Єдиний унікальний номер 268/1905/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3443/2014
Головуючий в 1 інстанції Єжов В.А.
Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Янчук Т.О., Мірута О.А.

при секретарі Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, що є об»єктом
спільної сумісної власності подружжя
та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання житлового будинку
з надвірними спорудами та прибудовами
особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду
м.Макіївки Донецької області від 27
лютого 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

В травні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом про поділ
майна, в якому вказала, що з ОСОБА_2
перебувала в шлюбі, зареєстрованому 15
червня 2001 року до 04 березня 2013 року,
коли шлюб розірвано. За час шлюбу було
придбано майно на суму 65500 грн. Просила
визнати об»єктом спільної сумісної
власності подружжя майно, придбане під
час перебування у шлюбі - житловий
будинок за адресою АДРЕСА_1, легковий
автомобіль ВАЗ 21063, холодильник марки
«Samsung», бензиновий генератор «SPG 3000
ETALON», мотоблок «SUBR», кухонний комбайн
«Vitek VT-1616 PR», м»ясорубку «Daewoo DI-1930»,
телевізор «RAINFORD», комп»ютер «ACER», набір
м»якої меблі, диван «Малютка», кухонний
гарнітур. Здійснити поділ майна.
Відповідачу виділити: легковий
автомобіль ВАЗ 21063, мотоблок «SUBR»,
кухонний гарнітур. Залишити за ОСОБА_2
право власності на ? частку нерухомого
майна за адресою: АДРЕСА_1. Позивачу
залишити холодильник марки «Samsung»,
бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON»,
кухонний комбайн «Vitek VT-1616 PR»,
м»ясорубку «Daewoo DI-1930», телевізор
«RAINFORD», комп»ютер «ACER», набір м»якої
меблі, диван «Малютка». Визнати право
власності на ? частку домоволодіння,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

В червні 2013 року ОСОБА_2 подав зустрічну
позовну заяву про визнання житлового
будинку з надвірними спорудами та
прибудовами його особистою приватною
власністю, в якому вказав, що 03 квітня
2001 року йому було подаровано квартиру в
м.Макіївка, яку під час перебування у
шлюбі було обміняно на житловий
будинок за адресою АДРЕСА_1. Просив
визнати особистою приватною власністю
даний будинок.

Рішенням Кіровського районного
суду м.Макіївки Донецької області від 27
лютого 2014 року зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково:
визнано особистою власністю ОСОБА_2
191/200 житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Позовні вимоги ОСОБА_1
задоволено частково: визнано спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне
майно: автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
6000 грн., холодильник «Samsung», вартістю 2000
грн., бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON»,
вартістю 2000 грн., мотоблок «SUBR»,
вартістю 1400 грн., кухонний комбайн «Vitek
VT-1616 PR», вартістю 1000 грн., м»ясорубку
«Daewoo DI-1930», вартістю 200 грн., телевізор
«RAINFORD», вартістю 500 грн., комп»ютер «ACER»,
вартістю 1000 грн., набір м»яких меблів,
вартістю 500 грн., диван «Малютка»,
вартістю 500 грн., кухонний гарнітур,
вартістю 400 грн., 9/200 житлового будинку з
надвірними будівлями, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1, вартістю 550 грн.,
всього на загальну суму 15850 грн.
Поділено спільну власність, визнано за
кожним ОСОБА_1 та ОСОБА_2, право
власності на ? частку наступного майна:
9/200 житлового будинку з надвірними
будівлями, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_1 в натурі:
холодильник «Samsung», вартістю 2000 грн.,
бензиновий генератор «SPG 3000 ETALON»,
вартістю 2000 грн., кухонний комбайн «Vitek
VT-1616 PR», вартістю 1000 грн., м»ясорубку
«Daewoo DI-1930», вартістю 200 грн., телевізор
«RAINFORD», вартістю 500 грн., комп»ютер «ACER»,
вартістю 1000 грн., набір м»яких меблів,
вартістю 500 грн., диван «Малютка»,
вартістю 500 грн., а всього на загальну
суму 7700 грн. Виділено ОСОБА_2 в натурі:
автомобіль марки «ВАЗ 21063 ЗНГ»,
реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю
6000 грн.,мотоблок «SUBR», вартістю 1400 грн.,
кухонний гарнітур, вартістю 400 грн.,
всього на загальну суму 7800 грн.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2 та
подав апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати рішення суду, ухвалити нове
по суті позовних вимог: задовольнити
зустрічний позов, визнавши за ним право
власності на весь спірний житловий
будинок, вимоги ОСОБА_1 щодо рухомого
майна задовольнити в повному обсязі,
оскільки судом не надано правової
оцінки та проігноровано те, що спірний
житловий будинок є особистою приватною
власністю, доплата за будинок
здійснювалась за кошти, які належали
особисто чоловіку до укладення шлюбу,
визнання права власності пропорційно
здійсненню доплати суперечить
інтересам сторін, закінчився трирічний
строк позовної давності для подачі в
суд заяви про визнання житлового
будинку об»єктом спільної сумісної
власності подружжя.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав
доводи апеляційної скарги, просив
задовольнити.

ОСОБА_1 до суду не з»явилась, про день та
час розгляду справи повідомлялась
належним чином, про що свідчить підпис
на рекомендованому повідомленні про
вручення поштового відправлення.

Заслухавши суддю-доповідача,
присутніх осіб, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

На підставі частини 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до п.15 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 року № 12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» у разі якщо
апеляційна скарга подана на рішення
щодо частини вирішених вимог, суд
апеляційної інстанції відповідно до
принципу диспозитивності не має права
робити висновків щодо неоскарженої
частини ні в мотивувальній, ні в
резолютивній частині судового рішення,
а в описовій частині повинен зазначити,
в якій частині вимог судове рішення не
оскаржується.

Згідно апеляційної скарги
позивачем рішення суду оскаржується
лише в частині розподілу будинку, а
тому апеляційний суд відповідно до
частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду лише в цій частині.

Апеляційний суд вважає що
висновок суду першої інстанції про
визнання особистою власністю ОСОБА_2
191/200 жилого будинку та визнання
спільною сумісною власністю подружжя
9/200 жилого будинку та їх розподіл не
відповідає вимогам закону та
обставинам справи.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_1 та зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_2 суд виходив з того, що майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування є
власністю кожного з них, за договором
міни між сторонами проводиться обмін
одного майна на інше. Дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власністю, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним.
Розмір доплати за будинок в сумі 550 грн.
проведений за рахунок коштів подружжя,
тому об»єктом спільної сумісної
власності подружжя є частка в
спільному майні, що відповідає розміру
доплати.

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року №3 "Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів" за
загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК
України застосовуються до сімейних
відносин, які виникли після набрання
ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004
року. До сімейних відносин, які вже
існували на зазначену дату, норми СК
України застосовуються в частині лише
тих прав і обов'язків, що виникли після
набрання ним чинності. Ці права й
обов'язки визначаються на підставах,
передбачених СК України.

Як убачається з матеріалів справи,
права і обов'язки щодо спірного будинку
виникли у момент його придбання у 2002
році і правовідносини між сторонами з
приводу нього нормами СК України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року, не
регулюються.

Статтею 22 КпШС України визначено, що
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Такі ж
положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин), якщо майно, яке було
власністю одного з подружжя, за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
цінності внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя або
їх обох, воно може бути визнане судом
спільною сумісною власністю подружжя.

На підставі п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України" вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
придбання зазначеного майна. При цьому
належить виходити з того, що відповідно
до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною
сумісною власністю подружжя є нажите
ними в період шлюбу рухоме і нерухоме
майно, яке може бути об'єктом права
приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу). Майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним контрактом) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна й робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, вклади до кредитних установ;
паєнагромадження в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
страхова сума, страхове відшкодування,
сплачені за рахунок спільних коштів
подружжя, страхові платежі, які були
повернені при достроковому розірванні
договору страхування або які міг би
одержати один із подружжя в разі
дострокового розірвання такого
договору на час фактичного припинення
шлюбу; грошові суми та майно, належні
подружжю за іншими зобов'язальними
правовідносинами. Якщо котрийсь із
подружжя зробив вкладення у придбання
спільного майна за рахунок майна, яке
належало йому до одруження або було
одержане ним під час шлюбу в дар, у
порядку спадкування, надбане за кошти,
що належали йому до шлюбу, або іншого
роздільного майна, то ці вкладення (в
тому числі вартість майна до визнання
його спільною сумісною власністю на
підставі ст. 25 КпШС) мають
враховуватися при визначенні часток
подружжя у спільній сумісній власності
(ст. 28 КпШС). Вартість майна
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Аналогічну у позицію викладено в п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 року N 11, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також і
визначена на час розгляду справи
ринкова вартість будинку не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкта.

Як вбачається з договору міни квартири
на житловий будинок від 21 травня 2002
року (арк..спр.13) до ОСОБА_2 перейшов у
власність житловий будинок з
надвірними спорудами, що знаходиться в
АДРЕСА_1, інвентаризаційна оцінка якого
12158 грн. в обмін на належну йому на
підставі договору дарування,
посвідченого 3 квітня 2001 року за №347
квартири АДРЕСА_2, міну проведено з
доплатою : ОСОБА_2 доплачує 550 грн.

Таким чином, спірний будинок є
особистою приватною власністю ОСОБА_2

Суд першої інстанції на зазначені
положення закону уваги не звернув та
дійшов помилкового висновку про
визнання спільною сумісною власністю
подружжя 9/200 частини спірного будинку.

Окрім того, суд не врахував, що
проведена за рахунок спільних коштів
подружжя доплата в сумі 550 грн. не може
бути підставою для визнання спільної
сумісної власності подружжя на дану
частку в будинку, оскільки частка є
незначною у порівнянні з вартістю
будинку - 4,5% (550 * 100 / 12158), з яких ОСОБА_1
належить 2,26%.

Інших належних доказів того, що за
рахунок її грошових та трудових затрат
істотно збільшилась вартість спірного
будинку ОСОБА_1 суду не надано, з цих
підстав позовні вимоги ОСОБА_1 не
заявлялись.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

На підставі викладеного суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, що є
підставою для скасування рішення суду
в частині вимог про розподіл спірного
будинку.

Керуючись ст.303, 307, 309, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Кіровського районного
суду м.Макіївки Донецької області від 27
лютого 2014 року скасувати в частині
позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл
будинку та зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання житлового
будинку з надвірними спорудами та
прибудовами особистою приватною
власністю задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю
ОСОБА_2 будинок з надвірними спорудами
та прибудовами, розташований за
адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання спільною сумісною
власністю будинку з надвірними
спорудами та прибудовами,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та
його розподіл відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді