Справа № 1306/7710/12
Головуючий у 1 інстанції: Грицай М.М.
Провадження № 22-ц/783/247/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Павлишина
О.Ф., Крайник Н.П.

при секретарі:
Ясиновській Я.М.

з участю: позивачки
ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, його представника
ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 03 червня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 03 червня 2013
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про розірвання
договору та стягнення коштів.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення винесене з
порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи та невідповідністю
висновків суду обставинам справи.
Вказує, що відповідачами допущено
істотне порушення умов договору, так як
вони не виконали договірних
зобов'язань, внаслідок чого ОСОБА_2 не
отримано автомобіль, для одержання
якого сторони і вступали у договірні
відносини, що спричинило позивачеві
збитки. Звертає увагу суду, що районним
судом безпідставно відмовлено в
задоволенні клопотань, а саме:
направленні запиту в Національний
банк України щодо надання інформації
про перелік банків та міжнародних
систем переказу коштів, через які
здійснювались перекази коштів з
України до Республіки Польща в період з
07.06.2012 року по 13.06.2012 року, отриманні
інформації від ПАТ "Київстар" щодо
підтвердження фактів відправлення
смс-повідомлень та надання текстів
таких повідомлень, що підтверджують
факт передавання коштів, отриманні
інформації від ТзОВ "Укрнет" про
електронні повідомлення та їх зміст,
які відправлялись з електронної
скриньки, отриманні витягів про
реєстрацію в Єдиному реєстрі
довіреностей від Львівської філії
державного підприємства
"Інформаційний центр". Також вважає, що
судом у порушення вимог ст.212 ЦПК
України не дано належної оцінки усім
доказам по справі, а також не
застосовано ст.ст.626 ч.1, 628 ч.1, 629, 530, 612, 611
ч.1, 651 ч.2, 1212 ЦК України.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов ОСОБА_2
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення не
відповідає даним вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів
захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України
передбачено, що суд, встановивши
фактичні обставини справи, для
вирішення спору повинен застосувати
правову норму, яка регулює виниклі
правовідносини.

Скориставшись своїм правом,
позивач просила розірвати договір
доручення та стягнути з відповідачів
кошти, передані нею для виконання
даного доручення.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що
між сторонами не укладалось жодного
договору, як усного, так і письмового,
та позивачкою не доведено факту
передачі відповідачам грошових коштів.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Згідно із ч.1 ст.58 ЦПК України належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь -які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг із них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Колегія суддів вважає, що районний суд
не дотримав вимог цієї норми права.

Так, ОСОБА_2 на підтвердження своїх
позовних вимог щодо укладення між нею
та відповідачами договору доручення,
передачі їм коштів для його виконання
та неналежного виконання ними взятих
на себе зобов'язань, просила
забезпечити докази шляхом
витребування ряду доказів з
відповідних установ.

Проте районний суд відмовив у
задоволенні даного клопотання, що
призвело до неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
оскільки такі докази були приєднані до
матеріалів справи апеляційним судом.

Згідно із ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами(ст.629 ЦК України).

У статті 638 ЦК України зазначено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.
Договір укладається шляхом пропозиції
однієї сторони укласти договір (оферти)
і прийняття пропозиції (акцепту) другою
стороною.

Згідно із ч.1 ст.218 ЦК України
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.12
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 5.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
необхідно звернути увагу судів, що зі
змісту абзацу другого частини першої
статті 218 ЦК не може доводитися
свідченнями свідків не лише
заперечення факту вчинення правочину,
або оспорювання окремих його частин, а
й факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК
визначені прямо(частина друга ст.937,
частина третя ст.949 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на
підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належить вчинити повіреному. Дії, які
належить вчинити повіреному, мають
бути правомірними, конкретними та
здійсненними(ст.1003 ЦК України).

Факт укладення між сторонами договору
доручення підтверджується такими
доказами.

Так, всі деталі майбутнього договору
позивачка погоджувала через свого
чоловіка, оскільки сама не мала такої
можливості, так як здійснювала догляд
за двома новонародженими дітьми -
близнюками, шляхом переговорів у
телефонному режимі, особистих
зустрічей, обміну електронними
повідомленнями між електронними
адресами ОСОБА_8 та ОСОБА_4, чого не
заперечують відповідачі та
стверджується висновком №4328
експертного комп'ютерно - технічного
дослідження від 06.12.2013 року.

Статтею 1007 ЦК України визначено, що
довіритель зобов'язаний видати
повіреному довіреність на вчинення
юридичних дій, передбачених договором
доручення.

Таку нотаріально посвідчену
довіреність серії ВРС №867435 ОСОБА_2
оформила 08.06.2012 року. Нею вона
уповноважила ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
мешкає за адресою: АДРЕСА_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, який мешкає за адресою:
АДРЕСА_2, кожен з яких діє самостійно,
купити на її ім'я за кордоном
автомобіль марки, за ціну і на умовах,
визначених на розсуд уповноважених,
розмитнити його, транспортувати в
Україну та представляти її інтереси у
відповідних органах Державтоінспекції
при оформленні документів щодо
реєстрації цього автомобіля на її ім'я.
Для цього їм надано право представляти
її інтереси у митних органах, у
відповідних органах Державтоінспекції
або будь -яких інших установах,
підприємствах та організаціях
нехалежно від їх підпорядкування і
форм власності з усіх без винятку
питань, пов'язаних з виконанням даної
довіреності; подавати та отримувати
від її імені необхідні довідки,
документи, заяви, укласти договір
купівлі - продажу автомобіля, отримати
реєстраційні документи, номерні знаки
на придбаний автомобіль, підписуватись
за неї на документах, сплатити вартість
автомобіля, мито та інші необхідні
податки та збори, а також виконувати
інші дії, пов'язані з виконанням цієї
довіреності.

Зразок довіреності такого змісту
надіслав електронною поштою ОСОБА_8
відповідач ОСОБА_4(т.1 а.с. 238).

10.06.2012 року дана довіреність від 08.06.2012
року була прийнята ОСОБА_4 від чоловіка
позивачки разом із копіями її
українського та закордонного
паспортів, роздрукованою сторінкою з
Інтернету із зображенням та технічними
характеристиками автомобіля марки
Фольксваген Мультиван Т5, 2007 року
випуску, сірого кольору та визначенням
його купівельної вартості - 12500 євро.

Згідно договору купівлі - продажу від
12.06.2012 року ОСОБА_4 купив саме цей
автомобіль, який був вибраний
позивачкою, хоча нею йому було надано
ще два альтернативні варіанти
автомобілів(шляхом надіслання
відповідних повідомлень на його
електронну адресу), які можна було
купити.

Письмовими доказами, які підтверджують
укладення між ОСОБА_2 та відповідачами
договору, є також складений сторонами
кошторис витрат, необхідних для
виконання доручення позивачки, у який
також включено 12500 євро на оплату
вартості автомобіля, та звіт понесених
відповідачами у процесі виконання
доручення ОСОБА_2 витрат, який
складений відповідачем ОСОБА_4(т.1
а.с.7,8).

Зміст попередніх переговорів, наведені
вище докази, подальша поведінка сторін
свідчать про те, що предмет договору
доручення містить однозначні
формулювання про юридичні і фактичні
дії, які підлягають вчиненню
повіреними ОСОБА_4 та ОСОБА_6 при його
виконанні, довіреність від 08.06.2012 року
не містить завідомо нездійсненних дій,
а відтак із врахуванням статей 207, 642, 1000
ЦК України колегія суддів приходить
до висновку про погодження сторонами
істотних умов договору доручення та
вважає, що сторонами дотримано вимоги
ст.208 ЦК України щодо форми договору.

Згідно із ч.2 ст.1007 ЦК України
довіритель зобов'язаний забезпечити
повіреного всім необхідним для
виконання доручення і відшкодувати
витрати, пов'язані із виконанням
доручення.

Відповідачі визнали, що для
відшкодування витрат, пов'язаних із
виконанням доручення, вони отримали
1500 доларів США, з яких витратили 965
доларів, а решту - 535 доларів США
повернули позивачці.

Ці обставини підтверджуються також
звітом понесених відповідачами у
процесі виконання доручення ОСОБА_2
витрат, які складені відповідачем
ОСОБА_4(т.1 а.с.8).

Однак, у цей звіт включені також « 12500
євро машина», а тому твердження
відповідачів про те, що 12500 євро їм не
передавались, та пояснення ОСОБА_4 у тій
частині, що він цей запис у своєму звіті
щодо 12500 євро зробив до від'їзду у
Польщу, на думку судової колегії, не
відповідають дійсності.

Вони спростовується також показами
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які
пояснили, що 10.06.2012 року ОСОБА_8 передав
ОСОБА_4 12500 євро для купівлі автомобіля
для позивачки.

Крім того, сторони не виключили з умов
договору доручення обов'язки
довірителя по забезпеченню засобами
для виконання доручення і витрат
повіреного, пов'язаних із виконанням
доручення.

Так, у ипадку невиконання позивачкою
зобов'язання по забезпеченню
відповідачів коштами, необхідними для
купівлі автомобіля(відповідно до ст.1007
ЦК України), відповідачі повинні були
відмовитися від виконання доручення,
проте вони, твердячи, що грошей в сумі
12500 євро не отримували, не тільки не
відмовились від виконання доручення,
але і приступили до його виконання, про
що свідчать подальші дії сторін, та
зазначений вище звіт здійснених
відповідачами витрат, пов'язаних із
виконанням цього договору, .

Крім того, будучи допитаним в якості
свідка по кримінальній справі,
порушеній за його заявою в Республіці
Польща, ОСОБА_4 пояснив, що 12.06.2012 року у
м. Олава він купив автомобіль марки
Фольксваген Т5 Мультиван 2007 року
випуску, за який заплатив 12500 євро.

Тому колегія суддів вважає
неспроможними твердження відповідачів
про те, що вони мали лише оглянути
вибраний ОСОБА_8 автомобіль марки
Фольксваген Мультіван Т5, перевірити
технічний стан цього автомобіля та
документи на нього і перегнати його в
Україну, але не оплачувати його
вартість, та вважає доведеним факт
одержання ОСОБА_4 коштів в сумі 12500 євро,
необхідних для купівлі автомобіля для
позивачки згідно її доручення.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, установлених
договором або законом. Істотним є таке
порушення стороною договору, коли
внаслідок завданої цим шкоди друга
сторона значною мірою позбавляється
того, на що вона розраховувала при
укладенні договору.

Згідно із ст.611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання(неналежне виконання).

Колегія суддів вважає, що відповідач
ОСОБА_4 неналежним чином виконав свої
зобов'язання за договором доручення
від 08.06.2012 року.

З протоколу затримання особи від 13.06.2012
року, складеного відділом прикордонної
служби у м. Медиці вбачається, що
автомобіль марки Фольксваген, номерний
знак НОМЕР_1, номер кузова (VIN): НОМЕР_2,
містить ознаки втручання у поле номера
кузова (VIN), а технічний паспорт на цей
автомобіль значиться в базі
Шенгенської інформаційної системи, як
документ втрачений, вкрадений або
привласнений. Автомобіль і технічний
паспорт вилучені.

Порядком державної
реєстрації(перереєстрації), зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України №1388 від
07.09.1998 року, передбачено, що
експлуатація транспортних засобів, що
не зареєстровані(не перереєстровані) у
підрозділах Державтоінспекції(крім
транспортних засобів, зареєстрованих
до набрання чинності цим Порядком) та
без номерних знаків, що відповідають
державним стандартам, а також
ідентифікаційні номери складових
частин яких не відповідають записам у
реєстраційних документах або знищені
чи підроблені, забороняється. Перша
державна реєстрація таких засобів, а
також ввезених на митну територію
України транспортних засобів, що
розшукуються правоохоронними органами
інших держав, не проводиться. Не
допускається державна реєстрація
(перереєстрація), зняття з обліку
транспортних засобів, крім випадків
вибракування їх в цілому, номери
двигунів яких мають ознаки навмисного
знищення або підробки(крім випадків
повернення транспортного засобу
законному власнику із знищеним або
підробленим ідентифікаційним номером
двигуна після незаконного заволодіння
таким засобом).

Отже, придбаний ОСОБА_4 автомобіль
Фольксваген Мультиван 2007 року випуску
не відповідає умовам, обумовленим
сторонами при укладенні договору,
тобто не є товаром, який може
використовуватись позивачкою за
призначенням як автомобіль.

Крім того, факт неналежного виконання
відповідачем ОСОБА_4 зобов'язань за
договором доручення стверджується
такими доказами.

Так, з договору купівлі - продажу
автомобіля від 12.06.2012 року, декларації
на експорт цього автомобіля з
Республіки Польща в Україну
вбачається, що стороною даного
договору купівлі - продажу був ОСОБА_4,
який діяв від свого імені, хоча ОСОБА_2
уповноважувала його діяти від її імені.

Відповідно до ч.1ст.237 представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.

Договір купівлі - продажу автомобіля
від 12.06.2012 року, в якому продавцем
зазначена ОСОБА_2, не може бути
прийнятим як доказ належного виконання
договору доручення, оскільки позивачка
12.06.2012 року не перебувала за межами
України, а тому не могла підписати
даний договір. Окрім того,
волевиявлення ОСОБА_2 згідно виданої
нею довіреності було направлене на
укладення договору купівлі - продажу
автомобіля через повіреного.

Також колегія суддів вважає, що ОСОБА_4
не доведено, що він вжив усіх розумних
та належних заходів для встановлення
повноважень продавця на відчуження
автомобіля, який він купив.

Так, згідно технічного паспорта
придбаного ним автомобіля його
власником є Вольфганг Баудіш, який
проживає в м. Торгау(Німеччина), цей
паспорт виданий установою з допуску
транспортних засобів до експлуатації
м. Торгау, на автомобіль видано
постійний номерний знак RT540.

У процесі розслідування кримінальної
справи, порушеної за заявою ОСОБА_4 у
Республіці Польща за фактом
шахрайських дій особи по імені ОСОБА_12,
ОСОБА_4, будучи допитаним як свідок,
пояснив, що договір купівлі - продажу
автомобіль Фольксваген 2007 р.в. був
укладений між ним та особою по імені
ОСОБА_12 на території Польщі. На
виконання цього договору він передав
даній особі 12500 євро, а той передав йому
автомобіль, ключі і документи на нього.
На момент передачі автомобіль з
постійного обліку знятий не був,
транзитні номери він придбав у
приватної особи.

Наведене свідчить про те, що відповідач
ОСОБА_4 усвідомлював, що автомобіль
продає не уповноважена належним чином
особа.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 договір доручення слід
розірвати, а отримані ним за цим
договором кошти в сумі 12500 євро на
придбання автомобіля та 965 доларів США
витрат, пов'язаних із виконанням
доручення, які залишились
неповернутими позивачці, що в
загальному еквівалентно 133388,25 грн.,
необхідно стягнути із відповідача
ОСОБА_4, задовольнивши частково позов
ОСОБА_2

На думку судової колегії, не можуть
бути підставою для відмови у позові
доводи відповідачів про те, що вони
жодного договору з позивачкою не
укладали, а всі умови майбутнього
правочину погоджувалися між ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 - чоловіком позивачки, оскільки
ОСОБА_8 не був учасником спірного
зобов'язання, так як в силу ч.2 ст.237 ЦК
України виступав особою, уповноваженою
позивачкою на ведення переговорів щодо
можливих у майбутньому правочинів,
тобто представляв собою не сторону
договору, а третю особу по відношенню
до зобов'язання. При цьому дії, з якими
закон пов'язує набуття прав та
обов'язків в силу частини 1 статті 202 ЦК
України, а саме видача довіреності,
були вчинені позивачкою, як стороною
договору.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що оцінюючи зібрані по справі
докази, суд не дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, не дав їм
належної оцінки, неповно встановив
обставини, які мають значення для
справи, внаслідок чого прийшов до
помилкового висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову, а тому оскаржуване рішення
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 03 червня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6 про розірвання договору та
стягнення коштів задовольнити
частково.

Розірвати договір договір доручення,
укладений 08.06.2012 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2
133388,25 грн. збитків та 214,60 грн. судового
збору.

Стягнути із ОСОБА_4 в користь держави
1119,28 грн. недоплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді: