Головуючий суду 1 інстанції - Бугера О.В
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 2-2113/2011
Провадження № 22ц/782/5581/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 07 червня 2011 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2011 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про витребування
майна з чужого незаконного володіння, в
обґрунтування якого вказав, що на
підставі договору купівля-продажу від
20.02.2008 року, посвідченого Приватним
нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 за
реєстровим номером 19650087, запис № 2254 в
книзі № 13, позивач є власником
вбудованого нежитлового приміщення
АДРЕСА_1. Протягом 2008 року приміщення
було реконструйоване позивачем за
власні кошти, а саме: було збудоване
додаткове приміщення площею 38,0кв.м. За
результатами проведення обстеження
03.12.2008 року МКП БТІ м. Луганська йому
було видано оновлений технічний
паспорт на вбудоване нежитлове
приміщення АДРЕСА_1. Отже ним було
створено нове майно. Під час придбання
ним спірного майна та його
реконструкції, відповідач, яка є його
бабкою, приділяла увагу його справам.
Після чого заявила, що має право
власності на його частку та не дає
можливості користуватися належним
йому майном. Просив визнати за ним
право власності на вбудоване нежитлове
приміщення АДРЕСА_1, витребувати з
незаконного володіння ОСОБА_3 спірне
приміщення.

Відповідач ОСОБА_3 звернулася з
зустрічним позовом до ОСОБА_4, в
обґрунтування якого вказала, що,
починаючи реконструкцію свого
вбудованого нежитлового приміщення,
позивач за первісним позовом звернувся
до неї з пропозицією позичити йому
кошти для ремонту та реконструкції
спірного приміщення та обіцяв
зареєструвати ? частину приміщення на
неї й спільно з ним отримувати
прибуток. На реконструкцію нею були
надані кошти у сумі 20000,00грн. Однак
ОСОБА_4 відмовився оформити частину
приміщення на неї. 11 жовтня 2009 року за
другу частину приміщення вона передала
ОСОБА_4 50000,00грн., про що останній надав
їй розписку, оскільки нотаріально
посвідчити правочин можливості не
було. Тому вона просила визнати за нею
право власності на вбудоване нежитлове
приміщення АДРЕСА_1.

Ухвалою Ленінського районного суду м.
Луганська від 07 червня 2011 року позовна
заява ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
права власності, витребування майна з
чужого незаконного володіння -
залишена без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 07 червня 2011 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Суд визнав договір купівлі-продажу
вбудованого нежитлового приміщення
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 від 11.10.2009 року дійсним.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на
вбудоване нежитлове приміщення
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2 з
рішенням суду не згоден, вважає його
незаконним та необґрунтованим; що
оскаржуване рішення безпосередньо
стосується його прав, свобод та
інтересів, бо на вказане нерухоме майно
було накладено арешт в рамках розгляду
цивільної справи. Також послався, що
при ухваленні рішення судом не у
повній мірі були з'ясовні обставини, що
мають значення для справи. Також при
розгляді справи були недоведені
обставини, які суд вважає
встановленими та послався на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. Просив скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_3 у задоволенні її зустрічного
позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю -
доповідача, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
приходить до наступного.

Згідно зі ч.1 ст.292 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, а також особи, які не брали
участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суду першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обовязковою підставою для
скасування рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що між
сторонами фактично відбувся договір
купівлі-продажу приміщення. Відповідач
за справою ухиляється від його
нотаріального оформлення, а тому його
слід визнати дійсним та визнати за
позивачкою право власності на спірне
приміщення.

Судова колегія вважає, що висновки суду
про задоволення зустрічних позовних
вимог є помилковими.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачкою у квітні 2011 року
заявлені зустрічні вимоги стосовно
права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи в цій частині позовни
вимоги відповідачки, суд не звернув
уваги, що на вказану квартиру АДРЕСА_1
двічі - 29.07.2009 року та 25.09.2009 року
Артемівським районним судом м.
Луганська в рамках розгляду цивільної
справи за позовом ОСОБА_2 до позивача
ОСОБА_4 про стягнення боргу було
накладено арешт. Другою Луганською
державною нотаріальною конторою арешт
нерухомого майна був зареєстрований в
Єдиному реєстрі заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна 04.08.2009 року за
№ 89370567 та 12.10.2009 року за № 9138452.

Рішенням Артемівського районного суду
від 31.05.2010 року позовні вимоги ОСОБА_2
про стягнення боргу з ОСОБА_4
задоволено. З ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
стягнуто суму боргу в розмірі 128000грн.
та рішення набрало законної сили. Арешт
з вказаної квартири не знімався,
рішення суду не виконано.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Частиною 2
ст. 16 ЦК України встановлено, що
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, в тому числі,
визнання права, припинення дії, яка
порушує право та визнання незаконними
рішення, дій чи бездіяльності органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, їхніх
посадових і службових осіб.

Згідно зі ст.. 391, 392 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Згідно зі ст.. 30 ЦПК України сторонами у
цивільному процесі є позивач і
відповідач, якою є особа, яка на думку
позивача порушила його охоронювані
законом права чи інтереси.

Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження», особі, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
надається можливість звернутися до
суду з позовом про визнання права
власності на це майно і про зняття з
нього арешту.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності» від
22.12.1995 року за № 20, судовий захист права
здійснюється шляхом розгляду справ,
зокрема, за позовами про виключення
майна з опису.

Таким чином, судова колегія вважає, що
у даному випадку виниклий спір має бути
розглянутий за участю всіх осіб, чиїх
прав він торкається.

Таким чином, даний спір про визнання
права власності на приміщення повинен
був вирішуватися відносно, крім
позивача за первісним позовом -
власника приміщення, так і осіб на
користь яких накладено арешт на спірне
приміщення.

Згідно зі ст.. 33 ЦПК України залучення
судом до участі у справі
співвідповідачів інших осіб, чиїх прав
та обов'язків стосуються заявлені
вимоги, можливе тільки за наявності
клопотання про це від позивача.

Від відповідачки, яка є позивачкою за
зустрічним позовом, з цього приводу
ніяких клопотань не надходило.

Отже, розглянувши справу за позовом
зазначеного позивача по зустрічному
позову до зазначеного нею відповідача,
суд неправильно визначився із
суб'єктним складом спірних
правовідносин, що потягло поспішні
висновки щодо обґрунтованості
позовних вимог в цій частині.

Крім того, суд першої інстанції
безпідставно було визнано договір
купівлі-продажу спірного приміщення
між сторонами дійсним, оскільки таких
вимог позивач за зустрічним позовом
ОСОБА_3 не заявляла.

Отже, у суду першої інстанції
відповідно до ст.. 10,11 ЦК України не
було підстав ухвалення будь-якого
рішення за цією вимогою.

Таким чином, в цій частині рішення суду
підлягає скасуванню.

У той же час, колегія суддів, не вбачає
підстав для ухвалення свого рішення в
цій частині, оскільки ця вимога не була
заявлена позивачем у суді першої
інстанції.

Суд на зазначене уваги не звернув та
ухвалив помилкове рішення через
неправильне застосування норм
процесуального та матеріального права,
що відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для його скасування й
ухвалення нового рішення в частині
визнання права власності про відмову в
задоволенні позову з зазначених вище
підстав.

Керуючись ст.ст. 303,307,309,313,314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 07 червня 2011 року -
скасувати та в частині визнання за
ОСОБА_3 права власності на вбудоване
нежитлове приміщення АДРЕСА_1, ухвалити
нове рішення, яким в задоволені
позивних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на вказане
приміщення з прибудовою - відмовити.

Це рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий :

Судді: