Справа № 463/1312/13
Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/146/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Шашкіної С.А. і Шеремети Н.О.,

при секретарі Ясиновській Я.М.,

за участю позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 -
представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 02 липня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищевказаним позовом, в якому
просила суд визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між нею та відповідачкою.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що їй на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1 (в подальшому - „спірна
квартира"). Між нею та її племінницею
ОСОБА_5 була досягнута домовленість,
згідно якої остання буде піклуватись
про неї, сплачувати комунальні послуги,
проведе ремонті тоботи у цій квартирі,
а вона у свою чергу погодилась укласти
договір про відчуження спірної
квартири. Вказувала, що 22 листопада 2005
року між нею та відповідачкою було
укладено договір дарування спірної
квартири. Зазначала, що відповідачка
після укладення вищевказаного
договору не надавала їй допомоги та не
здійснювала догляд за нею, у зв'язку з
чим вважає, що договір дарування був
укладений під впливом помилки,
оскільки

вона не мала наміру дарувати спірну
квартиру племінниці, а тому просила

задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 20 березня 2013
року судові рішення по справі було
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції (а.с.
200-202).

За підсумками нового розгляду справи
рішенням Личаківського районного суду
міста Львова від 02 липня 2013 року ОСОБА_3
у задоволенні позову відмовлено (а.с.
226-227) і вона оскаржила це рішення в
апеляційному порядку.

Апелянт просить рішення суду скасувати
і ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та на порушення норм
матеріального права.

Вважає необгрунтованим посилання суду
на покази свідка ОСОБА_6, як на одну із
підстав для відхилення позовних вимог,
про те, що ще за життя покійний чоловік
позивачки ОСОБА_7 хотів подарувати
спірну квартиру ОСОБА_5 і що на
виконання ніби-то його волі позивачка і
уклала спірний договір дарування,
оскільки таке своє бажання покійний
мав можливість здійснити ще за свого
життя.

Вважає, що укладення позивачкою 06
травня 2005 року договору з
Територіальним центром соціального
обслуговування пенсіонерів
Личаківського відділення свідчить про
те, що після смерті чоловіка 30.01.2005 року
і до 06.05.2005 року їй ніхто належної
допомоги не надавав, що і змусило її
укласти цей договір.

Вважає, що її рідний брат ОСОБА_8
скористався її потребою у сторонній
допомозі і запропонував їй таку
допомогу від своєї доньки,
відповідачки ОСОБА_5, „за умови, що
ОСОБА_3 перепише (подарує) ОСОБА_5
належну їй на праві власності квартиру
за АДРЕСА_1", а відтак вважає, що
„укладення такого Договору було
обумовлене фактичними обіцянками та
взятими на себе зобов'язаннями з боку
ОСОБА_5 про надання догляду та допомозі
ОСОБА_3 Вказана обставина сприяла
неправильному розумінню та сприйняттю
ОСОБА_3 майбутніх наслідків договору
дарування".

Визнає, що нотаріус, яка посвідчувала
спірний договір, „роз'яснила позивачці
наслідки укладення такого Договору
ОСОБА_3, що укладення такого Договору ні
до чого ОСОБА_5 не зобов'язує, а
передбачає лише перехід права
власності на спірну квартиру до ОСОБА_5
за укладеним договором", однак ставить
під сумнів те, „чи могла сприймати
належним чином наслідки укладення
такого чи іншого Договору ОСОБА_3
навіть після роз'ясненя нотаріуса, коли
опинилася у важкій життєвій ситуації і
все ж сподівалася на належний догляд з
боку ОСОБА_5, з якою на той час були
приязні родинні стосунки, оскільки
жодної іншої мотивації, щоб за життя
віддати свою квартиру іншій особі у неї
не було", та вважає, що „вказаних
обставин ОСОБА_3 на момент укладення
спірного договору станом на 22.11.2005 року,
у віці 72 роки не розуміла і саме в цьому
полягала її помилка при укладенні
спірного Договору".

Звертає увагу на те, що позивачка
пояснила суду, „що ніколи б не ставила
питання про визнання недійсним
спірного Договору, якби починаючи з 2008
року її стосунки з ОСОБА_5 не
погіршилися в результаті того, що
ОСОБА_5 перестала приділяти їй належну
увагу та надавати допомогу щодо
утримання квартири за АДРЕСА_1" (а.с.
231-236).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта на підтримання доводів
апеляційної скарги та заперечення цих
доводів зі сторони представника
відповідачки, перевіривши матеріали
справи та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Cтаттями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості і що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що 22 листопада 2005
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено
договір дарування квартири, згідно
якого ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_5
прийняла у дар спірну квартиру (а.с. 4, 5).

Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 717, 719 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Разом із тим, за договором довічного
утримання (догляду) одна сторона
(відчужувач) передає другій стороні
(набувачеві) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувана утриманням та (або)
доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду
України «По судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 6
листопада 2009 року, правочин, вчинений
під впливом помилки відповідно до ст. 229
ЦК України, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилась сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не має
правового значення помилка щодо
одержання користі від вчиненого
правочину.

Однак, ні позовна заява ОСОБА_3, ні її
апеляційна скарга не містять доводів
щодо яких саме умов договору дарування
спірної квартири вона помилялася та
якими доказами це підтверджується.

В той же час, доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 свідчать про те, що на момент
укладення договору дарування, який нею
оспорюється, вона усвідомлювала, що нею
укладається саме договір дарування
спірної квартири (а не будь-який інший
правочин), що було обумовлено
„фактичними обіцянками та взятими на
себе зобов'язаннями з боку ОСОБА_5 про
надання (їй) догляду та допомоги" -
незважаючи на те, що нотаріус, яка
посвідчувала спірний договір,
роз'яснила їй „що укладення такого
Договору ні до чого ОСОБА_5 не
зобов'язує, а передбачає лише перехід
права власності на спірну квартиру до
ОСОБА_5 за укладеним договором".

Про вище наведене свідчить також і
ухвала Апеляційного суду Львівської
області від 30 червня 2009 року по справі
№ 22ц-1704/09 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
дарування спірної квартири, в ході
розгляду якої було встановлено, що
позивачка ОСОБА_3 до укладення нею
оспорюваного договору дарування
отримала в БТІ довідку-характеристику
на квартиру, яка є предметом спору, саме
для вчинення договору дарування: у
заяві до БТІ про видачу такої довідки
позивачка особисто зазначила її
призначення - для вчинення договору
дарування (а.с. 84-85).

За вище наведених обставин, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому приходить до висновку про те, що
підстави для його скасування відсутні
і апеляційну скаргу на нього, яка не
спростовує висновків рішення суду,
слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити та
залишити рішення Личаківського
районного суду м. Львова від 02 липня 2013
року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: