Справа № 465/2-1191/11
Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин
Провадження № 22-ц/783/268/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Бойко С.М.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4
- ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_6 на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 27 серпня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні
майном та зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_2, третьої особи ПАТ
«УкрСиббанк» про визнання права
особистої приватної власності,-

В С Т А Н О
В И Л А:

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ОСОБА_4 та просила ухвалити
рішення про усунення відповідачем
перешкод в користуванні АДРЕСА_1 з
мотивів набуття права на це житло в
період перебування сторін у шлюбі та
чинення відповідачем перешкод у
користуванні цим житлом.

Заявами від 12.03.2012 року, 26.12.2012
року позовні вимоги уточнювала та
збільшувала та в кінцевому просила
ухвалити рішення, яким визнати вказану
квартиру спільною сумісною власністю
подружжя, зобов»язати відповідача не
чинити її перешкод у користуванні цим
житлом, вселити у квартиру та визнати
спільною власністю подружжя три
автомашини: марки ЗАЗ DAEWOO SENS T 3110, 2003
року випуску, марки ЗАЗ 110217 ,2007 року
випуску, марки SKODA OCTAVIA, 2008 року випуску,
які придбані у шлюбі.

01.03. 2011 року відповідач подав
зустрічний позов та просив визнати
квартиру АДРЕСА_1 у Львові його
особистою приватною власністю.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 27.08.2013 року у позові
ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов
задоволено. Визнано квартиру АДРЕСА_1
особистою приватною власністю ОСОБА_4.

Рішення суду оскаржив представник
позивача за первісним позовом ОСОБА_2
Вважає його незаконним та
необґрунтованим, висновки суду
невідповідними обставинам справи.
Зазначає, що рішення ухвалено при
неповно з»ясованих обставинах. Просить
таке скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення первісного
позову та відмову у зустрічному позові.

В апеляційній скарзі та доповненнях до
апеляційної скарги зазначає, що суд
не врахував придбання спірної квартири
в період перебування сторін у шлюбі,
отримання в тому числі в період шлюбу
відповідачем 12.09.2006 року споживчого
кредиту в сумі 57 000 доларів США та
забезпечення такого зобов»язання
укладенням договору застави
нерухомості - предметом якої була
спірна квартира. Крім того, вказана
квартира у забезпечення того ж
кредитного договору перебувала в
іпотеці і згоду на укладення цього
договору давала позивач, як дружина, що
свідчить про її права на цю квартиру,
яка купувалась для сім»ї. Суд не
врахував терміни погашення боргових
зобов»язань та суми внесених коштів
до розірвання шлюбу між сторонами та
дійшов невірного висновку про
виникнення у відповідача одноосібного
права власності на спірне житло. Судом
не враховано вимоги ч. 1 ст. 60 СК
України, ч. 3 ст. 61, ст.65 СК України та
роз»яснення п. п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України « Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від
21.12.2007 року. Суд безпідставно врахував
надані відповідачем договори позики,
оскільки доказів їх реальності
відповідач не надав і крім того, із
змісту таких не убачається, що кошти
позичались відповідачем з метою
погашення кредиту та не врахував
термінів, які визначені договорами
щодо повернення коштів. На укладення
таких договорів позики згоди дружина
не давала хоча такі виходять за межі
дрібних побутових угод. Поза увагою
суду залишитись порушені права двох
неповнолітніх дітей сторін, оскільки
придбана спірна 3-кімнатна квартира
купувалась з врахуванням і їх
інтересів.

Безпідставними та зробленими при
неповно з»ясованих обставинах справи
відхилені вимоги щодо визнання
спільною сумісною власністю трьох
автомашин, придбаних в період шлюбу.
Безпідставно відхилено клопотання про
витребування даних щодо вчинення
перереєстрації цих авто відповідачем.
Суд не врахував сплив значного терміну
щодо захисту права власності згідно
вимог зустрічного позову.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції представник позивача за
первісним позовом ОСОБА_2 доводи
апеляційної скарги підтримав в повному
об»ємі .

Представник відповідача та позивача
за зустрічним позовом ОСОБА_4 проти
апеляційної скарги заперечив. Просить
рішення суду першої інстанції залишити
без змін, а апеляційну скаргу без
задоволення. Вважає, що судом першої
інстанції вірно встановлено характер
спірних правовідносин, відповідно
застосовано норми матеріального та
процесуального права, враховано судову
практику по аналогічним спорам та
обгрунтовано задоволено вимоги
зустрічного позову та визнано
квартиру, котра хоча і придбана у
період шлюбу, однак є власністю одного
з подружжя. Щодо визнання права
спільної сумісної власності на
придбані його довірителем у період
шлюбу три автомобілі, то такий спосіб
захисту позивачкою обраний не вірно,
остання, якщо вважає порушеними їх
права при розпорядженні двома авто та
наданням відповідного доручення щодо
третього, вправі ставити питання про
визнання недійсними відповідних
цивільно-правових угод або ставити
питання про сплату певної частини їх
вартості.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з»явились повторно.
Належно повідомлені про розгляд справи
за апеляційною скаргою про причини
неявки не повідомили. У відповідності
до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія
суддів вважає можливим продовжувати
розгляд справи у відсутності
учасників, які не з»явились.

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення виходячи з таких
мотивів.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України - кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Стаття 213 ЦПК України регламентує, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення
яким суд виконавши всі вимоги
цивільного судочинства вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таки вимогам не
відповідає, виходячи з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову та задовольняючи вимоги
зустрічного позов, суд першої
інстанції виходив з наступного.

Між сторонами у справі
зареєстрований шлюб 14 лютого 1998 р. у
відділі РАГС Львівського
міськвиконкому, актовий запис № 225.

Рішенням Сихівського районного
суду м. Львова від 30.04.2010 р. шлюб
розірваний, що підтвержено матеріалами
справи. В шлюбі народились діти:
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

З матеріалів справи убачається, що
в період перебування сторін у шлюбі та
спільного проживання - 12.09.2006 р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_8 укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
Договір посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу./а.с. 52 том.1/

Згідно з витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно №
13992192, виданим Обласним комунальним
підприємством Львівської обласної
ради «Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» зазначена квартира
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_4./а.с. 54 том.1/.

Відповідно до п. 5 Договору
купівлі-продажу ціна продажу квартири
становить 292 900, 00 (двісті
дев'яносто дві тисячі дев'ятсот)
гривень 00 копійок, що по курсу
Національного Банку України на день
підписання Договору становило 58 000, 00
(п'ятдесят вісім тисяч) доларів США 00
центів. Зазначені кошти підлягали до
сплати Продавцеві Покупцем протягом
12.09.2006 року.

12.09.2006 року між ОСОБА_4 та
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» укладено Договір
про надання споживчого кредиту №
0. За умовами цього договору, а
саме згідно з п. 1.1. Договору Банк
зобов'язався надати, а Позичальник
прийняти, належним чином
використовувати і повернути Банку
кредит у сумі 57 000, 00 доларів США 00
центів, що еквівалентно 287 850, 00
гривен за курсом Національного банку
України на день укладення Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору про
надання споживчого кредиту у
забезпечення зобов'язань за договором
банком приймається застава
нерухомості, а саме квартира за
адресою: АДРЕСА_1 /спірне житло/.

Враховуючи пояснення сторін та їх
представників, судом встановлено, що
спільне проживання та ведення
спільного господарства сторони
припинили 01.01.2010 року.

Відповідно до довідки № 137-142/1165 від
22.03.2011 року, виданої АТ «УкрСиббанк»,
станом на 01.01.2010 року ОСОБА_4 за
кредитним договором виплачено боргу
17901,73 доларів США, відсотків - 16639,85
доларів США. Залишок боргу становив
39098,27 доларів США.

Мотиви рішення суду першої інстанції,
за яких визнано за ОСОБА_4 право
особистої власності на спірну квартиру
обгрунтовуються наступним.

Судом враховано, що 05.09.2006 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_10 укладено договір
позики на суму 8 000 доларів США/ копія
долучена до справи /, яка підлягає
поверненню в строк до 05.09.2016 року та
взяв до уваги пояснення позивача, що
зазначену суму коштів використано для
оплати заборгованості за кредитом.

Судом враховано, що 20.06.2008 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_11 укладений договір
позики на суму 7 000 євро, яка за
умовами договору підлягає поверненню в
строк до 04.07.2014 року. Суд врахував
пояснення позивача, що зазначену суму
коштів він також використав для оплати
заборгованості за кредитом.

Суд дійшов висновку, що 03.04.2009 року
ОСОБА_4 одержав від ОСОБА_10 у позику
грошові кошти у сумі 2 000 доларів США,
які зобовязувався повернути до 03.04.2012
року та з врахуванням пояснень
позивача дійшов висновку про
використання цієї позики для оплати
заборгованості за кредитом, хоча
належних письмових доказів внесення
таких сум у рахунок плати кредитних
коштів відповідач суду не надав.

Згідно з довідкою № 55-4-23/1576 від 31.07.2013
року станом на 31.07.2013 року залишок
основної кредитної заборгованості за
договором № 0 від 12.09.2006 року
становить 28223,46 долари США. За таких
обставин суд дійшов висновку, що з
моменту припинення спільного
проживання та ведення спільного
господарства ОСОБА_4 сплачено із
особистих коштів основного боргу 10874,81
доларів США.

Відповідно до висновку суб'єкта
оціночної діяльності ринкова вартість
спірної квартири на 05.08.2013 року
становить 46284 долари США.

З посиланням на п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного
Кодексу України, за змістом якої
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто, постановив рішення про
задоволення зустрічного позову.

Враховуючи такі мотиви рішення та
висновки суду першої інстанції ,
колегія суддів не може з ними
погодитись, оскільки такі не
ґрунтуються на нормах матеріального
права, які підлягають застосуванню при
вирішенні даного спору.

З наведених вище доказів безспірно
встановлено, що квартира, про визнання
спільною сумісною власністю якої
заявлено первісний позов, придбана в
період шлюбу між сторонами.

Суд безпідставно взяв до уваги дані
висновку суб'єкта оціночної діяльності
про ринкову вартість спірної квартири
на 05.08.2013 року, яка визначена у сумі 46284
долари США, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що житло придбане
ОСОБА_4 за договором купівлі- продажу
від 12.09. 2006 року / а.с. 52-53 торм.1/ .

Вся обумовлена сторонами договору
сума коштів за житло передана покупцем
продавцю 12.09.2006 року, про що у справі є
достатньо доказів, зокрема
нотаріально посвідчена заява ОСОБА_8
від 12.09.2006 року про отримання всієї суми
за продану квартиру /а.с. 108 том. 1/

Таким чином, повна вартість квартири
була сплачена ОСОБА_4 в період
перебування у шлюбі та спільного
проживання з позивачкою, а тому
незважаючи на реєстрацію права
власності на це житло за означеним
договором 23.03.2007 року лише на ОСОБА_4 -
квартира уже набула статус спільного
подружнього майна з часу її придбання
та відповідної реєстрації права
власності на таку за одним із подружжя,
оскільки повна вартість квартири
сплачена її продавцю 12.09.2006 року і
житло перейшло у фактичне
користування сторін. Проведено
реєстрацію права власності на це житло.

Всі подальші правовідносини між
банком та ОСОБА_4, а також
правовідносини, які на твердження
позивача по зустрічному позову
виникли у нього з третіми особами за
договорами позики - це ті
правовідносини , які не впливають на
права позивачки по первісному позову
на спірну квартиру, як на спільне
подружнє майно, котре придбане і
повністю оплачене 12.09.2006 року.

З врахуванням змісту п. 1.4 Договору про
надання споживчого кредиту за №
від 12 вересня 2006 року - АК
«УкрСиббанк» надав ОСОБА_4 кредит в
сумі 57 000 доларів США на особисті
потреби позичальника, споживчі цілі.
Позичальником за умовами цього
договору значиться ОСОБА_4 / а.с. 58,59том. 1
/.

За змістом нотаріально посвідченої
заяви ОСОБА_2, остання давала згоду на
передач в іпотеку цього житла з
врахуванням роз»яснення її змісту
ст.ст. 60, 65 СК України, про що зазначено
у цій заяві від 12.09. 2006 р./ а.с. 122 том.1/.

За змістом ст. 60 СК України - майно
набуте подружжям в період шлюбу,
належить дружині та чоловіку на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з
поважної причини/ навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороби, тощо /самостійного
заробітку, доходу. Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За змістом ч 1 ст. 65 СУ України - дружина,
чоловік розпоряджається майном, що є
об»єктом спільної сумісної власності
подружжя, за власною згодою. За змістом
ч. 3 ст. 65 СК України - для укладення
одним із- подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і / або / державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

З врахуванням цих норм сімейного права
банком укладено договір іпотеки у
забезпечення виконання кредитного
договору, що дає підстави для висновку
про визнання банком вказаної квартири
спільним майном подружжя у вересні 2006
року.

Враховуючи наведені вище обставини,
колегія суддів приходить до
переконання, що судом безпідставно не
взято до уваги наведені вище
документи та не враховано зазначені
норми матеріального права. З
врахуванням таких, є всі підстави для
висновку, що станом на 12.09.2006 року
спірна квартира набула статусу
спільного майна подружжя і право
позивачки ОСОБА_2 як одного з подружжя
на цю квартиру враховувалось банком
при укладенні з іншим з подружжя
ОСОБА_4 договору іпотеки по причині
укладення з останнім договору про
надання споживчого кредиту. Подаючи
відповідний пакет документів для
отримання кредиту, з таким правом
подружжя рахувався і ОСОБА_4

За таких обставин, суд першої інстанції
необгрунтовано враховував суми
платежів, внесених ОСОБА_4 на погашення
споживчого кредиту та відсотків та
дані про вартість спірного житла
станом на 2013 рік - по спливу семи років
після придбання сторонами цього житла
та прийшов до висновку про одноосібне
його право на це житло та задовольнив
зустрічний позов.

У відповідності до вимог ст. 392 ЦК
України - власник майна може
пред»явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Оскільки відповідач за первісним
позовом не визнає прав позивачки
ОСОБА_2 на спірну квартиру, то таке її
право підлягає захисту у спосіб
визнання в судовому порядку права
спільної сумісної власності на спірну
квартиру.

З врахуванням вимог ст. 391 ЦК України -
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання і має право
звернутися до суду за захистом свого
права та інтересу.

З врахуванням вимог цих норм
підлягають до задоволення вимоги
позивачки ОСОБА_2 і про зобов»язання
ОСОБА_4 не чинити перешкод у
користування цим житлом позивачу та
вимоги про її вселення у цю квартиру.

Посилаючись на вимоги до ч. 4 ст. 65 СК
України, за якою договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї, суд у своєму рішенні не мотивував
її застосування до спірних
правовідносин, тому посилання на цю
норму як на обгрунтування відмови у
задоволенні первісного позову є
незрозумілим.

Посиланння суду першої інстанції на п.
24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» , за якою до складу майна, що
підлягає поділу включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї /ч. 4 ст.65 СК/
також не є обгрунтованим, оскільки
сторонами вимог про поділ подружнього
майна не заявлено.

З аналогічних мотивів суд безпіставно
врахував, що третя особа без
самостійних вимог ПАТ «УкрСиббанк»
заперечив проти задоволення позову про
поділ майна подружжя, а саме спірної
квартири, котра не є предметом поділу.

Не можна погодитись з висновками суду
першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не
надано жодного доказу придбання за час
перебування у шлюбі з ОСОБА_4
автомобілів, про які вказано у її заяві
в порядку ст. 31 ЦПК України та відмову у
позові про визнання таких авто
спільною сумісною власністю сторін як
подружжя.

Колегія суддів знаходить
безпідставною відмову суду першої
інстанції у витребуванні доказів, а
саме даних про спірні автомобілі, тому
відповідне клопотання апелянта про
витребування таких доказів було
задоволено судом апеляційної
інстанції.

За даними Національної бази
даних АІС «Автомобіль» на вимогу
апеляційного суду убачається факт
реєстрації права власності за ОСОБА_4
на всі три автомобілі в період
перебування у шлюбі з позивачем.

На автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS T 3110, 2003
року випуску, зеленого кольору, номер
кузова НОМЕР_2 - реєстрація на ОСОБА_4
відбулась 03.10.2003 року та реалізація
15.02.2011 року; на автомобіль ЗАЗ 110217
сірого кольору, 2007 року випуску, номер
кузова НОМЕР_3 - реєстрація на ОСОБА_4
відбулась 18.07.2007 року та реалізація
20.07.2010 року; на автомобіль SKODA OCTAVIA A5
AMBIENTE бежевого кольору, 2008 року випуску,
номер кузова НОМЕР_4 - реєстрація на
ОСОБА_4 мала місце 01.03.2008 року. /а.с. 101-107
том. 2/.

Враховуючи наведені вище норми
СК України та обставини справи є всі
підстави для висновку, що і вказані
автомобілі також є спільною сумісною
власністю колишнього подружжя.

Колегія суддів вважає, що позиція
представника ОСОБА_4 при розгляді
справи за апеляційною скарго про те, що
позивачем за первісним позовом ОСОБА_2
стосовно захисту прав на вказані
автомобілі обрано невірний спосіб
захисту, про що вказано вище - дає
підстави для висновку, що представник
відповідача не заперечує прав
колишнього подружжя його довірителя на
спірні авто, оскільки вважає, що особа
вправі ставити питання про сплату
частини коштів від реалізації двох
авто або заявляти про визнання
недійсними правочинів щодо
розпорядженню такими авто його
довірителем.

Однак у відповідності до вимог
ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання і має право звернутися до
суду за захистом свого права та
інтересу у спосіб що передбачений
законом і вільна в обранні такого
способу захисту.

Обраний позивачем ОСОБА_2 спосіб
захисту порушеного права з приводу
означених ТЗ передбачений законом, про
що вказано вище, тому її право підлягає
захисту. Позовні вимоги і в цій частині
підлягають до задоволення з наведених
вище мотивів.

При вирішенні спору судова
колегія враховує інтереси двох
неповнолітніх дітей подружжя, які
згідно пояснень представника
відповідача за первісним позовом
після розірвання шлюбу між сторонами
проживають з матір»ю і на даний час
вирішується в судовому порядку вимога
про стягнення аліментів на їх
утримання з відповідача.

На підставі наведеного та
керуючись ст.. 303, 304, п.2 ч. 1 ст. 307, п.1,2,3 ч.1
ст. 309 ч.2 ст. 314, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2- адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Франківського районного
суду м. Львова від 27 серпня 2013 року
скасувати та ухвалити у справі нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2
до ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати АДРЕСА_1, придбану за
договором купівлі-продажу квартири
від 12 вересня 2006 року, за яким ОСОБА_8
продав, а ОСОБА_4 купив вказане жило -
спільною сумісною власністю
колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

Зобов»язати ОСОБА_4 не чинити
ОСОБА_2 перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 та вселити ОСОБА_2 у
це житло.

Визнати спільною сумісною
власністю колишнього подружжя ОСОБА_2
та ОСОБА_4 наступні транспортні засоби:
автомобіль ЗАЗ DAEWOO SENS T 3110, 2003 року
випуску, зеленого кольору, номер кузова
НОМЕР_2, автомобіль ЗАЗ 110217 сірого
кольору, 2007 року випуску, номер кузова
НОМЕР_3, автомобіль SKODA OCTAVIA A5 AMBIENTE
бежевого кольору,2008 року випуску, номер
кузова НОМЕР_4.

В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 про визнання квартири
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді