У Х В А Л А

Іменем України

26 листопада 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 03 вересня 2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 де третьою особою на стороні позивача є Хустська міська рада про заборону здійснювати будівництво на земельній ділянці та зобовязання вчинити дії по усуненню порушення й приведення земельної ділянки в попередній стан, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вищенаведеними позовними вимогами. Просила задовольнити вимоги, оскільки відповідач порушує своїми діями її права землекористувача.

Рішенням Хустського районного суду від 03 вересня 2014 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суд та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує, свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У ході апеляційного розгляду, представник апелянта в особі ОСОБА_3 підтримав, вимоги скарги та просив задовольнити таку з наведених мотивів.

Інші сторони не зявились в судове засідання, але повідомлені про час і місце судового засідання, проте заяв про відкладення розгляду справи не подали.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що має місце факт зменшення площі земельної ділянки, яка їй належить у результаті розпочатого ОСОБА_2 будівництва приміщення котельні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення особи, яка бере участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 10 ЦПК України) то виходячи з положень ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що наданими до позову доказами стверджується розмір земельної ділянки. У відповідності до свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 03.08.2000 року до неї перейшло право користування земельною ділянкою. А відповідач здійснює будівельні роботи на цій земельній ділянці на якій розміщені житлові будинки під № 22 та № 22а по вул. Зоряна в м. Хуст.

ОСОБА_1 такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 і ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому, цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений, законами України.

Також і ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отож, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Та згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Звертаючись у суд із даним позовом ОСОБА_1 вважала, що позаяк являється власником житлового будинок № 22а по вул. Зоряна в м. Хуст, а тому до неї перейшло й право користування земельною ділянкою площею 592 кв.м.. Та в звязку із цим вправі звертатись до суду за захистом порушеного права, землекористувача, так-як ОСОБА_2 чинить їй перешкоди у користуванні такою земельною ділянкою.

Але, така вимога позивачки суперечить обставинам справи з огляду на таке.

Доведеною є та обставина, що 14.01.1956 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва надано земельну ділянку під № 18 по вул. Зоряна в м. Хуст загальною площею 592 кв.м., а.с. 6-7. Згідно акту від 09.01.1956 року дану земельну ділянку відведено в натурі на місцевості, а.с. 8.

Виходячи зі змісту Свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 серпня 2000 року, ОСОБА_1 являється спадкоємцем у цілому житлового будинку № 22а по вул. Зоряна в м. Хуст, який належав померлим на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Хустською міською радою 08.06.1999 року за № 2692 і зареєстрованого в Хустському бюро технічної інвентаризації за № 4493. Житловий будинок загальною площею 73 кв.м. розташований на земельній ділянці в м. Хуст, а.с. 11.

Як зазначено в ч. 1 ст. 30 ЗК (від 18.12.1990 чинного на час відкриття спадщини 26.01.2000р.) при переході права власності на будівлю й споруду разом із цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Та у відповідності до вимог ч. 4 цієї статті, право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу.

Та ч. 1 ст. 23 ЗК (від 18.12.1990 чинного на час відкриття спадщини) передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються й реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

ОСОБА_1, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, ч. 1. ст. 22 ЗК (від 18.12.1990 чинного на час відкриття спадщини).

Не дивлячись на вимоги зазначених норм, ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що спадкодавець ОСОБА_6 набув право користування земельною ділянкою площею 592 кв.м., а звідси і вона як спадкоємець набула також право користування цією земельною ділянкою, оскільки має Державний акт на право користування земельною ділянкою. А приступати до використання земельної ділянки, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право користування землею, забороняється, ч. 2 ст. 22 ЗК (від 18.12.1990 чинного на час відкриття спадщини).

Слід зазначити, що при переході права власності на будівлю й споруду разом із цими об'єктами переходить, і право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. ОСОБА_1 у Свідоцтві про право на спадщину за законом від 03 серпня 2000 року, виданого ОСОБА_1 не йдеться про те, що разом із житловим будинком № 22а по вул. Зоряна в м. Хуст, до неї перейшло й право користування земельною ділянкою площею 592 кв.м.. У такому зазначено лише те, що житловий будинок загальною площею 73 кв.м. розташований на земельній ділянці в м. Хуст. А звідси, також відсутні підстави стверджувати, що до ОСОБА_1 перейшло ще й право користування земельною ділянкою площею 592 кв.м..

Крім наведеного, також слід зазначити, що у відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 грудня 2001 року, ОСОБА_2 являється спадкоємцем у цілому житлового будинку № 22 по вул. Зоряна в м. Хуст, який належав померлим на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Хустським міськкомунгоспом 14.06.1950 року за № 404 і зареєстрованого в Хустському бюро технічної інвентаризації за № 701. Житловий будинок загальною корисною площею 46,9 кв.м. до якого відносяться надвірні будівлі сарай і вбиральня, а.с. 12.

Як пояснив колегії суддів представник позивачки в особі ОСОБА_3, на земельній ділянці площею 592 кв.м. розташовані два житлові будинки під № 22 і № 22а, що по вул. Зоряна в м. Хуст.

Виходячи зі змісту Акту перевірки (затвердженого 26.05.2014 р.) ОСОБА_2 до власного житлового будинку з торцевого боку фасаду викопано траншеї розміром 3 х 2 метри під фундамент для будівництва котельні, а.с. 18.

І в той же час, сам факт визнання ОСОБА_2 дій по здійсненню будівельних робіт не являється стверджуючим фактором стосовно того, що таке відбувається саме на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1, яка на її думку перебуває в її користуванні.

Наведене свідчить про те, що як ОСОБА_1 так і ОСОБА_2 фактично користуються тією частиною земельної ділянки на якій знаходиться кожного житловий будинок, але за відсутності у кожного правовстановлюючих документів про право на користування земельною ділянкою площею 592 кв.м., що по вул. Зоряна в м. Хуст.

Зазначене дає підстави дійти до думки, що сторони є рівноцінними фактичними користувачами однієї й тієї ж земельної ділянки площею 592 кв.м. без її розподілу на певні частини з отриманням кожним правовстановлюючих документів на такі. Таким чином, ОСОБА_1 не набула права стверджувати, що діями ОСОБА_2 порушено її права як землекористувача земельної ділянки площею 592 кв.м. і що такі дії призведуть до зменшення загальної площі цієї ділянки.

Таким чином, під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для його скасування.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 03 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________