АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/790/2876/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Доповідач - Колтунова А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 11» квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.,

при секретарі: Попій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 03 березня
2014 року за позовом ОСОБА_1 до
Харківського регіонального інституту
державного управління Національної
академії державного управління при
Президенті України про визнання
незаконним зменшення заробітної плати,
стягнення заробітної плати, та
відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

25 вересня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Харківського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при Президенті
України (далі - ХарРІ НАДУ) про визнання
незаконним зменшення заробітної плати,
стягнення заробітної плати, та
відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що на
підставі наказу № 240-к від 06 вересня 2006
року його було прийнято на посаду
доцента кафедри інформатизації
державного управління, як обраного за
конкурсом по контракту.

01 липня 2013 року на підставі наказу №
299-к від 27 червня 2013 року його було
звільнено з роботи.

На день звільнення не було проведено в
повному обсязі остаточного розрахунку,
оскільки не нараховано та не виплачено
заробітну плату за останній робочий
день - 01 липня 2013 року в розмірі 232,80 грн.

В результаті роботи за сумісництвом з
вересня 2010 року по січень 2011 року
відповідачем було неправомірно
змінено базовий місяць - жовтень 2008
року за основним місцем роботи, у
зв'язку з чим відповідачем не виплачена
індексація заробітної плати з січня 2011
року по грудень 2011 року в сумі 3 082,82 грн.
Зважаючи на що, відповідач зобов'язаний
дорахувати всі види доплат за 2011 та 2012
роки, що розраховувалися на підставі
середньої заробітної плати, в сумі 487,20
грн.

Також відповідачем неправомірно
зменшено посадовий оклад з 2 359,80 грн. у
грудні 2010 року до 2 305,60 грн. у січні 2011
року, про що він не був повідомлений.
Зазначене зменшення заробітної плати є
незаконним, зважаючи на що, відповідач
зобов'язаний компенсувати зменшення
заробітної плати з моменту зміни
діючих умов оплати праці по червень 2012
року в розмірі 7 689,60 грн.

З липня 2012 року по червень 2013 року
відповідач ще чотири рази змінював
істотні умови праці, з яких лише в
одному випадку ОСОБА_1 був належним
чином про це повідомлений, зважаючи на
що, відповідач зобов'язаний сплатити на
його користь недоплачену грошову суму
за період з 01 липня 2012 року по 30 червня
2013 року в розмірі 9 858,04 грн.

Зважаючи на вищезазначене, у зв'язку з
затримкою остаточного розрахунку, сума
середнього заробітку за весь час
затримки по день подачі позову до суду
становить 17 894,52 грн.

У зв'язку з неправомірними діями
відповідача та з грубим порушенням
трудового законодавства йому було
завдано моральної шкоди,у
відшкодування якої він просив стягнути
19 049,01 грн.

З огляду на вищезазначене, просив суд, з
урахуванням остаточних уточнень,
стягнути з відповідача на його користь
заборгованість по заробітній платі в
розмірі 21 350,46 грн., середній заробіток
за час затримки остаточного розрахунку
по день фактичного розрахунку, розмір
якої станом на 22 жовтня 2013 року
становить 23 089,70 грн. та моральну шкоду в
розмірі тримісячного середнього
заробітку, яка становить 19 049,01 грн.

Представник відповідача проти
задоволення позову заперечувала,
надала суду письмові заперечення проти
позову, в якому зазначила, що
відповідно до наказу від 06 вересня 2006
року № 240-к ОСОБА_1 був прийнятий на
посаду доцента кафедри інформатизації
державного управління, як обраний за
конкурсом по контракту, відповідно до
наказу від 27 червня 2013 року № 299-к
ОСОБА_1 звільнений з посади доцента
кафедри інформаційних технологій і
систем управління з 01 липня 2013 року у
зв'язку із закінченням строку
трудового договору відповідно до п.2 ст.
36 КЗпП України. ОСОБА_1 працював на
посаді доцента кафедри інформаційних
технологій і систем управління за
строковим трудовим договором, який
відповідно до п. 2 ст. 23 КЗпП України
укладався на строк, визначений за
погодженням сторін з 20 березня 2013 року
по 30 червня 2013 року. У зв'язку з тим, що
строковий трудовий договір з ОСОБА_1 не
продовжувався, в наказі від 27 червня 2013
року № 299-к вжито формулювання
«звільнити з 1 липня 2013 року». Цей день
не є робочим для працівника та йому не
нараховується заробітна плата,
зважаючи на що, в останній робочий день
- 27 червня 2013 року з ОСОБА_1 проведений
остаточний розрахунок і кошти
зараховані на особистий картковий
рахунок. Наприкінці останнього
робочого дня ОСОБА_1 до відділу кадрів
за трудовою книжкою не з'явився, про що
складено акт. У зв'язку з тим, що 28 - 30
червня 2013 року святкові та вихідні дні,
ОСОБА_1 трудову книжку отримано 01 липня
2013 року. Прихід останнього до ХарРІ
НАДУ 01 липня 2013 року був пов'язаний
виключно з отриманням трудової книжки,
навчальні заняття в цей день їм не
проводилися, методичну роботу на
кафедрі не здійснював та ніяких
доручень від керівництва ХарРІ НАДУ не
отримував. З 01 липня 2013 року ОСОБА_1 у
складі науково-педагогічних
працівників кафедри не значиться з
причин звільнення, тому твердження, що
він в цей день працював є
безпідставними.

З 01 вересня 2010 року у зв'язку з
перерозподілом навантаження на
початок нового навчального року ОСОБА_1
продовжив працювати на кафедрі на 1,25
ставки доцента зі збільшенням
навантаження. Йому було проведено
відповідні нарахування заробітної
плати та інших виплат, встановлених
законодавством України, у тому числі
індексація, яка розрахована відповідно
до п. 2, 5 Порядку проведення індексації
грошових доходів населення,
затвердженого постановою КМУ від 17
липня 2003 року № 1078. З 01 липня 2007 року по
30 червня 2013 року з ОСОБА_1 укладалися
строкові трудові договори, в яких також
не передбачався конкретний розмір
доплат та додаткового коефіцієнту
підвищення посадових окладів
науково-педегогічним працівникам за
статус «національний», що обумовлено
фінансовими можливостями ХарРІ НАДУ
та закріплено в п. 3.10 Колективного
договору, в п. 1.3. та п. 2.1 Додатку 8 до
нього. Виходячи з граничних сум
затверджених асигнувань і фінансових
можливостей ХарРІ НАДУ та для
уникнення заборгованості по
заробітній платі, штатним розкладом на
2012 рік було зменшено розмір
додаткового коефіцієнту підвищення
посадових окладів
науково-педагогічним працівникам за
статус «національний», доплати за
вчене звання та науковий ступінь.

Фактичне зменшення доходу ОСОБА_1 з 01
липня 2012 року, на яке він посилається як
на зміну істотних умов праці, не
відбулося, оскільки він з 02 липня 2012
року по 27 серпня 2012 року знаходився у
щорічній відпустці та отримав
відпускні у повному обсязі.

Відповідно до Акту перевірки
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 20-01-759/1307, яку
здійснювала Територіальна державна
інспекція з питань праці у Харківській
області, в період з 25 липня по 07 серпня
2013 року, порушень норм законодавства
про працю та оплату праці в ХарРІ НАДУ
не виявлено.

Зважаючи на зазначене, відповідач
просив суд у задоволення позову ОСОБА_1
відмовити у повному обсязі.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 03 березня 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати, ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі. При
цьому посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам по справі. Судом
не прийнято до уваги факт
неправомірної зміни діючих умов оплати
праці в бік погіршення без належного
про це попередження працівників не
пізніш як за два місяці до їх
запровадження. Є помилковими висновки
суду першої інстанції стосовно того, що
відповідач не порушив наказом від 01
грудня 2012 року № 465-к вимоги про
зміну істотних умов праці, оскільки
розмір посадового окладу не
зменшувався, а в укладеному трудовому
договорі та контракту не передбачено
змін додаткового коефіцієнту
підвищення посадових окладів. Так,
зменшення заробітної плати може бути
визнано законним лише в тому випадку,
якщо буде доведена наявність змін в
організації виробництва і праці, а не
лише повідомлення про це працівника у
встановлений законом строк. Доказів на
підтвердження факту змін в організації
виробництва відповідачем надано не
було. Також судом не було взято до
уваги, що відповідачем не було
здійснено оплату заробітної плати за
останній день роботи, тобто за день
звільнення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав.

Представник ХарРІ НАДУ проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши
наведені в скарзі доводи, вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовивши у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним
зменшення заробітної плати, стягнення
заробітної плати та відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив із того, що порушення норм
трудового законодавства при виплаті
ОСОБА_1 заробітної плати в період його
роботи в Харківському регіональному
інституті державного управління
Національної академії державного
управління при Президенті України не
встановлено, усі належні йому виплати
при звільненні здійснено у
відповідності до діючого трудового
законодавства, у зв'язку з чим його
позовні вимоги є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується
письмовими доказами та не оспорюється
сторонами, що ОСОБА_1 знаходився у
трудових відносинах з відповідачем з 06
вересня 2006 року, як обраний за
конкурсом по контракту на посаду
доцента кафедри інформації державного
управління (а. с. 37 - 42 ).

01 липня 2007 року відповідно до наказу
№175 - к від 15 травня 2007 року з позивачем
був укладений строковий трудовий
договір на три роки ( а. с. 8 ).

Наказом №164п від 30 квітня 2010 року
строковий договір з позивачем був
продовжений до 30 червня 2013 року ( а. с. 9 ).

Наказом №167к від 29 грудня 2012 року
позивач був переведений на посаду
доцента кафедри інформаційних
технологій і систем управління до
проведення конкурсу.

20 березня 2013 року позивач був обраний
на посаду доцента кафедри
інформаційних технологій і систем
управління за строковим трудовим
договором до 30 червня 2013 року ( а. с. 43 - 44
).

Наказом №299-к від 27 червня 2013 року
ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 01
липня 2013 року у зв'язку із закінченням
строку трудового договору відповідно
до п.2 ст.36 КЗпП України (а.с. 1).

Доводи ОСОБА_1 відносно того, що при
звільненні з ним не проведений
остаточний розрахунок оскільки йому
не нарахована заробітна плата за 01
липня 2013 року, були предметом розгляду
суду першої інстанції, їм надана
належна оцінка.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Харкова від 29 серпня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
судової колегії судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області від 07 листопада 2013
року встановлено, що оскільки останній
день строку контракту позивача
припадав на неробочий вихідний день, у
зв'язку з чим останнім днем роботи в
трудовій книжці зазначено 30 червня 2013
року.

Розрахунок з ОСОБА_1 був проведений 27
червня 2013 року - останній робочий день
перед вихідними.

Даних про те, що ОСОБА_1 працював 01 липня
2013 року суду не надано, таким чином його
твердження , що за 01 липня 2013 року йому
повинна бути нарахована заробітна
плата, є безпідставними. ( а. с. 150-153, 159 -
162).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що вступившими в законну силу
судовими рішеннями встановлено, що
звільнення ОСОБА_1 проведено у
відповідності з вимогами закону.

Розрахунок з ОСОБА_1 був проведений в
день винесення наказу про звільнення 27
червня 2013 року, відомості про те, що
ОСОБА_1 01 липня 2013 року приступив до
виконання своїх обов'язків відсутні.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що розрахунок з ОСОБА_1
проведено відповідно до вимог діючого
законодавства, дати звільнення не
протирічать вимогам п.5 ст.241 КЗпП
України, у зв'язку з чим правові
підстави для стягнення з відповідача
на користь позивача не нарахованої
заробітної плати за 01липня 2013 року,
відсутні.

Колегія суддів також не вбачає
правових підстав для скасування
рішення суду в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1 щодо
неправильного нарахування індексації
за період з січня 2011 року по грудень 2011
року у зв'язку з встановленням базового
місяця для проведення індексації.

Судом встановлено, що згідно наказів №
362-к від 31 серпня 2010 року, № 503-к від 30
листопада 2010 року ОСОБА_1 був прийнятий
на кафедру інформації державного
управління на 0,25 ставки доцента (а. с. 13,
14).

У зв'язку з перерозподілом
навантаження позивача, збільшився
розмір його заробітної плати, що стало
підставою для зміни базового місяця та
припинення нарахування йому
індексації.

Законність встановлення базового
місяця при проведенні індексації у
разі підвищення грошового доходу
працівника за рахунок зростання цього
доходу, враховуючи внутрішнє
сумісництво, було предметом розгляду
суду першої інстанції.

Суд першої інстанції обґрунтовано
виходив з вимог пунктів 2, 5 Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 року №1078, з яких
вбачається, що у разі якщо у робітника
збільшується дохід за рахунок
внутрішнього сумісництва, то місяць
такого підвищення вважається базовим
при проведенні індексації.

В зазначену постанову внесені зміни
лише 13 лютого 2014 року постановою
Кабінету Міністрів України №36 від 29
січня 2014 року «Про внесення змін до
Порядку проведення індексації
грошових доходів населення»,
відповідно до абз.8 пункту 5, в якому
зазначено, що місяць підвищення
грошового доходу за рахунок
внутрішнього сумісництва не є базовим.

За таких обставин, на період виникнення
спірних правовідносин нормативним
актом, який регулював порядок
індексації грошових коштів населення,
було передбачено, що підвищення
грошового доходу працівника за рахунок
внутрішнього сумісництва є підставою
для зміни базового місяця нарахування
індексації.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про
виплату йому недонарахованих сум
заробітної плати у зв'язку з
проведенням індексації обґрунтовано
залишені судом першої інстанції без
задоволення.

Доводи ОСОБА_1 відносно того, що пункт 5
Порядку проведення індексації
грошових доходів населення, який діяв
на період виникнення спірних
правовідносин, суперечить вимогам ст.21
КЗпП України, ст. 10 Закону України «Про
індексацію грошових доходів
населення» колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки в наведених
позивачем законодавчих актах, не
регламентується питання нарахування
індексації заробітної плати при
внутрішньому сумісництву робітника, а
передбачені лише загальні підстави
укладення трудового договору та
індексації грошових коштів.

Таким чином, посилання позивача на дані
норми закону, не є правовою підставою
для скасування рішення суду в цій
частині.

Не є обґрунтованими доводи апеляційної
скарги позивача щодо необґрунтованого
зменшення йому посадового окладу у
січні 2011 року з 2359, 80 грн. до 2305, 60 грн.
порівняно з 2010 роком, а також зменшення
розміру заробітної плати протягом 2012
року.

Зібрані по справі докази безперечно
свідчать про те, що штатним розписом на
2011 рік було зменшено розмір
додаткового коефіцієнту підвищення
посадових окладів
науково-педагогічним працівникам за
статус «національний», який може
зберігатися, але не є обов'язковим.

Таким чином, у січні 2011 року був
зменшений не посадовий оклад
відповідача, а розмір додаткового
коефіцієнту підвищення посадових
окладів, що підтверджується
представленими як в суді першої, так і в
суді апеляційної інстанцій, доказами.

Наказами № 274к від 26.06.2012 р., №365/1к від 31.
08. 2012 р., № 460к від 28.09.2012 р. та №465к від
01.10.2012 р. «Про зміни у штатному розписі»
були внесені зміни до штатного розпису
інституту за загальним фондом бюджету
та спеціальним фондом бюджету та
змінені доплати науково-педагогічним
працівникам, за науковий ступінь, за
вчене звання та встановлені стимулюючі
надбавки по заробітній платі усім
фахівцям та робітникам інституту ( а. с.
22-25).

Відповідно до ст.51 Бюджетного Кодексу
України затвердження кошторисів
можливе відповідно до затвердженого
бюджетного розпису, згідно з яким
розпорядники коштів одержують
бюджетні асигнування з розподілом та
встановленням лімітів по місцям та
беруть бюджетні зобов'язання,
проводять видатки тільки в межах
бюджетних асигнувань, встановлених
кошторисом.

За змістом постанови Кабінету
Міністрів України від 28 лютого 2002 року
№228 «Про затвердження Порядку
складання, розгляду, затвердження та
основних вимог до виконання кошторисів
бюджетних установ» на початок кожного
року затверджується новий штатний
розпис з урахуванням встановленого
ліміту асигнувань власних надходжень
бюджетних установ та в межах
затвердженого фонду заробітної плати.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що висновки апелянта про
можливість зменшення розміру
додаткового коефіцієнта підвищення
посадових окладів, доплат за вчене
звання та науковий ступінь, тільки за
умови зменшення бюджетних надходжень,
без урахування власних надходжень
бюджетних установ, не можуть бути
визнані обґрунтованими, оскільки вони
спростовуються вищезазначеним
нормативним актом.

Відповідно до постанов Кабінету
Міністрів України від 30 серпня 2002 року
№1298 «Про оплату праці працівників на
основі Єдиної тарифної сітки розрядів
і коефіцієнтів з оплати праці
працівників установ, закладів та
організацій окремих галузей бюджетної
сфери»(зі змінами), №922 від 11 липня 2002
року «Про умови оплати праці
працівників вищих навчальних закладів,
що мають статус національний», наказу
Міністерства освіти та науки України
від 26 вересня 2005 року №557, керівник
навчального закладу в межах фонду
заробітної плати, затвердженого
кошторисом, може встановлювати
конкретний розмір додаткового
коефіцієнту підвищення посадових
окладів (від 1 до 100 відсотків)
науково-педагогічним та науковим
працівникам навчального закладу, що
має статус національного, а також
доплати за вчене звання доцента,
старшого наукового співробітника - у
граничному розмірі 25 відсотків
посадового окладу (ставки заробітної
плати), за науковий ступінь кандидата
наук - у граничному розмірі 15 відсотків
посадового окладу (ставки заробітної
плати).

Із представлених позивачем доказів
вбачається, що згідно з затвердженими
кошторисами на 2011 рік сума бюджетного
фінансування була зменшена на 2256, 80 млн.
грн. порівняно з сумою, заявленою у
бюджетному запиті на 2011 рік, а у 2012 році
на 2500,76 млн. грн. порівняно з сумою,
заявленою у бюджетному запиті на 2012
рік (а.с. 333-334, 348-349).

Сума власних надходжень бюджетної
установи зменшилась у 2011 році
відповідно на 6 835, 00 тис. грн. (а. с.321 - 322 ).

Кошторисом на 2012 рік за спеціальним
фондом бюджету було затверджено власні
надходження у сумі 21 714 тис. грн.
Фактично надійшло коштів у 2012 році - 14
979,70 тис. грн. (а. с. 345 - 347).

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що у відповідача були правові
підстави для зменшення розміру
додаткового коефіцієнту підвищення
посадових окладів
науково-педагогічним працівникам
ХарРІ НАДУ за статус «національний»,
доплати за вчене звання та науковий
ступінь.

Оскільки додатковий коефіцієнт
підвищення посадового окладу, доплати
за науковий ступінь та вчене звання до
посадового окладу згідно пункту 3.10
Колективного договору, укладеному між
адміністрацією та трудовим колективом
ХарРІ НАДУ, не входять, не передбачені
умовами контракту та трудовими
договорами, укладеними з позивачем, як
обов'язкові платежі, то колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого висновку, що
істотних умов праці позивача порушено
не було. У зв'язку з чим, відповідно до
вимог статей 32, 102 КЗпП України,
відповідач не зобов'язаний був
повідомляти працівників про зміну
умов праці.

Крім того, вищезазначені накази щодо
зменшення розміру додаткового
коефіцієнту підвищення посадових
окладів науково-педагогічним
працівникам за статус «національний»,
а також доплат за науковий ступінь та
вчене звання не були оскаржені ОСОБА_1 у
встановленому законом порядку, у
зв'язку з чим, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК
України, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що ці
накази не скасовані та є обов'язковими
до виконання.

Доводи позивача, викладені в
апеляційній скарзі про те, що аналіз
Державного бюджету України за 2011 - 2013
роки вказує на те, що на оплату праці по
коду програмної класифікації видатків
0301130 закладено: 2011 рік - 72 501, 70 тис. грн.,
2012 рік - 88 730, 20 тис. грн., 2013 рік - 98 037, 00
тис. грн., тобто бюджетне фінансування
оплати праці зменшено не було, не
можуть бути визнані обґрунтованими,
оскільки судом першої інстанції було
встановлено, що відповідно до
законодавства України з 01 січня 2012
року, з 01 квітня 2012 року, з 01 липня 2012
року, з 01 вересня 2012 року, з 01 жовтня 2012
року, з 01 грудня 2012 року було збільшено
посадові оклади відповідно до Єдиної
тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів
з оплати праці працівників установ,
закладів та організацій окремих
галузей бюджетної сфери, у зв'язку з чим
було підвищено розмір видатків на
оплату праці.

Окрім того, як зазначалося вище,
підлягали врахуванню власні
надходження бюджетної установи.

За таких обставин, колегія суддів не
вбачає правових підстав для скасування
рішення суду і в цій частині.

Доводи ОСОБА_1 відносно того, що ним
заявлялось клопотання щодо
витребування даних доказів при
розгляді справи в суді першої
інстанції, але вони не були
представлені, також не можуть бути
суттєвими для перегляду рішення першої
інстанції в даній частині.

У відповідності з вимогами ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
позбавлений можливості досліджувати
нові докази.

Нові докази були досліджені у
встановленому законом порядку,
сторонам була надана можливість їх
вивчити, подати заперечення.

Таким чином, права сторін при
додатковому вивченні об'єму
фінансування Харківського
регіонального інституту державного
управління Національної академії
державного управління при Президенті
України порушені не були.

Що стосується рішення суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
по відшкодуванню моральної шкоди, то
колегія суддів вважає, що рішення в цій
частині ухвалене відповідно до вимог
ст.237-1 КЗпП України, оскільки судом не
було встановлено порушень трудових
прав позивача, то не має підстав для
відшкодування моральної шкоди.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
вважає, що правові підстави для
задоволення апеляційної скарги та
скасування рішення суду першої
інстанції відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ст.312, ст.313, сь.315,
ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Московського районного суду
м.Харкова від 03 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: