Єдиний унікальний номер 233/8978/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2615/2014
Головуючий 1 інстанції Мартишева Т.О.
Доповідач Биліна Т.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Пономарьової О.М.,

суддів Биліни Т.І.,
Агєєва О.В.,

при секретарі Мишко
Д.О.,

за участю

представника позивача
ОСОБА_1,

представника відповідача
Гумуржи Т.В., Новакової Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Донецьку апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Костянтинівське
автотранспортне підприємство 11409» на
рішення Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409» про визнання дій
незаконними, поновлення на роботі,
стягнення моральної шкоди, -

В С
Т А Н О В И В :

Рішенням Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 лютого 2014 року позов ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409» про визнання дій
незаконними, поновлення на роботі,
стягнення моральної шкоди - задоволено
частково.

Наказ генерального директора ПАТ
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409» № 100-к від 9 грудня 2013
року «про припинення трудового
договору (контракту)» про звільнення
ОСОБА_4 за п. 1 ст. 40 КЗпП України визнано
незаконним. Поновлено ОСОБА_4 на посаді
диспетчера-касира ПАТ
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409». Стягнуто з ПАТ
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409» на користь ОСОБА_4
моральну шкоду в розмірі 3000 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409» посилаючись на
порушення норм процесуального та
матеріального права, просить скасувати
рішення Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 лютого 2014 року і ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної
скарги ПАТ «Костянтинівське
автотранспортне підприємство 11409»
зазначило, що при звільненні ОСОБА_4
дотримано усіх норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, тому
її поновлення на роботі не ґрунтується
на законі. Крім того безпідставно
задоволені позовні вимоги в частині
відшкодування позивачці моральної
шкоди в розмірі 3000,00грн.

. Представники відповідача
Гумуржи Т.В. та Новакова Л.М. в судовому
засіданні апеляційної інстанції
доводи апеляційної скарги підтримали,
просили її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1
просив скаргу відхилити, рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Позивач в судове засідання не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином,
докази зазначеного мають місце в
матеріалах справи на аркушах 131-133.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України
така неявка не перешкоджає
апеляційному розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб
присутніх в судовому засіданні,
дослідивши матеріали цивільної справи,
та перевіривши наведені в скарзі
доводи, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено
наступне, ОСОБА_4 в період часу з 1
квітня 1987 року по 18 лютого 2011 року, та з 4
червня 2011 року і по 9 грудня 2013 року
перебувала у трудових відносинах з ПАТ
«Костянтинівське АТП 11409», зокрема, з 7
грудня 2004 року працювала на посаді
диспетчера-касира, що підтверджено
записами в трудовій книжці. Згідно
протоколу засідання комісії з
вивільнення чисельності ПАТ
«Костянтинівське АТП 11409» від 3 вересня
2013 року прийнято рішення про
скорочення посади диспетчера-касира на
одну одиницю у зв'язку зі збільшенням
збитків станом на вересень 2013 року.
Диспетчера-касира ОСОБА_4, посада якої
скорочується, ознайомлено за два
місяці про майбутнє вивільнення. Таке
рішення було прийнято з врахуванням
того, що ОСОБА_4 має найбільше нарікань
на роботі та раніше до неї
застосовувалися заходи
дисциплінарного впливу. Наказом №100-к
ОСОБА_4 звільнено 09 грудня 2013 грудня за
п.1 ст.40 КЗпП України за скороченням
штату у зв'язку зі змінами в
організації виробництва, відповідно до
наказу №35 від 07 жовтня 2013 року.(а.с. 5-8,
58,61)

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачу не були запропоновані
вакантні посади, які мали місце на
підприємстві та не доведено що позивач
відмовилася від переведення на іншу
роботу. Крім того, дослідивши штатні
розклади станом на 01 січня 2013 року, 15
липня 2013 року та 10 грудня 2013 року, судом
встановлено, що в штатних розкладах
станом на 01 січня 2013 року та 10 грудня 2013
року передбачено три одиниці
диспетчера-касира, а в штатному
розкладі станом на 15 липня 2013 року
чотири одиниці диспетчера-касира, що не
свідчить про наявність зміни в
організації виробництва. Крім того
відповідачем не доведено, що
досліджувалося питання переважного
права залишення позивача на роботі з
огляду на тривалість стажу та
наявності фахової освіти та залишення
на роботі іншого працівника,
прийнятого на введену з 15 липня 2013 року
вакансію диспетчера-касира.

Висновки суду першої інстанції
відповідають фактичним обставинам
справи та узгоджуються з нормами
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Верховний Суд України в ухвалі від 4
серпня 2010 року зазначив, що відповідно
до вимог статті 49-2 КЗпП при вивільненні
працівника за пунктом 1 статті 40 цього
Кодексу роботодавець зобов'язаний
запропонувати йому всі наявні вакантні
посади, які той може обіймати, і не лише
за місцем його роботи в певному
структурному підрозділі.

Згідно з пунктом 1 частини першої
статті 40 КЗпП трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності можуть
бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу
встановлено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Згідно з частинами першою та третьою
статті 49-2 КЗпП про наступне
вивільнення працівників персонально
попереджають не пізніше ніж за два
місяці. Одночасно з попередженням про
звільнення у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
власник або уповноважений ним орган
пропонує працівникові іншу роботу на
тому ж підприємстві, в установі,
організації.

У пункті 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року N 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" (далі - постанова N 9)
містяться роз'яснення, згідно з якими
при розгляді спорів про звільнення за
пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов'язані
з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали
місце зміни в організації виробництва
і праці, зокрема, ліквідація,
реорганізація або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників, чи додержано власником
або уповноваженим ним органом норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника, які є докази
щодо змін в організації виробництва і
праці, про те, що працівник відмовився
від переведення на іншу роботу або що
власник або уповноважений ним орган не
мав можливості перевести працівника з
його згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації.

Крім того частиною другою статті 49-2
КЗпП передбачено, що при вивільненні
працівників у разі змін в організації
виробництва і праці має враховуватися
переважне право на залишення на роботі,
передбачене законодавством.

Власник або уповноважений ним орган
при вивільненні працівників у разі
змін в організації виробництва і праці
повинен дотримуватися вимог статті 42
КЗпП, якою встановлено, що при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці
і кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається:

- сімейним - якщо є двоє і більше
утриманців;

- особам, у сім'ї яких нема інших
працівників із самостійним заробітком;

- працівникам із тривалим безперервним
стажем роботи на цьому підприємстві;

- працівникам, які навчаються у вищих і
середніх спеціальних навчальних
закладах без відриву від виробництва;

- учасникам бойових дій, інвалідам
війни та особам, на яких поширюється
чинність Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту» від 22 жовтня 1993
року № 3551-XII;

- авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;

- працівникам, які дістали на цьому
підприємстві трудове каліцтво або
професійне захворювання;

- особам з-поміж депортованих з України,
протягом п'яти років із часу повернення
на постійне місце проживання до
України;

- працівникам з-поміж колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Доводи апеляційної скарги, що при
звільненні ОСОБА_4 дотримано усіх норм
законодавства, що регулюють
вивільнення працівника не
заслуговують на увагу з вище наведених
підстав.

Доводи апеляційної скарги, що
переважним правом на залишення на
роботі позивачка не могла
скористуватись, оскільки мала декілька
дисциплінарних стягнень - неспроможні.

З матеріалів справи вбачається, що
дисциплінарні стягнення до позивачки
були застосовані наказами №82 від 28
жовтня 2009 року, №95 від 15 грудня 2008 року,
№96 від 18 листопада 2009 року.(а.с.62, 65, 66)

Відповідно до ч.1 ст.151 КЗпП України якщо
протягом року з дня накладення
дисциплінарного стягнення працівника
не буде піддано новому дисциплінарному
стягненню, то він вважається таким, що
не мав дисциплінарного стягнення.

Доводи апеляційної скарги, що
позивачем не доведена наявність
моральної шкоди, яку суд першої
інстанції, посилаючись на положення
ст.237-1 КЗпП України оцінив в розмірі
3000,00грн. - непереконливі.

Стаття 237-1 КЗпП містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення
закону передумовою для відшкодування
працівнику моральної шкоди на підставі
ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав
працівника у сфері трудових відносин, з
урахуванням специфіки об'єкту яких
завдана моральна шкода може бути
відшкодована працівнику у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі.

Суд, установивши порушення трудових
прав позивача та наявність підстав для
покладення на роботодавця
відповідальності за завдану
працівникові моральну шкоду, повинен
застосовувати відповідальність, що
передбачена ст. 237-1 КЗпП.

КЗпП не містить будь-яких обмежень чи
винятків щодо компенсації моральної
шкоди в разі порушення трудових прав
працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу
передбачає право працівника на
відшкодування моральної шкоди в
обраний ним спосіб, розмір якої суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин (постанова
Верховного Суду України від 25 квітня 2012
р. у справі N 6-23цс12).

Апеляційний суд вважає висновки суду
щодо визначення розміру відшкодування
моральної шкоди обґрунтованими і
такими, що підтверджуються матеріалами
справи та вимогами закону.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені
правовідносини, що склалися між
сторонами і їм надана належна оцінка, в
судовому рішенні повно відображені
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до помилкового
судового рішення.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги і скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Костянтинівське автотранспортне
підприємство 11409» відхилити.

Рішення Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 10 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий:
О.М. Пономарьова

Судді:
Т.І. Биліна

О.В. Агєєв