Справа № 105/1892/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"24" січня 2014 р. Джанкойський
міськрайонний суд АР Крим у складі:

головуючого - судді Басової О.А.

при секретарі - Кузь Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Джанкой цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільно нажитим та його поділ

В С Т
А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду у квітні 2013
року з позовом, уточнивши вимоги якого,
просить встановити факт спільного
проживання ним з ОСОБА_2 з 2001 року по
липень 2011 року однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнати
домоволодіння та земельну ділянку
АДРЕСА_1 об'єктами спільної сумісної
власності, поділити спільно нажите з
відповідачем майно, визнавши за ним та
ОСОБА_2 право власності по 1/2 частці
домоволодіння та земельної ділянки за
кожним. Вимоги про реальний поділ майна
позивач не підтримав.

Позов мотивований тим, що спірне
домоволодіння придбане 06.02.2004 року,
будинок перебудований та зданий в
експлуатацію у 2010 році на ім'я
відповідача, але у період спільного
життя однією сім'єю без реєстрації
шлюбу і за спільні кошти, тому є спільно
нажитим майно, а у разі поділу майна
частки у праві власності є рівними.
Тому, враховуючи, що відсутня вимога
поділити майно реально, просить
визначити ідеальні частки. Право на
земельну ділянку обґрунтовує ст. 377 ЦК
України.

У судовому засіданні позивач та його
представник змінені та уточнені вимоги
підтримали.

Відповідач та її представник позов не
визнали, підтвердили періодичне
спільне проживання позивача та
відповідача за вказаний період, але без
ознак сім'ї у розумінні Сімейного
кодексу, тому не вбачають підстав для
визнання придбаного майна спільно
нажитим.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, свідків,
дослідивши матеріали справи, приходить
до висновку про відсутність підстав
для задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з
14.10.1995 року (а.с. 24) по квітень 2000 року
(а.с. 25). Після розірвання шлюбу
продовжували підтримувати стосунки до
2011 року, періодично проживали спільно.

За договором купівлі-продажу від 06.02.2004
року ОСОБА_2 придбала житловий будинок
АДРЕСА_1 (а.с. 44). На підставі рішення
Джанкойської міськради № 999 від 24.07.2009
року ОСОБА_2 виданий державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0763 га по АДРЕСА_1 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд (а.с. 36). 06.08.2010 року ОСОБА_2
отримала свідоцтво про право власності
на новий житловий будинок АДРЕСА_1
після перебудови придбаного (а.с. 31-35).

З матеріалів справи також вбачається,
що ОСОБА_1 були отримані кредити: 21.01.2004
року на ремонті роботи власного житла
(а.с. 101-103), забезпечений застовою
власного майна (а.с. 104), 06.08.2007 року на
споживчі цілі (а.с. 46-55), поручителем за
яким була ОСОБА_4 (а.с. 57).

Матеріали справи містять договір
кредиту, укладений ОСОБА_5 (а.с.105-106),
поручителями за яким були ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 (а.с.107, 109).

Відповідно до ст. 74 Сімейного Кодексу
України, який діє з 01.01.2004 року, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. Це майно може бути поділено, у
такому разі частки майна є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю.

Суд звертає увагу на те, що підставою
позову ОСОБА_1 є спільність проживання
сторін однією сім'єю без реєстрації
шлюбу та придбання в цій період майна,
яке відповідно до ст. 74 СК є їх спільно
нажитим майном.

Вбачається, що спірним періодом, який
дозволяє застосувати у спірних
правовідносинах ст. 74 СК, є 01.01.2004 року
(час набрання чинності СК України) -
06.02.2004 року (час придбання спірного
будинку), та інший період - до серпня 2010
року (будівництво та введення в
експлуатацію перебудованого будинку).

Період спільного проживання з 2000 року
до 01.01.2004 року правового значення для
вирішення спору не має, оскільки
нормами чинного на той час КпШС України
не передбачалося виникнення права
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживають однією сім'єю
без реєстрації шлюбу. Крім того, спірне
майно придбане в період чинності СК
України.

Враховуючи принцип диспозитивності
цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК) та
можливість розгляду спору в межах
заявлених вимог, зокрема підстав
позову, суд вбачає заявлений позивачем
спір про спільну сумісну (не часткову)
власність, яка виникла на підставі
закону (ст. 74 СК). Між тим, позивачем
протягом усього розгляду справи
надавались докази майнової та
особистої участі у придбанні та
перебудові будинку саме позивача, тоді
як відповідач не мала доходів, пізніше
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною. Оскільки підстави позову в
порядку ч.2 ст. 31 ЦПК шляхом подання
письмової заяви позивачем не
змінювались, суд оцінює надані докази з
огляду на те, що ці кошти та особистий
внесок у придбання та будівництво
позивачем визнаються як спільно нажиті
(здійснені) з відповідачем у період
спільного проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

З огляду на встановлені судом
обставини щодо предмета та підстав
позову суд вважає, що для визнання
майна спільно нажитим та його поділ,
позивач має довести саме спільне
проживання з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період
придбання такого майна.

Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Причому, у разі тимчасової відсутності
чоловіка чи жінки (переривання
спільного проживання), сім'я не
зберігається. Правило збереження сім'ї
(абзац 2 ч.2 ст. 3 СК) розповсюджується
лише на подружжя, тобто чоловіка та
жінку, які перебувають у
зареєстрованому шлюбі. А при
застосуванні ст. 74 СК України слід
виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю, а також якщо вони проживають
однією сім'єю без шлюбу в період,
протягом якого придбано спірне майно.
(Постанова ВСУ від 20.02.2012 року № 6-97цс11).

Шлюб ґрунтується на паритетних
засадах, на почуттях взаємної любові та
поваги, взаємодопомоги та підтримки,
тобто на тому, що є моральною основою
шлюбу (глава 6 СК України).

Ретельно дослідивши надані сторонами
докази, суд вважає доведеним, що
подружжя ОСОБА_1 після розірвання шлюбу
у 2000 році зберегли добрі відносини і
намагались проживати спільно та
підтримувати сімейні стосунки: з 2000
року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були спільно
зареєстровані в гуртожитку, потім
наймали житло, були зареєстровані у
матері позивача, а з березня 2004 року
ОСОБА_2 зареєструвала ОСОБА_1 у власному
будинку по АДРЕСА_1

Між тим судом встановлено і це визнано
сторонами, що саме позивач не бажала
реєструвати повторно шлюб з позивачем,
причому позивач таку відмову пояснити
не зміг, а відповідач та допитані
свідки пояснюють таку незгоду
поведінкою ОСОБА_1 Відомості про батька
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, записані зі слів
матері (а.с. 88).

Допитана в якості свідка ОСОБА_15
(сусідка матері позивача), пояснила, що
проходячи до магазину бачила ОСОБА_1 на
будівництві будинку по АДРЕСА_1, давала
йому тачку, потім забирала. В будинку
була лише тричі.

ОСОБА_4, мати позивача, пояснила, що зі
слів сина їй відомо, що син у 2001 році
поновив стосунки з ОСОБА_2 (позивачем).
На сімейній раді (вона, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2) вирішили купувати будинок,
вибрали той, що усім сподобався. Кошти
на покупку брав син у кредит,
реєструвати право власності на ОСОБА_2
вирішив син. Спочатку думали підняти
дах, потім син вирішив перебудувати
будинок, брали кошти в борг син, вона,
батько. Вказує, що приходила у гості до
дітей раз на тиждень-два, вважає, що все
було спільним.

Свідок ОСОБА_5, який працював разом з
позивачем, підтвердив, що на прохання
ОСОБА_1 брав кредит в банку «Аваль»
приблизно 1000 доларів США чи на покупку
чи на будівництво будинку. Гроші віддав
матері ОСОБА_1 без розписки, оскільки
довіряв. Борг ОСОБА_1 повернув. Приходив
у гості на АДРЕСА_1 пару разів, бачив і
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, враження, що жили
спільно.

ОСОБА_10, допитана в якості свідка,
пояснила, що є лікарем, приходила
лікувати ОСОБА_2, з 1999 року знає ОСОБА_1
та ОСОБА_2 як подружжя, знає, що купили
будинок, перебудовували його. Не змогла
відповісти про те, чи підтримують
сторони подружні відносини, чи мають
спільний бюджет, хто веде господарство.
Зауважила, що 8 днів, поки лікувала
ОСОБА_2, остання готувала. Зі слів
ОСОБА_4 (матері позивача) знає, що для
будівництва брали кредит.

Свідок ОСОБА_11, подруга ОСОБА_2 та
приятелька ОСОБА_1 пояснила, що вони
хрестили її дитину, часто спілкувались.
Під час будівництва на АДРЕСА_1 бачила,
що ОСОБА_2 спить під навісом, ОСОБА_1
бачила періодично, приїжджав батько
ОСОБА_2. Обставини купівлі будинку їй
невідомі. Зі слів ОСОБА_2 свідку відомо,
що остання зі ОСОБА_1 конфліктують, той
уходить - приходить. У 2009 році ОСОБА_2
захворіла, свідок забрала дитину до
себе, ОСОБА_1 поряд не було і у
відрядженні він не був.

ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила,
що є хрещеною матір'ю ОСОБА_6, сина
ОСОБА_2, їх познайомили чоловіки.
Свідок вказує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2006
по 2008 роки проживали разом, але в неї
склалась думка, як колишні подружжя,
терпіли один одного, оскільки ОСОБА_1
випивав з друзями, «гуляв», коли ОСОБА_2
хворіла, ОСОБА_1 поруч не було а свідок
їй допомагала. Чи був спільним бюджет,
розподіл обов'язків свідок не знає,
ОСОБА_2 не розповідала.

Оцінивши у сукупності надані кожною із
сторін доказів, суд вбачає
недоведеними обставини проживання
сторін у період з 01.01.2004 року по серпень
2010 року (період придбання та перебудови
будинку) однією сім'єю, якій притаманні
стосунки подружжя.

Єдина реєстрація місця проживання
сторін за спірною адресою не змінює
такого висновку, оскільки наявність
прав та обов'язків членів сім'ї, які
передбачені ст. 64 ЖК і врегульовані
житловим законодавством, не
застосовуються, коли наявність сім'ї у
розумінні СК України має доводитись не
лише спільним та безперервним
проживанням, а й моральними ознаками -
наявністю почуттів любові, поваги,
відповідальності за долю сім'ї, а також
спільним побутом, взаємними правами та
обов'язками.

Наявність інтимних стосунків не є
єдиною і безумовною ознакою сім'ї.
Причому подружня невірність, свари у
зареєстрованому шлюбі не припинює
шлюб, а якщо невірність чи підозра у
невірності, свари під час спільного
проживання без реєстрації шлюбу
викликають зміну почуттів, розлад і
припинення (хоча б й тимчасове) наявних
сімейних стосунків (взаємних прав та
обов'язків), то таке розлучення з огляду
на ст. 3 СК не зберігає ознак сім'ї і не
тягне за собою визнання майна,
придбаного під час тимчасової розлуки
осіб, які не зареєстрували шлюб,
спільно нажитим в порядку ст. 74 СК.

Відповідно до ч.1 ст. 17 ЗУ «Про
власність», яка діяла в період спірних
правовідносин до червня 2007 року, майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, є їх спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Аналогічна
норма міститься у ч. 3 ст.368 ЦК України.

Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін. (Постанова ВСУ від 18
вересня 2013 року № 6-66цс13).

З огляду на викладене, враховуючи, що
жодний з допитаних свідків не
підтвердив постійного й безперервного
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією
сім'єю в період з 01.01.2004 року по 2011 рік, в
тому числі наявність між ними
усталених стосунків подружжя (спільний
побут, бюджет, взаємні права та
обов'язки тощо), з огляду на те, що саме
ця обставина є підставою позову і
іншими доказами позивачем не доведена,
вимога, передбачена ч.2 ст. 17 ЗУ «Про
власність» позивачем не заявлена, суд
вважає, що спірне майно не є спільно
нажитим і не може бути поділеним, тому в
задоволенні позову відмовляє.

На підставі ст. 3, 74 СК України,
керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215 ЦПК
України, суд

В И
Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільно нажитим та його поділ -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд Автономної Республіки
Крим через Джанкойський міськрайонний
суд Автономної Республіки Крим шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя
О. А. Басова