Справа № 461/764/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/77/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 04 квітня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк»
про захист прав споживачів, визнання
недійсними окремих положень
кредитного договору, додатку № 1 до
кредитного договору, договору поруки,
недійсність додаткових оплат, грошових
зборів, нарахувань на рахунок
кредитора, відшкодування матеріальної
і моральної шкоди та зобов'язання до
вчинення дій, -

в с т а н
о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із зазначеним позовом, посилаючись на
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів», який в подальшому
неодноразово уточнював, просив визнати
незаконними додаткові оплати, грошові
збори і нарахування банку в сумі 4 269,45
грн., недійсними положення п.п. с і е ч. 2
параграфа 1, п.п. с і е параграфа 5
кредитного договору № 910.73138 від 28.10.2010
року та п. 1 ч. 2 і п. 1 ч. 4 договору поруки,
з моменту їх укладання; додаток № 1 до
кредитного договору № 910.73138 від 28.10.2010
року; зобов'язати відповідача зробити
новий розрахунок оплат по кредиту,
знизити сукупну вартість кредиту на
суму 8538,90 грн. і змінити, відповідно,
графік погашення щомісячних платежів,
а суму 1640 грн. включити для погашення
тіла кредиту; внести належні зміни до
текстів кредитного договору та
договору поруки, укласти новий Додаток
№ 1 до кредитного договору, а також
укласти додаткову угоду з урахуванням
внесених змін із позичальником та
поручителем та стягнути в його користь
5 000 грн. моральної шкоди. В
обґрунтування заявлених позовних
вимог посилався на те, що 28 жовтня 2010
року між ПАТ «Плюс Банк» і його
дружиною - ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 910.73138, відповідно
до умов якого, відповідач зобов'язався
надати їй кредит у сумі 63305,08 грн. для
купівлі транспортного засобу марки GEELY,
моделі MR-7151A, 2010 року випуску. Додатком
№ 1 до кредитного договору є графік
погашення кредиту. В забезпечення
виконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань
перед банком, 28.10.2010 року, відповідно до
договору поруки, він поручився перед
банком, як солідарний боржник по
кредитному зобов'язанню та, договором
застави від 09.12.2010 року. Відповідач у
повній мірі виконав обов'язок по
наданню в користування кредитні кошти
у сумі 54800 грн., проте при укладенні
оспорюваних договорів порушив його
права, як споживача. Стверджує, що перед
укладенням договору кредиту Банк не
надав детальної та повної інформації
щодо сукупної вартості кредиту, в
односторонньому порядку підвищував
процентну ставку та не ознайомив його,
як поручителя із Додатком № 1 до
договору, а надіслав його через два
місяці з дня підписання договору.
Більше того, вказує на те, що підпис
позичальника під текстом у Додатку № 1
є підробленим. Відповідачем двічі
нараховувались грошові суми до
сукупної вартості кредиту, які не
відповідають умовам договору. Крім
того, не враховано грошових коштів у
сумі 1640 грн., які були внесені в травні
2011 року для погашення тіла кредиту за
2011 року. Стверджує, що відповідно до
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів», споживач не зобов'язаний
сплачувати кредиторові будь-які збори,
відсотки або інші вартісні елементи
кредиту, що не були зазначені у
договорі. Також просить стягнути в його
користь моральну шкоду у розмірі 5000
грн. Дану частину позовних вимог
мотивує тим, що кредитор ввів його в
оману, внаслідок чого впродовж двох
останніх років у нього порушився сон,
стійко підвищився артеріальний тиск,
періодично виникають серцеві болі та
вегето-судинні розлади. Просив позов
задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову відмовлено за безпідставністю
позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 229,40
грн. (двісті двадцять дев'ять гривень та
сорок копійок) судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає
його незаконним, таким, що не
відповідає дійсним обставинам справи,
ухваленим з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Стверджує, що суд в порушення ч. 2 ст. 64
ЦПК України не витребував оригінал
додатку № 1 до кредитного договору, не
дослідив, що відповідач в
односторонньому порядку змінив
процентну ставку та не повідомив про це
споживача, що є порушення його прав та
інтересів. Вважає, що оскільки договір
застави не був посвідчений
нотаріально, то такий є нікчемний, а
оскільки він є невід'ємною частиною
кредитного договору, то такий слід теж
визнати недійсним. Стверджує, що
відсотки зазначені в договорі кредиту
та в договорі поруки суттєво
відрізняються, що свідчить про факт
нечесної діяльності з сторони
відповідача. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про
захист прав споживачів» нечесна
підприємницька діяльність
забороняється, а правочини здійснені з
використанням такої діяльності є
недійсними. Просить рішення суду
скасувати та направити справу на новий
розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання його стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу саме в
момент вчинення правочину.

Частино. 1 ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі,
якщо відповідно до акта цивільного
законодавства для укладення договору
необхідні також передання майна або
вчинення іншої дії, договір є укладеним
з моменту передання майна або вчинення
певної дії.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

До відносин за кредитним договором
застосовуються положення що регулюють
договір позики, якщо інше не
встановлено законом і не випливає із
суті кредитного договору

З огляду на вказані положення закону,
договір позики є реальним та
вважається укладеним із моменту
передання грошей.

Положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України
передбачено, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 553 ЦК
України за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Договір поруки має додатковий
(акцесорний) до основного зобов'язання,
кредитного договору, характер і
укладається саме для забезпечення
виконання останнього, а поручитель
згідно з ч. 1 ст. 554 ЦК України відповідає
перед кредитором, за загальним
правилом, солідарно із позичальником,
якщо договором поруки не встановлено
його додаткову (субсидіарну)
відповідальність.

Згідно із ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК
України), такий правочин визнається
судом недійсним.

Обставиною, яка має істотне значення у
цьому випадку, вважається помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
договір про надання фінансових послуг
(яким відповідно до ст. 4 цього Закону є
договір про надання споживчого
кредиту) повинен містити розмір
фінансового активу, зазначений у
грошовому виразі, строки його внесення
та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

В судовому засіданні встановлені
наступні юридично значимі факти та
відповідні їм правовідносини.

Як встановлено районним судом і таке
вбачається з матеріалів справи, 28.10.2010
року між ОСОБА_3 та ПАТ «Плюс Банк»
(правонаступником якого є ПАТ «Ідея
Банк» укладено кредитний договір №
910.73138, відповідно до умов якого
відповідач зобов'язався надати ОСОБА_3
кредит у сумі 63305,08 грн. зі сплатою за
користування кредитними коштами з
розрахунку 18,90% річних на строк 12
місяців для купівлі транспортного
засобу марки GEELY, моделі MR-7151A, 2010 року
випуску. Даний договір підписаний
також позивачем, який підтвердив свою
згоду на укладення такого в інтересах
сім'ї (а.с. 4).

В забезпечення виконання кредитних
зобов'язань, 28.10.2010 року між ОСОБА_2 та
ПАТ «Плюс Банк», правонаступником
якого є ПАТ «Ідея Банк», було укладено
договір поруки, який також підписала
ОСОБА_3, відповідно до умов якого,
позивач поручився перед банком, як
солідарний боржник (а.с. 6).

Додатком № 1 до кредитного договору №
910.73138 від 28.10.2010 року є графік
щомісячних платежів, за період з 01.12.2010
року по 28.10.2015 року включно (а.с. 5).

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, дійшов переконання, що доводи
позивача про несправедливість умов
оспорюваних договорів, якими на
позичальника покладено обов'язок
сплачувати кредиторові грошові кошти
за фінансування страхового платежу для
страхування транспортного засобу на
умовах повного КАСКО, страхування
життя позичальника, суми одноразової
комісії за розрахункове-касове
обслуговування, є помилковими та не
заслуговують на увагу суду, оскільки
відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК
України, сторони є вільними в укладенні
договорів та визначенні умов з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості.

У судовому засіданні встановлено, що
вищезазначені платежі, з оплатою яких
не згідний позивач, обумовлені умовами
кредитного договору, який підписаний
усіма сторонами договору.

Не заслуговують на увагу суду й доводи
позивача про те, що додаток № 1 до
кредитного договору позичальник не
підписувала, та такий підпис є
підробленим, з огляду на таке.

Так, вважаючи свій підпис підробленим,
ОСОБА_3 сплачувала щомісячні платежі,
встановлені додатком № 1 до кредитного
договору, отже прийняла його умови в
повному обсязі. Більше того, позивач,
покликаючись на фіктивний підпис
ОСОБА_3 на додатку № 1 до договору, як на
одну із підстав визнання його
недійсним, не заперечив суду того
факту, що його підпис, який міститься на
цьому ж додатку, поставлений ним
особисто.

Крім того, районний суд підставно не
взяв до уваги доводи позивача про те, що
відповідач неправомірно підвищував
проценту ставку в односторонньому
порядку, оскільки доказів про те, що
процентна ставка збільшена банком від
18,90% до 30,17%, суду не надано, як і не
надано доказів про те, що при укладенні
кредитного договору був впевнений, що
така зміна обставин не настане.

Відповідно до 230 ч. 1 ЦК України правочин
визнається судом недійсним, якщо одна
сторона навмисно замовчує існування
обставин, які мають істотне значення і
можуть перешкодити вчиненню правочину.
Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ст. 638 ч. 1 та ст. 1054
ЦК України є умови про мету, суму і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі і погашення, розмір порядок
нарахування та виплати процентів,
відповідальність сторін. Згідно з
текстом укладеного сторонами
кредитного договору такі умови
договором передбачено.

Укладений кредитний договір, додаток №
1 до нього та похідні договори: поруки
та застави транспортного засобу були
добровільно підписані, що в судовому
засіданні позивач не заперечував, а
відтак останній погодився зі всіма
вказаними істотними умовами.

Таким чином, права позивача, як
споживача при укладенні та виконанні
договірного зобов'язання порушені не
були.

З огляду на викладене, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що
відмовляючи в позові, районний суд
прийшов до правильного висновку, що
позивач та його дружина розуміли
природу вчинюваних ними правочинів,
були ознайомлені із правами та
обов'язками позичальника та
поручителя, про що свідчать їхні
особисті підписи на договорах та
додатку № 1 до кредитного договору.

Посилання апелянта на те, що договір
застави не був посвідчений
нотаріально, а тому він є нікчемний не
заслуговують на увагу, оскільки
договір застави не був предметом
даного спору, крім того він є похідним
від кредитного договору і не може
слугувати підставою для визнання
недійсним першого.

Разом з тим, як вбачається з
повідомлення № 16.1.1.-77544 від 31.08.2012 року
ПАТ «Ідея Банк» та самого договору,
09.12.2010 року приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 було
нотаріально посвідчено договір
застави транспортного засобу № 910.73138,
та зареєстровано в реєстрі за 4394 (а.с. 25,
133-136).

Також апеляційною скаргою ОСОБА_2
підтверджується, що способом перевірки
доказу є і його відповідна експертиза.
Проте, знаючи про можливість
проведення такої, позивач в суді першої
та апеляційної інстанцій не заявляв
про призначення такої.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками районного
суду, оскільки суд ухвалив правильне по
суті і справедливе рішення, дійшовши
його на основі повно та всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 04 квітня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді: Мацей М.М.

Тропак О.В.