У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Кафідової О.В.,

Дем'яносова М.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Київської регіональної дирекції, про
поділ майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права власності на майно, за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного
суду Київської області від 18 вересня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року позивачка звернулася
до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що з 17 жовтня
1989 року по 12 березня 2010 року
перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому
шлюбі. Під час шлюбу ними було придбано
наступне майно: двокімнатна квартира
АДРЕСА_1 вартістю 359
100 грн.; трикімнатна квартира АДРЕСА_3
вартістю 638 400 грн; двоповерховий
житловий будинок АДРЕСА_4 вартістю 2 952
600 грн; автомобіль Hyndai Santa FE, державний
номерний знак НОМЕР_1 вартістю 199 500 грн;
автомобіль Mazda CX-7, державний номерний
знак НОМЕР_2, вартістю 167 580 грн, а всього
на загальну суму 4 317 180 грн. Також у
період шлюбу в інтересах сім'ї
позивачкою укладалися кредитні
договори, заборгованість по яких, після
розірвання шлюбу, вона погашає
одноособово. Загальна сума боргів за
кредитними договорами на час
розірвання шлюбу складала 72 575,45
доларів США. Уточнивши позовні вимоги,
позивачка просила припинити право
спільної власності сторін на частки в
нерухомому майні подружжя шляхом
виділення відповідачу у власність
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, а їй -
житловий будинок АДРЕСА_4; стягнути з
неї на користь відповідача різницю у
вартості часток з урахуванням боргових
зобов'язань у розмірі 211 460 грн.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що
за час перебування в шлюбі з
ОСОБА_1 ними було придбано за спільні
кошти наступне майно: трикімнатна
квартира АДРЕСА_3 вартістю 638 400 грн;
двоповерховий житловий будинок
АДРЕСА_4 вартістю 4 800 000 грн.;
нежиле приміщення площею 527,3 кв. м за
АДРЕСА_5 вартістю 6 400 000 грн, земельна
ділянка площею 0,1000 га по АДРЕСА_4
вартістю 500 000 грн, всього на суму 12 360 000
грн. Просив визнати за ним право
власності на 1/2 частини вказаного
майна, яке зареєстроване на ім'я ОСОБА_1

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 23 квітня 2013 року, позов ОСОБА_1 було
задоволено. Розділено спільне майно
подружжя, виділено у власність ОСОБА_1
автомобіль Mazda CX-7, 2007 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_2
вартістю 160 000 грн.; житловий будинок
АДРЕСА_4 вартістю 2 106 000 грн, припинивши
право власності ОСОБА_2 на 1/2 частини
цього будинку.

Виділено у власність ОСОБА_2 автомобіль
Hyndai Santa FE, 2008 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, вартістю
160 000 грн.; двокімнатну квартиру АДРЕСА_2
вартістю 320 000 грн.; трикімнатну
квартиру АДРЕСА_3 вартістю 638 400 грн,
припинивши право власності ОСОБА_1 на 1/2
частини вказаного нерухомого майна.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію різниці вартості
часток подружжя в нерухомому майні з
врахуванням половини спільних
боргових зобов'язань в сумі 211 460 грн.

Вказану суму коштів внесено ОСОБА_1 на
депозитний рахунок суду.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частини нежилого
приміщення площею 527,3 кв. м за АДРЕСА_5. В
іншій частині позову було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 18 вересня 2013 року,
рішення суду першої інстанції було
скасовано в частині поділу між
сторонами житлового будинку та квартир
та ухвалено в цій частині нове рішення,
яким позов ОСОБА_1 та зустрічний позов
ОСОБА_2 було задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 частину
квартири АДРЕСА_3; 1/2 частину житлового
будинку по АДРЕСА_4.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 частину
квартири АДРЕСА_3; 1/2 частину житлового
будинку по АДРЕСА_4.

В іншій частині позову ОСОБА_1 та
зустрічного позову ОСОБА_2 було
відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції було залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_1 та частково
задовольняючи зустрічній позов ОСОБА_2,
суд першої інстанції виходив із того,
що спірне майно є спільною сумісною
власністю подружжя і підлягає
розподілу між подружжям.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині поділу між
сторонами житлового будинку та квартир
та ухвалюючи в цій частині нове
рішення, апеляційний суд виходив із
неможливості поділу вказаного майна та
вважав можливим визнати лише за
сторонами право власності по 1/2 частини
зазначеного майна.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України (далі - СК України), майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Статтею 65 СК України передбачено, що
дружина і чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
Дружина, чоловік має право на звернення
до суду з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
побутового.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу, відповідно до ч. ч. 2,
3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати,
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Як вбачається з роз'яснень, викладених
у п. 23 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
«Про практику застосування
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

До складу майна, що підлягає поділу,
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено,
що особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто. Відповідно
до ч. 6 ст. 57 СК України суд може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте нею, ним за час
їхнього окремого приживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

На підставі наведених норм суд першої
інстанції, ухвалюючи рішення, яким
позов ОСОБА_1 задовольнив, зустрічний
позов ОСОБА_2 задовольнив
частково, правильно дав оцінку
обставинам справи, вірно визначив
характер правовідносин між сторонами
та вірно застосував норми
матеріального права, ухваливши законне
і обґрунтоване рішення.

Так, суд першої інстанції, належно
оцінивши зібрані докази, вірно
розподілив спільне майно подружжя,
виділивши у власність ОСОБА_1 житловий
будинок АДРЕСА_4, а у власність ОСОБА_2
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та
трикімнатну квартиру АДРЕСА_3. При
цьому, суд першої інстанції вірно
застосував до спірних правовідносин
ст. 365 ЦК України щодо припинення права
власності на частину майна.

Вирішуючи справу та визнавши за
сторонами право власності по 1/2 частини
на спірне майно, апеляційний суд
фактично не здійснив поділ квартир та
житлового будинку в натурі, тобто
здійснюючи у такий спосіб поділ майна,
фактично не вирішив спір по суті.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду не може вважатися
законним й обґрунтованим та відповідно
до положень ст. 339 ЦПК України підлягає
скасуванню із залишенням в силі
судового рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 18 вересня 2013 року
скасувати та залишити в силі рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 23 квітня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

М.В. Дем'яносов

О.В. Ступак