Справа № 333/6643/13-ц
Пр. № 2/333/117/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді
Наумової І.Й.,

при секретарі
Кунець В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Канаф’євої
А.Т., розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Прайм-» про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, зобов'язання
відповідача повернути трудову книжку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом до ТОВ «Прайм-» про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, зобов'язання відповідача
повернути трудову книжку, який
уточнила під час розгляду справи. В
позові зазначає, що 15.12.2011 року вона
була прийнята на роботу в ТОВ «Прайм-»
на посаду головного бухгалтера, за
договором № 00121 від 09.12.2011 «Про
працевлаштування безробітного з
наданням дотації», який уклали між
собою ТОВ «Прайм-» та Південний
районний центр зайнятості. 01.08.2013 року
її звільнили з посади головного
бухгалтера за власним бажанням, згідно
ст. 38 КЗпП України. При звільнені з
роботи їй не видали ні трудову книжку,
ні наказ про звільнення. Трудова книжка
була забрана засновником ТОВ «Прайм-»
ОСОБА_3 При неодноразовому зверненні,
відповідач відмовлявся від розмов або
була відсутня на роботі. Позивач
зазначає, що у зв'язку з не отриманням
трудової книжки, вона не може
влаштуватися на роботу або стати на
облік в центр зайнятості як безробітна
і позбавлена будь-яких засобів для
власного існування і забезпечення
сім'ї. Також вказує, що згідно її заяви
та наказу, вона була у відпустці з 16.01.2013
по 29.01.2013 всього 14 календарних днів. За 14
календарних днів оплату за відпустку
вона отримала, а решту 10 календарних
днів їй не вдалося взяти у зв'язку із
звільненням. Отже 10 календарних днів
відпустки за період з 15.12.2011 року по
15.11.2012 року та 14 календарних днів
відпустки за період з 15.12.2012 року по
01.08.2013 року вважає як невикористану
частину відпустки. Просить суд
стягнути на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 2185,00 грн., компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 1177,00
грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
та зобов'язати відповідача повернути
їй відповідним чином оформлену
трудову книжку.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала, посилаючись на
обставини, викладені в позовній заяві,
просить задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі та пояснила, що з
наказом про звільнення вона
ознайомилася не в день звільнення -
01.08.2013 року, а пізніше. При звільненні
вона отримала кошти за попередні три
місяці роботи, оскільки за ці місяці
підприємство мало перед нею борг по
заробітній платі. Зазначила, що
додаткова заробітна плата у розмірі
1379,43 грн., отримана нею при звільнені, не
може бути компенсацією за
невикористану відпустку, вважає, що це
могла бути премія та додала, що премія
на даному підприємстві не
нараховувалася. Трудову книжку
отримала 16.09.2013 року.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечує,
позовні вимогине визнав в повному
обсязі та пояснив, що позивач дійсно
працювала на ТОВ «Прайм-» на посаді
головного бухгалтера. Була звільнена з
посади за власним бажанням. 01.08.2013 року
в день звільнення вона ознайомилася з
наказом про звільнення. В заяві на
звільнення особисто 01.08.2013 року
зазначила, що моральних та
матеріальних претензій не має. В день
звільнення вона отримала всі кошти, які
особисто собі нарахувала, як головний
бухгалтер. Зазначила, що затримок
заробітної плати на підприємстві не
було. Трудову книжку позивач
відмовилася отримувати, про що було
складено акт, а трудову книжку
направлено на адресу мешкання позивача
поштою.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, свідка, встановивши обставини
справи та перевіривши їх доказами, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до матеріалів справи,
наданих доказів, судом встановлено, що
відповідно до наказу №15/4 від 15.12.2011
року позивач була прийнята на роботу на
ТОВ «Прайм-» на посаду головного
бухгалтера (а.с.31) на підставі договору
№ 00121 від 09.12.2011 «Про
працевлаштування безробітного з
наданням дотації», укладеного між ТОВ
«Прайм-» та Південним районним центром
зайнятості (а.с.34).

01.08.2013 року ОСОБА_1 звернулася з заявою
до директора ТОВ «Прайм-» з заявою про
звільнення за власним бажанням з 01.08.2013
року (а.с.30), на якій зазначила
«моральних та матеріальних претензій
не має».

Згідно наказу №17-К від 01.08.2013 року про
припинення трудового договору, ОСОБА_1
звільнено з посади головного
бухгалтера ТОВ «Прайм-» на підставі
заяви за ст. 38 КЗпП України (власне
бажання), з яким ОСОБА_1 особисто
ознайомилася 01.08.2013 року (а.с.20), що
підтверджується її особистим підписом
в наказі та наявність особистого
підпису не заперечувалось позивачем в
судовому засіданні.

Згідно акту, складеного 10.08.2013 року у
присутності водія ОСОБА_4, заступника
директора ОСОБА_3, ОСОБА_1 після
ознайомлення з наказом про звільнення
та отримання коштів, відмовилася
отримати трудову книжку (а.с.81).

Згідно опису вкладення, на адресу
ОСОБА_1 було направлено трудову книжку
НОМЕР_1 (а.с.27), яку остання особисто
отримала 16.09.2013, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення (а.с.19).

Згідно запису в трудовій книжці НОМЕР_1,
що належить ОСОБА_1, остання була
прийнята на посаду головного
бухгалтера на ТОВ «Прайм-» на підставі
наказу №15/4 від 15.12.2011 року та звільнена
з посади за ст.38 КЗпП України (власне
бажання) на підставі наказу №17-К від
01.08.2013 року (а.с.21-26 зв.).

За довідкою Південного районного
центру зайнятості м. Запоріжжя від
06.02.2014 року, ОСОБА_1 нарахована
заробітна плата за серпень 2013 року
складає 1462, 72 грн., в т.ч.: основна
заробітна плата - 83,33 грн., додаткова
заробітна плата - 1379,43 грн., виплачена
заробітна плата за серпень 2013 року
становить 1198,58 грн. (а.с.69).

Пояснення позивача, що дані кошти при
звільненні отримані нею у зв'язку з
заборгованістю підприємства по
заробітній платі за попередні три
місяці спростовуються відомостями на
виплату грошей за травень, червень,
липень 2013 року, з яких встановлено, про
наявність підписів про одержання
коштів працівниками підприємства
(а.с.71-73) та розрахунковою платіжною
відомістю №НЗП-000020 за серпень 2013 року
(а.с.74-75) та розрахунком компенсації за
невикористану відпустку, звільненої
01.08.2013 року ОСОБА_1 (а.с.76), згідно яких
сума коштів за чергову відпустку
складає 1379,43 грн..

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_3 пояснила, що вона займає
посадузаступника директора на ТОВ
«Прайм-» . При звільнені з підприємства,
ОСОБА_1 написала заяву про звільнення
за власним бажанням, особисто собі, як
головний бухгалтер, нарахувала кошти,
необхідні при звільнені, які в
подальшому вона видала позивачу під
підпис, але відомості про отримання
коштів з особистим підписом ОСОБА_1 на
підприємстві зникли після звільнення
останньої.

Згідно ч.4 ст.235 КЗпП України, у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач відмовилася від отриманні
трудової книжки, у зв'язку з чим у
підприємства виникла необхідність
щодо направлення трудової книжки на
адресу позивача для її отримання
останньою.

Судом встановлено, записи в трудовій
книжці на ім'я ОСОБА_1 виконанні з
дотриманням вимог постанови Кабінету
Міністрів України від 27.04.93 р. № 301 (
301-93-п ) «Про трудові книжки
працівників» та Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України і
Міністерства соціального захисту
населення України від 29.07.1993 р. № 58 із
змінами.

Позивачем не надано жодного доказу
того, що нею не були отриманні всі
належні їй кошти при звільненні.

Крім того, суд враховує заяву
позивача, що при звільнені за згодою
сторін, вона не мала ні моральних ні
матеріальних претензій до
підприємства (а.с.30).

Як свідчать надані сторонами
докази, позивачу у встановленому
законодавством порядку було
нараховані грошові кошти при
звільненні, які вона особисто отримала.

Наданий позивачем розрахунок (а.с.2,
64) суд не приймає до уваги, в зв'язку з
тим, що зазначений розрахунок не
містить вихідних даних, які позивач
застосовувала при проведені
розрахунків, а тому суд позбавлений
можливості перевірити правильність
розрахунків. Крім того, зазначений
розрахунок позивача не відповідає
наданим відповідачем розрахунковим
листам (а.с.69,76). Клопотань щодо
проведення судової бухгалтерської
експертизи від сторін не надходило.

Суд враховує також, що позивач
займала посаду головного бухгалтера з
грудня 2011 р. по серпень 2013 р. Відповідно
до вимог Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні», на неї, як
головного бухгалтера було покладено
забезпечення дотримання на
підприємстві вимог законодавства, у
тому числі законність та правильність
нарахування заробітної плати та
виплат. Позивачем в судовому засіданні
не заперечувалось посилання
представника відповідача на ту
обставину, що позивачем особисто були
нараховані кошти собі при звільненні.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, оцінюючи належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Враховуючи з'ясовані у судовому
засіданні обставини, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і
керуючись ст.235 КЗпП України, ПКМУ від
27.04.93 р. № 301 ( 301-93-п ) «Про трудові книжки
працівників», Інструкцією про порядок
ведення трудових книжок працівників,
ст.ст. 6,8,10, 57,60,208,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Прайм-» про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, зобов'язання
відповідача повернути трудову книжку -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
Наумова
І.Й.