провадження №2/2003079/14
РІШЕННЯ

Іменем України

26 листопада 2014р. Бабушкінський райсуд м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Решетніка М.О.

при секретарі - Тиханській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Вадзаарі" "Про стягнення заборгованості по зарплаті", -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування своїх уточнених вимог посилається на те, що з 10.09.2010р. по 29.11.2013р. він працював у відповідача на посаді заступника директора з постачання. При звільненні відповідач не здійснив з ним остаточного розрахунку, який складається із заборгованості по зарплаті за листопад 2013р. в сум 1218грн., також не виплачено компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 2209грн.50коп. Просив стягнути вказані суми з відповідача, а також середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 15289грн.74коп.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини викладені в запереченнях на позовну заяву.

В подальшому сторони в судове засідання не зявились, в звязку з чим розгляд справи, відповідно до ст.169 ЦПК України, закінчено за письмовими матеріалами.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював в ТОВ "Вадзаарі" на посаді заступника директора з постачання з 10.09.2010р. по 29.11.2013р., що підтверджується копією його трудової книжки (т.1 а.с.6-8), з окладом згідно штатного розпису станом на 01.01.2013р. в сумі 1150грн. (т.1 а.с.123), звільнений за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу по підприємству за №12/2-л/с від 29.11.2013р. (т.1 а.с.33,144) та його ж заяви про звільнення від 01.11.2013р. (т.1 а.с.23,143).

У відповідності до ст.116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення.

Законом установлено, що при звільненні працівник одержує від підприємства, установи, організації всі суми, у тому числі й заробітну плату, яку він має право одержувати з урахуванням її розміру, встановленого належним чином.

У своїх поясненнях в судовому засіданні та письмових поясненнях на а.с.2 т.2 позивач зазначає, що предметом даного спору є заборгованість по заробітній платі саме за листопад 2013р., яку ним самостійно визначено у розмірі 1218грн., правильність нарахування та виплати зарплати за інші періоди ним не оспорювалось.

Разом з тим із наявних у справі матеріалів вбачається, що перед своїм звільненням позивач подавав заяву від 01.11.2013р. з проханням надати йому відпустку без збереження заробітної плати на період з 01.11.2013р. по 29.11.2013р., тобто по день свого звільнення (т.1 а.с.22,130). Така відпустка йому була надана на підставі наказу по підприємству №1-11-л/с-в від 01.11.2013р. (т.1 а.с.131-132).

Згідно ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Таким чином підстав для нарахування, а отже і для виплати, заробітної плати позивачеві за листопад 2013р. не було, а звідси не могла і утворитись заборгованість з її виплати.

Оспорюючи таку обставину позивач посилається на те, що у вищевказаний період він все ж таки працював, на підтвердження чого подав суду видаткові накладні від 06 та 20 листопада 2013р. (т.2 а.с.15,17,18), відповідно до яких він отримував на іншому підприємстві продукцію, про що проставляв свій підпис. Разом з тим зазначені документи не можуть бути підтвердженням виконання позивачем своїх трудових обов'язків у вказані дні, виконання ним окремих разових доручень підприємства не свідчать про те, що позивач у ці дні працював, оскільки по підприємству не видавались накази про відкликання позивача з відпустки, а із табелю обліку робочого часу за листопад 2013р. (т.1 а.с.69) вбачається, що у листопаді 2013р. ОСОБА_1 не працював.

Таким чином вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, яка утворилась за листопад 2013р., задоволенню не підлягає.

Інші ж вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як зазначалось вище, позивач працював у відповідача з 10.09.2010р. по 29.11.2013р. За вказаний період мав право на відпустку у кількості 77 днів, а саме:

за 2010р. (3,5 місяців) - 7 днів;

за 2011р. (12 місяців) - 24 дні;

за 2012р. (12 місяців) - 24 дні;

за 2013р. (11 місяців) - 22 дні.

Із наданих відповідачем документів, а саме: копій заяв позивача про надання відпустки, копій наказів про надання йому відпусток та табелів обліку робочого часу за певні періоди (т.1 а.с.124,125,126,127,128,129,158,160, 162,175,177,178,179,182,183), вбачається, що у вказаний період роботи позивача останнім було використано 30 днів відпустки у 2012р. (з 23.01 по 29.01 - 7 днів, 06.04 - 1 день, з 20.06 по 04.07 - 15 днів, з 10.07 по 16.07 - 7 днів) та 22 дні у 2013р. (з 16.01 по 21.01 - 6 днів, з 31.01 по 07.02 - 8 днів, з 03.05 по 12.05 - 8 днів), а всього 52 дні, оскільки за 2010 та 2011р.р. належних доказів (документів) про перебування позивача у відпустці матеріали справи не містять.

Звідси, невикористаними є 25 днів відпустки (77-52=25).

Зазначене підтверджується також і розрахунком відповідача компенсації за невикористану відпустку (т.1 а.с.59), згідно якого у період з листопада 2012р. по жовтень 2013р. позивач отримав заробітну плату в загальній сумі 30590грн.62коп. та пропрацював 357 днів, звідки компенсація визначена у сумі 2142грн.25коп. (30590,62 : 357 х 25 = 2142,25), виходячи також із 25 днів невикористаної відпустки. Зазначений розрахунок є вірним і суд з ним погоджується.

Разом з тим із розрахунку заробітної плати по підприємству за листопад 2013р. (т.1 а.с.68) вбачається, що позивачеві було нараховано "відпускних" у сумі 2134грн.25коп., тобто на 08грн. менше належних, а отже зазначену суму належить стягнути на його користь.

Також встановлено, що протягом грудня 2013р. належні до виплати позивачеві грошові кошти ним було отримано частково готівкою (т.1 а.с.60-61,112-115), а частково продукцією підприємства, а саме тренажером, про що він безпосередньо просив адміністрацію підприємства своєю заявою, і що підтверджується її копією, видатковою накладною №05/12/13 від 05.12.2013р. та ордером №180 на вивезення продукції з території заводу (т.1 а.с.120-122).

Із вищевказаних документів вбачається, що остання виплата була здійснена лише 27.12.2013р., а визначені судом 08грн. не виплачені до даного часу, що є порушенням вищевказаної ст.116 КЗпП України.

Статтею117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, за відсутності спору про їх розмір, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно наданої відповідачем довідки середньоденний заробіток позивача становить 88грн.38коп. (т.1 а.с.58), виходячи із якого позивач у позові просить стягнути на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15289грн.74коп. за 173 дні затримки. На час розгляду справи затримка розрахунку, виходячи із п'ятиденного робочого тижня позивача, становить 251 день, звідки середній заробіток до стягнення підлягав би в сумі: 251 х 88,38 = 22183грн.38коп.

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999р. №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" при вирішенні спору та визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку суду необхідно ураховувати розмір спірної суми, частку, яку вона становила в заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та іншими конкретними обставинами.

Враховуючи зазначене, а також те, що розмір заборгованої заробітної плати (компенсації за невикористану відпустку) є незначним в порівнянні із розміром обрахованого середнього заробітку, як і частка невиплаченого заробітку від повного її окладу, суд доходить висновку про необхідність задоволення цієї вимоги частково, стягнувши на користь ОСОБА_1 з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 15289грн.74коп., як про це було заявлено ним у позові, а в іншій частині - відмовити.

В зв'язку з вирішенням спору на користь позивача та згідно положень ст.88 ЦПК України з відповідача належить також стягнути судовий збір в сумі 243грн.60коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,10,11,57,60,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Стягнути з ТОВ "Вадзаарі" на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати компенсації за невикористану відпустку в сумі 08грн., середній заробіток за час затримки розрахунку 15289грн.74коп., а всього 15297грн.74коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ТОВ "Вадзаарі" судовий збір у сумі 243грн.60коп. на розрахунковий рахунок Управління Державного Казначейства у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська №0004, код платежу 22030001, банк отримувача: ГУДКУ в Дніпропетровській області, ЄДРПОУ суду 02891368, МФО банку 805012.

Строк апеляційного оскарження рішення 10 днів.

Суддя