справа№2-1267/2012
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2014р. Кам'янобрідський
районний суд м.Луганська у складі:

головуючого судді Котлярової
І.Ю.

при секретарі Сульянові
В.О.,

за участю

представника позивача - Ізюмського
М.І.,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м.Луганськ
цивільну справу за позовом ПАТ «Банк
«Демарк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ПАТ «Банк «Демарк» звернувся
до суду з даним позовом, в
обґрунтування якого вказав, що 13.06.2007
року був укладений Кредитний договір №
175-058 з ОСОБА_3, відповідно до якого
останній був наданий кредит в розмірі
9515,00 доларів США з кінцевим терміном
повернення 12.06.2012 року, зі сплатою 12%
річних, щомісячною комісією в розмірі
0,5% від суми кредиту. Кредит надавався
на придбання легкового автомобіля
марки: ВАЗ 21114. Отримані кошти
позичальник перерахувала на рахунок
Луганської філії ТОВ «Дорожня карта»
платіжним дорученням №19181467 від 13.06.2007
року, як плату за автомобіль ВАЗ 21114
згідно рахунку -фактури №ДК-0000402 від
24.05.2007 року. У вказаний строк
позичальник кошти не повернула, в
рахунок погашення основного боргу
сплатила лише 1971 долар 55 центів США, та
згідно розрахунку станом на 19.10.2012 року
заборгованість по сплаті основного
боргу становить 7543 долара 45 центів США.

У п.3.5.1 кредитного договору
встановлено, що за користування
кредитом позичальник має сплачувати
відсотки у розмірі 12% річних, які
нараховуються на фактичну суму
заборгованості за кредитом із
розрахунку фактичної кількості днів
періоду нарахування відсотків на
основі банківського року і підлягають
сплаті щомісячно. Відсотки за
користування кредитними коштами
сплачено лише по жовтень 2011 року в
розмірі 4236 доларів 40 центів США. Сума
нарахованих та несплачених відсотків
за період з 01.11.2011 року по 19.10.2012 року
складає 887 доларів 63 центи США.

Також п.3.5.2 кредитного договору
передбачено, що позичальник щомісячно
сплачує банку за користування кредитом
комісію в розмірі 0,5% від суми кредиту.
За умовами п.3.7.2 кредитного договору
погашення комісії здійснюється
щомісячно не пізніше 10-го числа кожного
місяця в сумі 240 гривень 28 копійок.
Щомісячна комісія сплачена лише по
січень 2011 року та частково за лютий 2011
року в сумі 10739 гривень 98 копійок.
Заборгованість по сплаті щомісячної
комісії, нарахованої з 01.02.2011 року по
19.10.2012 року становить 4878 гривень 22
копійки.

Оскільки позичальник у визначений
строк кредит не повернула, відсотки за
його користування в повному обсязі не
сплатила, систематично не
дотримувалась встановленого строку
сплати відсотків, позивачем було
застосовано передбачені умовами п. 6.3,
п.6.4 кредитного договору заходи
відповідальності, а саме: за
неповернення кредиту нараховане пеню в
сумі 3196 гривень 41 копійку за період з
13.06.2012 року по 19.10.2012 року; за перші два
дні просрочки сплати відсотків
протягом 11 місяців нараховане штраф у
сумі 330 гривень; починаючи з третього
дня просрочки сплати відсотків за
період з 15.12.2011 року по 19.10.2012 року
нараховане пеню в розмірі 439 гривень 85
копійок. При цьому позивач вважає, що
подвійна відповідальність не настає,
оскільки штраф і пені нараховано як з
різних підстав, так і за різні періоди.

Добровільно відповідач ОСОБА_3
заборгованість не сплачує. У зв'язку з
чим, позивач просить суд стягнути з
відповідача ОСОБА_3 на свою користь
заборгованість по кредитному договору
у розмірі 8431 долар 08 центів США та 8844
гривні 148 копійок.

У судових засіданнях представник
позивача надав аналогічні пояснення
тим, що викладені у позові. Крім того,
від представника позивача надходили
пояснення щодо заперечення
відповідача, в яких він вказав, що між
ПАТ «Банк «Демарк» та ОСОБА_3 не
укладалось жодних додаткових
договорів чи договорів про внесення
змін до кредитного договору №175-058 від
13.06.2007 року, таким чином ствердження
відповідача та її представника про
укладання договору іпотеки, або
поручительства є вимислом, та не
відповідає дійсності. Відповідачем до
суду було надано копії квитанцій, що
підтверджують часткову сплату
заборгованості за даним кредитним
договором, та вказані кошти зараховані
банком в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
відповідно до призначення платежу,
зазначеному платником, та дані суми
банк не заявляє до стягнення, про що
також вказано у позовній заяві. У
зв'язку із чим вважають, що ствердження
відповідача про ненадання банком суду
інформації з приводу здійсненої оплати
за кредитним договором є
безпідставними.

Крім того, зазначили, що з наданих
квитанцій вбачається, що в порушення
умов кредитного договору відповідач не
сплачувала у визначені договором
строки та встановленому розмірі
щомісячні платежі, що і призвело до
утворення заборгованості по кредиту.

Також, поміж квитанцій про сплату боргу
за кредитним договором відповідачем
надано суду платіжні документи, які не
мають відношення до погашення
заборгованості за вказаним кредитним
договором, а саме: сплата
розрахунково-касового обслуговування,
послуг РАГС, сплата боргу, пені та
штрафу за іншим кредитним договором
№23-058 від 07.02.2008 року. Такими чином
вважають, що відповідач намагається
ввести суд в оману щодо розміру реально
виконаного зобов'язання за кредитними
договором №175-058 від 13.06.2007 року.

Стосовно доводів відповідача про
перебування на її утримані
недієздатної особи вважають, що дана
обставина не впливає на обов'язок
відповідача виконувати зобов'язання за
кредитним договором у порядку та на
умовах, передбачених договором, і не
звільняє її від відповідальності за
неналежне виконання зобов'язання.

Під час судового засідання,
представник позивача, письмово уточнив
позовні вимоги та просив суд стягнути з
відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Банк «Демарк» заборгованість за
кредитним договором, яка утворилась
станом на 01.02.2014 року та становить: 7543,45
доларів США - по тілу кредиту; 2069,44
доларів США - по сплаті відсотків,
нарахованих з 01.11.2011 року по 31.01.2014р.;
6582,42 гривні - по щомісячній комісії,
нарахованій з 01.10.2011 року по 31.01.2014р.; 360
гривень - штраф за порушення строку
сплати відсотків, нарахованих з 12.02.2013р.
по 14.01.2014р.; 9044,22 гривні - пеня по
кредиту, нарахована з 01.02.2013р. по
31.01.2014р.; 1691,66 гривень - пеня по
відсоткам, нарахована з 01.02.2013р. по
31.01.2014р, а загалом 9612 доларів 89 центів
США та 17678 гривень 30 копійок, а також
судові витрати у сумі 945 гривень 14
копійок.

Відповідач та її представник заявлені
позовні та уточнені позовні вимоги не
визнали, надавши суду письмові
заперечення, згідно яких вказали, що
13.06.2007 року ОСОБА_3 уклала з позивачем
кредитний договір №175-058, але банк в
порушення чинного законодавства
України, валюта якої є гривня уклав
кредитний договір у доларах США, тому
що передбачав та прогнозував, як
фахівець в своїй галузі, що курс долару
США в найбільший час збільшиться в два
рази. У зв'язку із чим, вважає, що
позивач повинен укласти з ОСОБА_3
договір реструктуризації боргу, що
виник за даним договором. Вважають, що
договір реструктуризації необхідно
розрахувати у гривні, з врахуванням
сплачених ОСОБА_3 грошей, які було
сплачено, на їх думку, виключно за тіло
кредиту та становить 8205,86 доларів США.
Вважають, що борг ОСОБА_3 за спірним
кредитним договором складає 1309,14
доларів США, які необхідно помножити на
курс долара - 5,01, та що становить 6938
гривень 52 копійки. Оскільки у укладанні
договору реструктуризації
відповідачці банком було відмовлено,
крім того, банк не захотів взяти до
уваги того факту, що ОСОБА_3 є опікуном
недієздатної матері.

Крім того, вважають, що представником
банку, в порушення діючого
законодавства, не надано до договору
графіку погашення заборгованості за
спірним кредитним договором. Таким
чином, банк намагається суд ввести в
оману, щодо розміру реально виконаного
відповідачкою зобов'язання за
кредитним договором та не визнає
пом'якшення нарахування штрафів та
пені, так як із-за недієздатності
матері та опіки над нею відповідачка
змушена була закрити свою
підприємницьку діяльність і опинилась
в тяжкому матеріальному становищі.

Також відповідач та її представник
зазначили, що при укладанні даного
договору ОСОБА_3 отримала нотаріальну
згоду свого чоловіка - ОСОБА_4 на
укладання даного договору. Дана
інформація, вказує, що її колишній
чоловік був поручителем та надав згоду
на укладання кредитного договору та
вважають, що він повинен відповідати за
даними зобов'язаннями, оскільки у
відповідності до вимог СК України, це є
спільним майном подружжя, таким чином і
погашення кредиту є спільним
обов'язком подружжя.

Крім того, відповідач та її представник
вважають необґрунтованою вимогу банку,
щодо стягнення з ОСОБА_3 судового збору,
так як відповідач взяла кредит як
споживач, для задоволення побутових
споживчих потреб на потреби сім'ї, тому
від сплати судового збору звільнена на
підставі Закону України «Про захист
прав споживачів».

Також відповідач та її представник
наголосили про необхідність визнання
судом даного кредитного договору
недійсним, оскільки умови договору
обмежують права споживача. Вони є
несправедливими, оскільки суперечать
принципу добросовісності та його
наслідками є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків. У зв'язку
із чим вважають, що при укладанні
даного кредитного договору фактично
було порушено вимоги ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
що є спеціальною нормою, тому порушення
цієї норми повинно розглядатися як
порушення ч.1 ст.201 ЦК України, у зв'язку
із чим відповідач та її представник
вважали, що суд зобов'язаний визнати
кредитний договір недійсним, визнати
виплату боргу по кредитному договору у
сумі 6938 гривень 52 копійки, виплату
комісії у сумі 105 гривень 64 копійки,
зобов'язати позивача зробити
пролонгацію або реструктуризацію
договору, та відмовити позивачу в
частині стягнення з відповідача
судового збору.

Перевіривши письмові матеріали
справи, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України
розгляд даної справи належить до
компетенції суду. Згідно вимог ч. ч. 3, 4
ст. 10 Цивільного процесуального
кодексу України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень.

За правилами ст.ст. 525 - 527 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.
Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається. Боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання
особисто, якщо інше не встановлено
договором або законом, не випливає із
суті зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Судом встановлено, що 13.06.2007 року
був укладений Кредитний договір №175-058
з ОСОБА_3, відповідно до якого останній
був наданий кредит в сумі 9515 доларів
США, з кінцевим строком повернення
12.06.2012 року, зі сплатою 12% річних (т.1
а.с.4-6). Кредит надавався на придбання
нового легкового автомобіля ВАЗ 21114.
Отримані кошти позичальник
перерахувала на рахунок Луганської
філії ТОВ «Дорожня карта» платіжним
дорученням №19181467 від 13.06.2007 року, як
плату за автомобіль ВАЗ 21114 згідно
рахунку -фактури №ДК-0000402 від 24.05.2007
року (т.1 а.с.8,9).

Факт виконання банком своїх
зобов'язань є заява на видачу готівки
№175-058 (№19181245) від 13.06.2007 року (т.1 а.с.7).
Згідно п.3.7.1 Кредитного договору
позичальник здійснює погашення за
кредитом та відсоткам за цим договором
не пізніше 10-го числа кожного місяця
починаючи з місяця слідуючого за
місяцем надання кредиту в сумі 212
доларів США, а згідно п.3.7.2. погашення
комісії відбувається на тих же умовах у
сумі 240 гривень 28 копійок.

Відповідач зобов'язання за
кредитним договором, щодо сплати
процентів та суми кредиту не виконує.
Станом на 19.10.2012 р. погашення кредиту
здійснювалось із порушенням
встановленого кредитним договором
часу сплати, кредит погашався не
щомісячно, внаслідок чого виникла
прострочена заборгованість у сумі 8431
долар США 08 центів та 8844 гривні 48
копійок (а.с.10).

В забезпечення зобов'язань між Банком
та відповідачем був укладений договір
застави транспортного засобу від 13.06.2007
р.(т.2 а.с.6-7). Відповідно до п.2.1 Договору
Застави відповідач зобов'язувався на
період дії дійсного договору
застрахувати заставлене майно за свій
рахунок від всіх ризиків по даному виду
страхування та виконати всі умови
кредитного договору про здійсненні
страхування.

Боржник систематично порушував
терміни сплати кредиту і процентів за
користування кредитом, у зв'язку із чим
йому було надіслано заявником листи -
повідомлення з вимогою повернення
боргу, які боржник залишив без
відповіді (т.2 а.с. 11-13).

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Суд вважає необґрунтованим посилання
відповідача та її представника на
несправедливість з приводу того, що
позичальник несе на собі ризик
знецінення національної валюти, та
вважає, що це є підставою для визнання
договору недійсним, оскільки до суду не
надано відповідного рішення суду щодо
визнання кредитного договору від 13.06.2007
року за №175-058 недійсним, та не заявлено
такої вимоги, у відповідності до вимог
діючого ЦПК України при розгляді
справи, оскільки суд розглядає справу у
межах заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК
України використання іноземної валюти,
в тому числі при здійсненні
розрахунків, на території України за
зобов'язаннями допускається у
випадках, в порядку та на умовах,
встановлених законом. Законодавчим
актом, який регулює правовідносини у
сфері валютного регулювання і
валютного контролю, є Декрет Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю».

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти в
розмірі та на умовах, вказаних у
договорі, а позичальник зобов'язується
повернути кредит та виплатити
відсотки, встановлені договором.
Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті.

Представником позивача надано до суду
статут Публічного акціонерного
товариства «Банк «Демарк» (т.2 а.с.14-26),
витяг з Єдиного державного реєстру
юридичних осіб та фізичних осіб
-підприємців про реєстрацію Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Демарк» (т.1 а.с.13).

Таким чином, із наданих документів та
пояснень представника позивача
вбачається, що ПАТ «Банк «Демарк» має
право здійснювати банківські операції,
зокрема надавати кредити в іноземній
валюті.

Під час судового розгляду відповідачем
були надані документи а саме: копія
рішення суду про визнання ОСОБА_5 -
недієздатною та встановлення над нею
опіки, з призначенням опікуном - ОСОБА_3
(т.1 а.с.35) та довідки МСЕК про надання
ОСОБА_5 першої групи інвалідності -
безстроково (т.1 а.с.36), на підставі яких
відповідач вважає, що в неї були
обставини що обумовили несвоєчасне
виконання умов кредитного договору та
є підставою для надання її банком
реструктуризації або пролонгації
договору.

Із матеріалів кредитної справи,
наданих представником позивача
вбачається, що дані документи
враховувались Банком, при зверненні
ОСОБА_3 з заявою про надання її
кредитних канікул, ще у серпні 2009 року.

Крім того, відповідно до п.3 ст.3 та ст.627
ЦК України сторони є вільними в
укладанні договорів та визначені умов
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
вимог розумності та справедливості.

Таким чином, враховуючи, що кредитний
договір було укладено у 2007 році,
відповідач його підписав, а в
подальшому виконував, шляхом отримання
грошей та часткового погашення
кредиту, з питанням щодо визнання
даного договору недійсним, у
передбачений законом строк не
звернулась, з заявами про
реструктуризацію боргу, який вник за
кредитним договором не звернулась,
оскільки не визнає суми боргу, усі ці
обставини свідчать про
безпідставність та необґрунтованість
доводів відповідача в частині визнання
даного договору недійсним. Тим паче, що
даних позовних вимог, у відповідному
прядку передбаченому ЦПК України,
відповідач не заявила.

Відповідачем до суду було надано копії
квитанцій, датовані починаючи з 13.06.2007
року до 21.11.2012 року, щодо погашення
заборгованості за кредитним договором
(т.1 а.с. 39-141), та які як стверджує
відповідач не були враховані
представником позивача при визначені
суми заборгованості за кредитним
договором.

Представником позивача було надано
розрахунки суми боргу по кредиту,
наданому ОСОБА_3 згідно кредитного
договору №175-058 станом на 19.10.2012р. (т.1
а.с.10), станом на 01.12.2012р. (т.1 а.с.156),
станом на 31.01.2014р. (т.2 а.с.87).

Із аналізу даних документів
вбачається, що суми вказані у
квитанціях наданих відповідачем
враховані позивачем при визначені суми
боргу, крім тих, які не стосуються
даного кредитного договору, а саме є
сплатою розрахунково-касового
обслуговування; сплата боргу, пені та
штрафу за іншим кредитним договором
№23-058 від 07.02.2008 року (т. 1
а.с.54,77,78,94,96,101,104,142).Таким чином,
ствердження відповідача, в частині не
врахування банком сплачених нею сум,
також є безпідставним.

Так, відповідачем по справі не
доведено та не надано до суду належних
та допустимих доказів, у відповідності
до вимог ст.ст.58,59 ЦПК України, щодо
укладання договору поручительства з
ОСОБА_4, даний договір відсутній у
матеріалах кредитної справи,
дослідженої у судовому засіданні, та
пояснення відповідача щодо його
укладання є виключно її припущенням.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, №5 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
зі змінами, у разі якщо кредит
правомірно наданий в іноземній валюті
та кредитодавець (позивач) просить
стягнути кошти в іноземній валюті, суд
у резолютивній частині рішення
зазначає про стягнення таких коштів
саме в іноземній валюті, що відповідає
вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

На підставі вищевикладеного, з огляду
на те, що в судовому засіданні
встановлено, що між сторонами існують
договірні кредитні відносини,
відповідач не виконав взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором.
Заборгованість за кредитним договором,
яка становить предмет позову,
утворилася у результаті неналежного
виконання відповідачем свого
зобов'язання за кредитним договором,
враховуючи, що законом встановлено
право позивача вимагати повернення
кредиту та інших передбачених
договором платежів у разі неналежного
виконання відповідачем умов договору.
Судом встановлено, що сума
заборгованості ОСОБА_3 станом на 01.02.2014
року становить: 7543,45 доларів США - по
тілу кредиту; 2069,44 доларів США - по
сплаті відсотків, нарахованих з 01.11.2011
року по 31.01.2014р.; 6582,42 гривні - по
щомісячній комісії, нарахованій з
01.10.2011 року по 31.01.2014р.; 360 гривень - штраф
за порушення строку сплати відсотків,
нарахованих з 12.02.2013р. по 14.01.2014р.; 9044,22
гривні - пеня по кредиту, нарахована з
01.02.2013р. по 31.01.2014р.; 1691,66 гривень - пеня по
відсоткам, нарахована з 01.02.2013р. по
31.01.2014р, а загалом 9612 доларів 89 центів
США та 17678 гривень 30 копійок.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, до
обов'язків суду належить сприяння
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи. Згідно ч.2 вказаної
норми ЦПК України, сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Згідно ч.3 та 4 ст.60
ЦПК України, доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмету доказування. Відповідно до ч.2
ст.59 ЦПК України, обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть бути підтверджені іншими
засобами доказування.

Заперечення відповідача та її
представника проти позовних вимог, з
тих мотивів що кошти отриманні за
кредитним договором є спільним майном
подружжя, у зв'язку із чим їх повернення
є також обов'язком ОСОБА_4, не були
підтвердженні відповідачем у
відповідності до вимог ЦПК України. До
суду відповідачем було надано копію
позовної заяви та ухвалу суду про
відкриття провадження за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя (майнових зобов'язань за
кредитним договором), у зв'язку із чим
провадження по даній справі зупинялось
до розгляду вказаного позову. В
подальшому до суду було надано ухвалу
суду про залишення позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - ПАТ «Банк «Демарк»
без розгляду, на підставі заяви
позивача, у відповідності до вимог ст.207
ЦПК України (т.1 а.с.209).

Враховуючи викладене, суд вважає, що
відповідачем та представником
відповідача не надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження їх
заперечень проти позовних вимог ПАТ
«Банк «Демарк».

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» №5 від 30 березня 2012
року, зі змінами, до позовної заяви має
бути додано документ, що підтверджує
сплату судового збору за ставками,
встановленими Законом України від 8
липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір».
При цьому від сплати судового збору
(пункт 17 статті 5 цього Закону),
наприклад, за подання позовів,
апеляційної/касаційної скарги у
спорах, що виникають із кредитних
правовідносин, споживачі звільнені
лише в разі, якщо вони виступають у
процесуальному статусі позивачів, а не
відповідачів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 88
ЦПК України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

На підставі викладеного суд вважає
обґрунтованими вимоги позивача, щодо
стягнення з відповідача ОСОБА_3 на їх
користь понесені судові витрати у
розмірі 945 гривень 14 копійок.

Керуючись Постановою Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» №5 від 30 березня 2012
року, Законом України «Про банки і
банківську діяльність», ст. ст. 525- 527, 530,
533, 589, 590, 1050,1054 ЦК України, ст. ст. 5 - 15, 60,
61, 79, 88, 169, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Уточненні позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Демарк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідент.код НОМЕР_1, на користь
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Демарк» заборгованість за
кредитним договором № 175-058 від 13.06.2007
року в сумі 9612 (дев'ять тисяч шістсот
дванадцять) доларів 89 центів США та 17678
(сімнадцять тисяч шістсот сімдесят
вісім) гривень 30 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідент.код НОМЕР_1, на користь
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Демарк» сплачений судовий збір
у сумі 945 (дев'ятсот сорок п'ять) гривень
14 копійок.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Луганської області
через Кам'янобрідський районній суд м.
Луганська. Апеляційна скарга на
рішення суду подається протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ -
І.Ю.КОТЛЯРОВА