Єдиний унікальний номер 205/925/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого
судді Скрипник К.О.

при секретарі
Олексієнко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання майна спільним
майном подружжя ,-

В С Т А
Н О В И В:

Позивач 31 січня 2014 року звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом, в якому
вказала, що вона з відповідачем
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
09.06.2000 року по 27.11.2012 року. Під час шлюбу
сторони вирішили придбати у спільну
власність автомобіль. 23.03.2011 року
позивач разом з відповідачем уклали з
ТОВ «Авто Просто» угоду № 347401 про
надання послуг системи «Авто Так»,
спрямованих на придбання автомобіля.
Зазначена угода була оформлена на ім'я
колишнього чоловіка ОСОБА_2 Починаючи з
дня укладання угоди і до розірвання
шлюбу сторони з спільного сімейного
бюджету сплачували щомісяця внески за
автомобіль. Але, і після розірвання
шлюбу позивач продовжувала сплачувати
внески за придбання автомобіля,
оскільки до кінця березня 2013 року
продовжувала фактично проживати з
відповідачем однією сім`єю. Так,
відповідно до квитанції від 11.03.2013 року
позивач сплатила останній внесок у
сумі 48 200 грн. за автомобіль. Отже,
належна позивачу частка у праві
спільної сумісної власності на
автомобіль «KIA», д/н НОМЕР_1, має бути
збільшена на суму 48 200 грн. Наразі,
відповідач не визнає факту, що спірний
автомобіль є спільним сумісним майном.
Позивач просила визнати автомобіль
марки «KIA», д/н НОМЕР_1, спільним
сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав та
просив задовольнити. В обґрунтування
позовних вимог посилався на обставини,
викладені в позовній заяві.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та
заперечував проти їх задоволення.

Суд, вислухавши пояснення
представника позивача, відповідача,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню по наступним підставам.

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 09.06.2000 року по
27.11.2012 року (а.с.6-7).

У період сумісного подружнього
життя, 23.03.2011 року з ТОВ «Авто Просто»
було укладено Угоду № 347401, згідно умов
якої «Авто Просто» гарантує надання
учаснику права на отримання автомобіля
за умови виконання учасником
зобов'язань передбачених угодою (а.с.9).

Відповідно до додатку № 3 від 27.02.2013
року до угоди № 347401 від 23.03.2011 року,
загальна сума зобов'язань учасника
станом на день підписання додатку
становить 137320,37 грн., на день підписання
цього додатку учасник сплатив 71013,20
грн., сума заборгованості складає 66307,17
грн. (а.с.11).

Встановлено, що власником
автомобіля «KIA», д/н НОМЕР_1 є ОСОБА_2, на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2 (а.с.8).

Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.
68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу. У разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372
Цивільного кодексу України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом. У
разі поділу майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

В судовому засіданні, відповідач,
оспорюючи позовні вимоги пояснив, що
угода № 347401, яка була укладена з ТОВ
«Авто Просто» у період зареєстрованого
шлюбу на даний час не виконана та у
відповідача мається заборгованість за
спірний автомобіль.

Встановлено, що станом на 09.01.2014
року у ОСОБА_2 мається заборгованість
за п'ять щомісячних внесків в розмірі
6082,80 грн., та ТОВ «Авто Просто» вимагає
сплатити борг (а.с.40).

Натомість, позивачка в позовній
заяві вказує, що нею від імені ОСОБА_2,
відповідно до квитанції від 11.03.2013 року
сплачений останній внесок за спірний
автомобіль в розмірі 48 200 грн., на
підтвердження чого подала квитанцію
від 11.03 2013 року (а.с.14).

Проте, суд ставиться критично до
вказаної квитанції, та не бере її до
уваги, оскільки згідно наданої
квитанції від 11.03.2013 року вбачається, що
це дублікат.

Так, відповідачем в судове
засідання надано оригінал квитанції
від 11.03.2013 року на суму 48200,00 грн. та
оригінал квитанції про сплату комісії
в розмірі 482,00 грн., яка сплачується
разом з основним платежем та
відповідачем категорично
заперечувалася, що вказаний внесок був
здійснений позивачем, оскільки жодних
доказів суду не представлено.

А тому, суд приходить до висновку, що
саме відповідачем ОСОБА_2 був
здійснений платіж 11.03.2013 року на суму
48200,00 грн.

Отже, встановлено, що на час розірвання
шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, подружжя не
виплатити в повному обсязі вартість
транспортного засобу за договором з
ТОВ «Авто Просто», а після розірвання
шлюбу продовжує виконувати грошові
зобов'язання за договором з ТОВ «Авто
Просто» саме відповідач, що не
заперечувалось в судовому засіданні
представником позивача, а тому, при
таких обставинах позивач має право
лише на відповідну частку від суми, яка
була сплачена в період шлюбу сторонами.

Крім того, як зазначено було вище,
власником автомобіля «KIA», д/н НОМЕР_1 є
ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_2, згідно якого вбачається, що
реєстрація була проведена 22.03.2013 року,
тобто після розірвання шлюбу та після
оплати відповідачем 11.03.2013 року суми в
розмірі 48200,00 грн. (а.с.8).

Відповідно до ст.ст.10 та 11 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень і також суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі вищевикладеного,
враховуючи, що вартість транспортного
засобу не була виплачена подружжями за
час знаходження в подружніх стосунках
в повному обсязі, а була сплачена
тільки відповідна частка від всієї
вартості, після розірвання шлюбу
мається заборгованість за спірний
автомобіль, реєстрація права власності
на транспортний засіб проведена після
розірвання шлюбу, суд приходить до
висновку, про відсутність правових
підстав визнання автомобілю марки «KIA»,
д/н НОМЕР_1, спільним сумісним майном
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а відтак позовні
вимоги є незаконними, необґрунтованими
та такими, що не підлягають
задоволенню.

У відповідності до п.п.23,24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановити обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело та
час його придбання. При поділі майна
також враховуються борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Отже, розглядаючи справу по суті
позовних вимог, не виходячи за межі
вимог, суд вважає, що позовні вимоги є
незаконними, необґрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
оплачені позивачем, судом залишено без
задоволення, позивач не звільнений від
їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не
підлягають

На підставі викладеного і
керуючись ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1 ст. 63, ч. 1
ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу
України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 Цивільного
кодексу України майно, ст.ст. 5, 6, 10, 27,
57-60, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання майна спільним майном
подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги

Суддя
К.О. Скрипник