Справа № 382/633/13-ц Головуючий у І
інстанції Литвин Л.І.Провадження №
22-ц/780/249/14 Доповідач у 2
інстанції Верланов С.М.Категорія 41
УХВАЛА

Іменем України

20 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Яготинського районного суду
Київської області від 21 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, третя особа: орган
опіки та піклування Яготинської
районної державної адміністрації про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщення та
виселення, за об'єднаним позовом
ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та
інтересах своїх малолітніх дітей:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про
вселення, встановлення поряду
користування жилим приміщенням та
усунення перешкод в користуванні
житлом,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, третя особа: орган опіки та
піклування Яготинської районної
державної адміністрації, в якому з
урахуванням уточнень просив визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим будинком по
АДРЕСА_1, виселити їх із
будинку і зняти з реєстрації.

Вимоги позову обґрунтував тим, що йому
на праві власності належить житловий
будинок по АДРЕСА_1. У даному будинку
проживали та зареєстровані його син
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, дружина
сина - ОСОБА_3 та двоє малолітніх дітей:
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Однак у вересні 2012 року
відповідачка переїхала разом з дітьми
на постійне місце проживання до своєї
матері у с.Кулябівку Яготинського
району Київської області. В подальшому
ОСОБА_3 11 жовтня 2012 року звернулася до
суду з позовом про розірвання шлюбу з
ОСОБА_6, який 14 січня 2013 року ухвалою
суду було залишено без розгляду за її
заявою. Посилаючись на те, що його син
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв'язку з
чим договір найму жилого приміщення
припинив свою дію, а невістка разом з
дітьми проживає за іншою адресою,
позивач вважає, що відповідачі
підлягають виселенню зі спірного
будинку без надання іншого жилого
приміщення.

Крім того позивач зазначав, що ОСОБА_3
була відсутня у спірному будинку без
поважних причин більше шести місяців, а
тому просив на підставі ст.71 ЖК України
визнати її разом з дітьми такими, що
втратили право користування житловим
будинком.

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_2, в якому
просила вселити її разом з малолітніми
дітьми: ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у житловий
будинок по АДРЕСА_1, встановити порядок
користування вказаним будинком,
виділивши їй в користування житлову
кімнату (1-3) площею 6,10 кв.м., житлову
кімнату (1-4) площею 5,70 кв.м., життлову
кімнату (1-5) площею 8,40 кв.м., а ОСОБА_2
виділити житлову кімнату (1-6) площею 24,0
кв.м. У спільному користуванні
сторін залишити: веранду (1-1) площею 7,50
кв.м., веранду (1-I) площею 18,80 кв.м., кухню
(1-2) площею 8,9 кв.м., житлову кімнату (1-7)
площею 21,9 кв.м. Також позивачка
просила зобов'язати ОСОБА_2 не чинити
перешкоди у користуванні виділеними їм
жилими приміщеннями та зобов'язати
відповідача передати їй ключі від
вказаного житлового будинку.

Вимоги позову обгрунтувала тим, що 3
вересня 1999 року вона зареєструвала
шлюб із сином відповідача - ОСОБА_6
Після укладення шлюбу вона за згодою
ОСОБА_2 у встановленому законом порядку
була зареєстрована та проживала разом
з чоловіком у житловому будинку по
АДРЕСА_1. Під час шлюбу з ОСОБА_6 у них
народилася дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2
та син ОСОБА_5, які також проживали та
були зареєстровані у спірному будинку
за вказаною вище адресою.

Зазначала, що у неї з чоловіком
погіршилися сімейні стосунки, у зв'язку
з чим вона у вересні 2012 року вимушена
була разом з дітьми тимчасово
поселитись у будинку своєї матері за
адресою: АДРЕСА_2 та в жовтні 2012 року
звернулася до суду з позовом про
розірвання з ним шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 її
чоловік помер, після смерті якого
відповідач заперечує проти її вселення
з дітьми до будинку та забрав ключі від
його вхідних дверей.

З урахуванням наведеного, а також
посилаючись на те, що факт смерті її
чоловіка не позбавляє її та їх спільних
дітей права на проживання у спірному
будинку, позивачка просила її позов
задовольнити.

Ухвалою Яготинського районного суду
Київської області від 13 травня 2013 року
справу за позов ОСОБА_2 об'єднано в одне
провадження зі справою за позовом
ОСОБА_3

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 21 жовтня 2013 року
в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Ухвалено вселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в житловий будинок по АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_2 передати ОСОБА_3
ключі від вхідних дверей вказаного
будинку.

В іншій частині вимог ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити у повному
обсязі, а в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з`явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.2. ст.156 ЖК України, за згодою
власника будинку (квартири) член його
сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
згідно з договором дарування від 13
грудня 1984 року та реєстраційним
посвідченням житловий будинок по
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві
приватної власності.

Встановлено, що з 3 вересня 1999 року син
відповідача - ОСОБА_6 та позивачка
ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають дочку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також встановлено, що ОСОБА_6 після
одруження з ОСОБА_3, за згодою свого
батька ОСОБА_2 вселив у займане ним
приміщення свою дружину та в
подальшому їх спільних дітей.

З копії будинкової книги та довідки
Яготинської житлово-експлуатаційної
контри від 10 червня 2013 року вбачається,
що у житловому будинку по АДРЕСА_1 з 04
вересня 1998 року зареєстроване місце
проживання сина ОСОБА_2 - ОСОБА_6, з 05
грудня 2000 року - ОСОБА_3, як невістки
ОСОБА_2, з 04 липня 2000 року - ОСОБА_4 та з 10
січня 2007 року - ОСОБА_5, як онуків ОСОБА_2

Судом першої інстанції встановлено, що
28 вересня 2012 року ОСОБА_3 на грунті
виниклих неприязних відносин з своїм
чоловіком, разом з дітьми виїхала
тимчасово проживати до своєї матері у
АДРЕСА_2.

З матеріалів справи вбачається, що у
жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання
шлюбу. Ухвалою Яготинського районного
суду Київської від 21 грудня 2012 року
зупинено провадження у вказаній справі
та надано сторонам строк для
примирення один місяць. Ухвалою цього ж
суду від 14 січня 2013 року даний позов
ОСОБА_3 залишено без розгляду за заявою
позивачки.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6
помер.

Як вбачається з наявного в матеріалах
справи акту від 02 лютого 2013 року ОСОБА_3
намагалася вселитись до спірного
будинку, однак ОСОБА_2 заперечує її
право на вселення та проживання у
належному йому будинку.

Отже, встановивши, що за згодою
власника будинку ОСОБА_2 його син
ОСОБА_6 вселив в займане ним жиле
приміщення свою дружину ОСОБА_3 та
зареєстрував її та їх дітей за місцем
свого проживання, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_3 та її діти відповідно до вимог
ст.156 ЖК України не втратили право
користування спірним будинком, у
зв'язку з чим суд правильно відмовив у
позові ОСОБА_2

Крім того, зі змісту позову ОСОБА_2
вбачається, що він просив визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим будинком по
АДРЕСА_1 та виселити їх із будинку.

Проте визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
та виселення є різними способами
захисту порушеного права.

При апеляційному розгляді справи
представник ОСОБА_2 уточнив вимоги
позову та просив визнати ОСОБА_3 і її
малолітніх дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5
такими, що втратила право користування
житловим будинком по вул.
Переяславська, 97 у м. Яготин
Київської області на підставі ст.71 ЖК
України.

Однак статтею 71 ЖК України
врегульовано збереження жилих
приміщень за тимчасово відсутніми
громадянами лише в будинках державного
і громадського житлового фонду. В
даному випадку спірний житловий
будинок належить ОСОБА_2 на праві
приватної власності, що виключає
можливість задоволення його вимоги з
вказаних підстав.

Таким чином рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_3 разом з дітьми не проживає у
спірному будинку більше ніж шість
місяців, а тому вони втратили право
користування жилими приміщеннями на
підставі ст.107 ЖК України, є
необґрунтованими, оскільки вказана
норма закону регулює порядок
розірвання договору найму жилого
приміщення наймачем в будинках лише
державного і громадського житлового
фонду.

Крім того, як роз`яснив Пленум
Верховного Суду України у п.11 (абз.4)
постанови від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» (із
змінами), суд може визнати особу такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст. 71
або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу
позову суд вправі тільки за згодою
позивача.

Як зазначалось вище, при апеляційному
розгляді справи представник ОСОБА_2
уточнив вимоги позову та просив
визнати ОСОБА_3 і її малолітніх дітей:
ОСОБА_4 таОСОБА_5 такими, що втратила
право користування спірним будинком на
підставі ст.71 ЖК України.

Інші докази та обставини, на які
посилається ОСОБА_2 в апеляційній
скарзі, спростовуються матеріалами
справи та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди ОСОБА_2 з висновками суду
першої інстанції по їх оцінці.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив обставини справи, надані
сторонами докази, вірно послався на
закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про задоволення частково
позову ОСОБА_3 та про відмову в позові
ОСОБА_2 і ухвалив рішення з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а тому апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

У частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах своїх малолітніх дітей:
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про встановлення
поряду користування жилими
приміщеннями не оскаржується, тому
відповідно до положень ст.303
ЦПК України апеляційним судом не
перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 21 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді