листопад 2011
року, що не заперечується самим
відповідачем. У зв»язку з цим, колегія
суддів розглядає вимоги позивача про
виплату позивачу компенсації у сумі 161
грн.13 коп. обґрунтованою. Проти
розрахунку указаної компенсації,
наданої суду позивачем, відповідач не
заперечує.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

З урахуванням того, що позивачу
своєчасно виплачувалась в 2011 році
заробітна плата, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову у виплаті середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні у сумі 3.751 грн.60 коп.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Виходячи із зазначених вимог
матеріальних норм права і, враховуючи
встановлені в судовому засіданні
обставини, колегія суддів вважає, що
рішення судом першої інстанції
винесене з дотриманням вимог
матеріального та процесуального права,
а доводи, викладені в апеляційній
скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який
діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а
рішення Дніпровського районного суду
м.Києва від 30 грудня 2013року залишити
без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання чинності шляхом
подачі касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді