Справа № 439/14/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1018/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.

з участю представника позивача
ОСОБА_2, представника відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника третьої
особи ОСОБА_5 - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» та ОСОБА_5 на рішення
Бродівського районного суду
Львівської області від 19 листопада 2013
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, з участю
третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_5,
Холдіногової компанії «Єврохолдінг»,
про визнання права власності на частку
у нерухомому майні та позовом третьої
особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, з участю
третьої особи ОСОБА_7, про визнання
права власності на частку у нерухомому
майні, -

встановила:

Позивач Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» в листопаді 2011 року
звернувся в суд з позовною заявою до
ОСОБА_3 з участю третіх осіб ОСОБА_7,
ОСОБА_5, Холдіногової компанії
«Єврохолдінг», про визнання права
власності на частку в нерухомому майні,
просив визнати право власності ПАТ КБ
"ПриватБанк" на частку 35% нерухомого
майна - приміщення супермаркету
«ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною площею 640
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 з 01.11.2006 року.

В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що 20.09.2006 року між
ОСОБА_9 та ОСОБА_3 укладено договір
позики, на виконання умов якого ОСОБА_9
передав ОСОБА_3 1500000 грн., які останній
зобов"язувався повернути до 30.10.2006 року.

25.09.2006 року між ОСОБА_9 та ПАТ
"ПриватБанк" укладено договір
відступлення права вимоги за договором
позики від 20.09.2006 року.

На виконання умов цих договорів та
відповідно до вимог ст. 516 ЦК України
ОСОБА_9 надіслав ОСОБА_3 лист від 23.10.2006
року з нагадуванням перерахувати суму
позики на рахунок ПриватБанку до 30.10.2006
року, яке залишене без відповіді, кошти
на рахунок банку не надійшли,
зобов"язання ОСОБА_3 по договору не
виконані.

У п. 2.4. Договору позики передбачено, що
позичальник у разі неможливості вчасно
повернути позикодавцеві кошти, не
заперечує та надає право на набуття
права власності позикодавцем на частку
35% нерухомого майна, що перебуває у
власності позичальника та знаходиться
за адресою АДРЕСА_1 (приміщення
супермаркету «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною
площею шістсот сорок квадратних
метрів).

В свою чергу, пунктом 1.2. Договору
відступлення права вимоги за договором
позики встановлено, що до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов"язанні в обсязі та на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, у тому числі право вимоги
набуття права власності на частку у
вказаному нежитловому приміщенні (а.с.
3).

14.09.2012 року відповідач ОСОБА_3 подав
зустрічну позовну заяву до ОСОБА_9, ПАТ
КБ «ПриватБанк», просив визнати
недійсним договір уступки права
вимоги, укладений між ОСОБА_9 та ЗАТ КБ
«Приват Банк» від 25.09.2006 року.

Ухвалою судового засідання від 09
квітня 2013 року відмовлено у прийнятті
зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору уступки права
вимоги (т.1 а.с. 165-167, 181).

Ухвалами судового засідання від 17
вересня 2012 року залучено судом до
участі у даній справі як третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог на
предмет спору ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (т. 1 а.с.
101-102).

26.12.2012 року третя особа ОСОБА_5 подала
позовну заяву до відповідача ОСОБА_3,
просила суд визнати за нею право
власності на частку 35% нерухомого майна
- приміщення супермаркету
"ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 640 кв.м.,
що розташоване за адресою АДРЕСА_1.

Ухвалою судового засідання від 09
квітня 2013 року ОСОБА_5 визнано третьою
особою, що заявляє самостійні вимоги
щодо предмета спору та прийнято до
розгляду її позов до ОСОБА_3 про
визнання права власності на частку у
нерухомому майні (т. 1 а.с. 176, 182).

За клопотанням представника позивача
за первісним позовом, ухвалою судового
засідання від 23 липня 2013 року залучено
до участі у справі як третю особу
Холдінгову компанію «Єврохолдінг».

Оскаржуваним рішенням Бродівського
районного суду Львівської області від
19 листопада 2013 року відмовлено у
задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, з участю
третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_5,
Холдиногової компанії «Єврохолдінг»,
про визнання права власності на частку
у нерухомому майні, а також відмовлено
у задоволенні позову третьої особи
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, з участю третьої
особи ОСОБА_7, про визнання права
власності на частку у нерухомому майні.

Рішення суду оскаржив представник
позивача за первісним позовом ПАТ КБ
«Приватбанк» та третя особа з
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_5

В апеляційній скарзі представник ПАТ
КБ «Приватбанк» зазначає, що
оскаржуване рішення в частині відмови
у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» є незаконним, ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права за недоведеністю
обставин, що мають значення для справи
та невідповідністю висновків суду
обставинам справи.

Звертає увагу на те, що відповідно до п.
2.2 Договору позики від 20 вересня 2006 року
ОСОБА_3 зобов"язаний був повернути
отримані кошти до 30.10.2006 року. Вказане
зобов"язання за договором він не
виконав. У випадку невиконання
вказаного пункту договору, ОСОБА_3
надав право позикодавцю на набуття
права власності на частку 35 %
нерухомого майна приміщення
супермаркету «ІНФОРМАЦІЯ_1», загальною
площею 640 кв.м., що знаходиться по
АДРЕСА_1

Відтак, оскільки згідно із договором
від 25 вересня 2006 року, укладеним між
ОСОБА_9 та ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк») до Банку перейшли права
первісного кредитора за договором
позики від 20.09.2006 року, вважає, що з
01.11.2006 року Банк набув право власності
на вказане нерухоме майно.

Просить змінити рішення Бродівського
районного суду Львівської області від
19.11.2013 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
"ПриватБанк", задовольнивши вимоги
Банку в повному обсязі, в іншій частині
рішення залишити без змін.

Апелянт ОСОБА_5 з оскаржуваним рішенням
в частині відмови у задоволенні її
позовних вимог не погоджується, вважає,
що в цій частині рішення районного суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У скарзі покликається на те, що 10.09.2006
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено
договір позики, відповідно до якого
вона передала ОСОБА_3 зазначені у
договорі грошові кошти з датою
повернення до 12.07.2011 року. Відповідно до
умов договору, у разі неповернення
грошових коштів ОСОБА_3 надав право на
набуття права власності на частку 35% у
нерухомому майні - приміщення
супермаркету "ІНФОРМАЦІЯ_1", що
знаходиться за адресою Львівська обл.,
АДРЕСА_1.

Свої зобов"язання за договором ОСОБА_3
не виконав, а відтак надав їй право
набути право власності на вказану
частку у нерухомому майні.

Окрім цього, суд в порушення ст. 10 ЦПК
України відхилив її клопотання про
витребування з МБТІ м. Золочів
реєстраційної справи на приміщення,
яке є предметом позовних вимог.

Звертає увагу на те, що суд не взяв до
уваги факт визнання відповідачем її
позову, про що подана заява останнім в
судовому засіданні. Натомість, суд
прийняв до уваги нотаріальну заяву
відповідача про скасування його
показань про визнання позову.

На переконання апелянта висновок суду
про те, що ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_5
можуть вимагати від відповідача тільки
грошові кошти не відповідає правовій
позиції Верховного Суду України,
висловленій 04.09.2013 року у справі №
6-73цс13.

Просить змінити рішення Бродівського
районного суду від 19.11.2013 року в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 та ухвалити в тій частині нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5
задовольнити в повному обсязі, в іншій
частині рішення залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 подала заперечення на
апеляційні скарги в яких зазначає, що
оскаржуване рішення є законним та
обґрунтованим, висновки суду
відповідають обставинам справи, а
доводи апеляційних скарг є
безпідставними.

Просить апеляційні скарги відхилити,
оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_2. та
представника третьої особи ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 на підтримання доводів власних
апеляційних скарг, а також заперечення
цих доводів зі сторони представника
відповідача ОСОБА_4, перевіривши
матеріали справи та законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що підстави для задоволення
апеляційних скарг відсутні виходячи із
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
"ПриватБанк" та позову третьої особи
ОСОБА_5, районний суд виходив з того, що
ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, як
позикодавці, мають право вимагати від
відповідача лише грошові кошти, які є
предметом договору.

Окрім цього, позивачами на
підтвердження своїх вимог не надано
суду докази того, що відповідач ОСОБА_3
є власником магазину чи його частини у
АДРЕСА_1

Відповідно до довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно, власником
нерухомого майна у АДРЕСА_1 є
холдингова компанія "Єврохолдинг".

Колегія суддів погоджується із
зазначеним висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту права подання
позову про визнання права власності на
частку у нерухомому майні, позивач в
силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

20.09.2006 року між відповідачем ОСОБА_3 та
ОСОБА_9 укладено договір позики (т.1 а.с.
7). На виконання умов цього договору
ОСОБА_9 передав ОСОБА_3 гроші в сумі
1500000,00 грн., які останній у
відповідності до п. 2.2. Договору,
зобов»язався повернути позикодавцю
ОСОБА_9 до 30.10.2006 року.

Відповідно до п. 2.4. Договору,
позичальник у разі неможливості вчасно
повернути Позикодавцеві кошти за цим
договором, не заперечує та надає право
на набуття права власності
Позикодавцем на частку 35% нерухомого
майна (приміщення супермаркету
"ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 640 кв.м.,
що перебуває у власності Позичальника
та знаходиться за адресою АДРЕСА_1

В свою чергу, 25.09.2006 року між ОСОБА_9 та
ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір
відступлення права вимоги за договором
позики від 20.09.2006 року (т. 1 а.с. 8), за
умовами якого до нового кредитора
переходять права первісного кредитора
у зобов"язанні та в обсязі і на умовах,
що існували на момент переходу цих
прав, у тому числі право вимоги на
грошові кошти та на право набуття права
власності на частку 35% нерухомого майна
- приміщення супермаркету
"ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 640 кв.м.,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та
перебуває у власності боржника.

Про укладення договору відступлення
права вимоги ОСОБА_9 листом від 23.10.2006
року повідомив ОСОБА_3, у якому нагадав
обов"язок боржника перерахувати суму
позики на рахунок ПАТ «ПриватБанк» до
30.10.2006 року (т. 1 а.с. 9).

Крім цього, 10.08.2006 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 укладено договір позики
відповідно до якого ОСОБА_5 передала
ОСОБА_3 12000 грн. в обмін на зобов"язання
позичальника повернути таку ж суму
грошових коштів до 12.07.2011 року (т. 1 а.с.
177).

Відповідно до п. 2.4. Договору,
позичальник у разі неможливості вчасно
повернути Позикодавцеві кошти за цим
договором, надає право власності
Позикодавцеві на частку 35% нерухомого
майна - приміщення супермаркету
"ІНФОРМАЦІЯ_1", загальною площею 640 кв.м.,
що перебуває у власності Позичальника
та знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Згідно із ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_3 грошові кошти за
вказаними вище договорами позики не
повернув.

Рішенням Бродівського районного суду
Львівської області від 23.02.2010 року, яке
набрало законної сили, задоволено
позов ПАТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 та
стягнуто з нього на користь позивача
1500000,00 гривень згідно Договору позики
від 20.09.2006 року та Договору про
відступлення права вимоги від 25.09.2006
року (т. 1 а.с. 215-217).

Окрім цього, рішенням колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області
від 11.02.2011 року скасовано рішення
Буського районного суду Львівської
області від 16.09.2010 року та ухвалено нове
рішення, яким відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_7 до ОСОБА_9, ОСОБА_3, ЗАТ КБ
"ПриватБанк" про визнання недійсним
договору позики від 20.09.2006 року,
укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_3 та
визнання недійсним договору
відступлення права вимоги за довго ром
позики від 20.09.2006 року, укладеного 26.09.2006
року між ОСОБА_9 та ЗАТ КБ "ПриватБанк".

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Разом з цим, згідно із ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

В свою чергу, судова колегія звертає
увагу на те, що обраний позивачем ПАТ КБ
«ПриватБанк» та третьою особою із
самостійними вимогами ОСОБА_5 спосіб
захисту права шляхом передачі у
власність нерухомого майна, чинним
законодавством України передбачено
лише для майна, яке перебуває у заставі.

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
визнається іпотекою. Правовідносини з
приводу договорів іпотеки регулюються
нормами Закону України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 3 Закону України «Про
іпотеку» договір про іпотеку,
предметом якого є майнові права на
нерухомість, підлягає нотаріальному
посвідченню.

Аналогічна норма міститься у ч. 1 ст. 577
ЦК України, а ч. 2 цієї статті
передбачає, що застава нерухомого
майна підлягає державній реєстрації.

Виходячи із змісту пункт 2.4. Договорів
позики від 20.09.2006 року та 10.08.2006 року, за
яким ОСОБА_3 у разі неможливості вчасно
повернути Позикодавцю кошти за цими
договорами, не заперечує та надає право
на набуття права власності
Позикодавцем на частку 35% нерухомого
майна (приміщення супермаркету
"ІНФОРМАЦІЯ_1"), за своєю суттю є
правочином, оскільки спрямоване на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків щодо
нерухомого майна та підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення,
такий договір є нікчемним.

В силу ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що зазначені письмові
зобов'язання ОСОБА_3 у договорах від
20.09.2006 року та від 10.08.2006 року є
нікчемними і не створюють жодних прав
та обов'язків для сторін і тим більше
підстав для визнання за позивачем чи
третьою особою права власності на
спірне майно.

В свою чергу, вірним є висновок суду про
те, що як представником позивача, так і
представником третьої особи на
підтвердження своїх вимог не
представлено суду доказів того, що
відповідач ОСОБА_3 є власником магазину
чи його частини за адресою АДРЕСА_1,
таких не здобуто в ході розгляду справи
ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційному суді, не підтверджується
власність останнього на спірне майно і
із змісту рішень, долучених до
матеріалів справи за клопотанням
представника позивача.

Натомість, з інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно №5607071, наданої 03.07.2013 року
реєстраційною службою Бродівського
районного управління юстиції
Львівської області вбачається, що
власником цілої частини нерухомого
майна за адресою АДРЕСА_1 (магазин, який
складається з торгового залу,4-х
кабінетів, 4-х підсобних приміщень,
вбиральні, санвузлу, 2-х коридорів, 4-х
складів, кухні, кондитерського цеху, 2-х
мийок, 2-х умивальних, тамбура), є
Холдінгова компанія «Єврохолдінг»,
якій видано свідоцтво про право
власності від 28.12.2012 року на підставі
рішення виконкому Бродівської міської
ради № 575 від 25.12.2012 року (т. 1 а.с. 251).

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційних скарг висновків суду не
спростовують, тому підстав для їх
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» та ОСОБА_5 -
відхилити.

Рішення Бродівського районного суду
Львівської області від 19 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин