Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/119/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Замша О.В.
Доповідач Дьомич Л. М.
УХВАЛА

Іменем України

20.02.2014

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

головуючої судді: Дьомич Л.М.

суддів: Єгорової С.М.; Пищиди М.М.

з участю секретаря: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Бобринецького районного
суду Кіровоградської області від 14
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповіту
недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
недійсним заповіту, складеного її
матір'ю ОСОБА_7 20 грудня 2011 року, яким у
разі своєї смерті остання заповідала
належне їй майно відповідачу - ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог вказала, що за
життя між нею та її матір'ю ОСОБА_7
відбулася домовленість про те, що вона
проживатиме в будинку матері та
здійснюватиме за нею догляд. Натомість
ОСОБА_7 після смерті залишить будинок
їй у спадок. На підтвердження усної
домовленості 18 березня 2004 року ОСОБА_7
складено заповіт, яким остання
заповідала належний їй будинок ОСОБА_3.
Починаючи з 2009 року стали помітними
дивні речі в поведінці та розмовах
матері. У останньої порушилась пам'ять,
змінилося ставлення до членів сім'ї,
виникала недовірливість до оточуючих,
ховала речі, скаржилася на погане
ставлення до неї доньки, плутала імена
та події. Деякий час спадкодавець
проживала у свого сина ОСОБА_2, а коли
поверталася то виказувала образи і на
нього. Така поведінка змусила ОСОБА_3 у
2010 році звернутися за консультацією до
лікаря-психіатра за допомогою матері,
який виявив у ОСОБА_7 значні психічні
розлади та встановив діагноз:
інтелектуально-мнестичні порушення на
фоні церебрального атеросклерозу і
гіпертонічної хвороби. В 2011 року
позивач повторно звернулася до
лікаря-психіатра і матері поставлено
діагноз - хронічна судинна мозкова
недостатність.

З 11 грудня 2011 року по 19 грудня 2011 року
ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному
лікуванні у Бобринецькій районній
лікарні в хірургічному відділенні з
діагнозом жовчокам'яна хвороба, а з 19
грудня по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
на стаціонарному лікуванні у
Кіровоградській міській лікарні
швидкої допомоги.

20 грудня 2011 року під час перебування у
лікарні ОСОБА_7 склала заповіт
посвідчений приватним нотаріусом м.
Кіровограда ОСОБА_8, за яким заповідала
все своє майно ОСОБА_2.

Позивач вказує, що вказаний заповіт
був складений під час такого стану
заповідача, коли вона не розуміла
значення своїх дій, не могла керувати
ними, перебувала в тяжкому стані як
фізичному так і психічному, натомість
відповідач скористався цими
обставинами, вплинув на неї, а тому
просила в судовому порядку визнати
заповіт недійсним.

Рішенням Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 14
листопада 2013 року позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання заповіту
недійсним, задоволений. Визнаний
недійсним заповіт, складений ОСОБА_7 20
грудня 2011 року на користь ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за № 1601.
Ухвалою Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 13 січня 2014
року виправлені описки в описовій та
мотивувальній частині рішення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2
звернувся з апеляційною скаргою,
вказує на порушення норм
матеріального та процесуального права
і просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_3, ОСОБА_2 та його представника -
ОСОБА_9, третьої особи ОСОБА_2, ОСОБА_6,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах, визначених статтею
303 ЦПК України, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню за наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задовольняючи вимоги позивача, суд
першої інстанції встановив і виходив з
того, що 20 грудня 2011 року в приміщенні
міської лікарні № 4 м. Кіровограда був
складений та нотаріально посвідчений
заповіт ОСОБА_7, за яким вона на випадок
свої смерті заповідала ОСОБА_2 належний
їй будинок на підставі договору
купівлі-продажу від 04 січня 1993 року в с.
Миколо-Бабанка Бобринецького району
Кіровоградської області та земельну
ділянку площею 12,52 га, яка належала їй
на підставі державного акту на право
приватної власності на землю.(т. №2, 35).
Вказаний заповіт посвідчений
приватним нотаріусом Кіровоградського
міського нотаріального округу
ОСОБА_8(том № 2 а.с.14)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.(т №1
а.с.8).

Позивач ОСОБА_3 являється дочкою
померлої, а у разі відсутності заповіту
спадкоємцем по закону.

Після смерті своєї матері ОСОБА_3
звернулася із заявою про прийняття
спадщини за законом до Бобринецької
державної нотаріальної контори 02
березня 2012 року.(т. № 2 а.с. 17). Державним
нотаріусом Бобринецької державної
нотаріальної контори було повідомлено
останню про те, що 09 грудня 2011 року
ОСОБА_7 було скасовано всі свої
попередні заповіти та 20 грудня 2011 року
складено заповіт на користь ОСОБА_2.
(т.№ 2 а.с.28).

Статтями 1233, 1234 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті. Право на
заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю.

Як передбачено ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті -за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до п.18 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
спадкування" від 30.05.2008 року №7 за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо він був
складений особою під впливом фізичного
або психічного насильства, або
особою, яка через стійкий розлад
здоров'я не усвідомлювала значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними. Для встановлення психічного
стану

заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК).

Відповідно до вимог ст.145 ЦПК України
призначення експертизи є обов'язковим
за клопотанням хоча б однієї із сторін,
якщо у справі необхідно встановити
психічний стан особи.

Ухвалюючи рішення про визнання
заповіту недійсним, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 на
момент вчинення правочину не
усвідомлювала значення своїх дій і не
могла керувати ними.

В підставу такого висновку суд
дослідив і оцінив слідуючи докази:
висновок судово-психіатричної
експертизи, яка була виконана комісією
експертів комунального закладу
«Кіровоградська обласна психіатрична
лікарня» 29 січня 2013 року, повторну
експертизу № 503, яка була виконана
комісією експертів комунального
закладу «Одеської обласної клінічної
психіатричної лікарні № 1» 23 вересня 2013
року. (т. №1 а.с. 167-169; т № 2, а.с.47-59),
показами свідків, медичної
документації.

Висновком № 51
судово-психіатричної експертизи
комісією експертів комунального
закладу «Кіровоградська обласна
психіатрична лікарня» від 29 січня 2013
року встановлено, що ОСОБА_7 на момент
складання заповіту виявляла ознаки
хронічного-психічного захворювання в
формі атеросклерозу судин головного
мозку на фоні гіпертонічної хвороби,
хронічною судинно-мозковою
недостатністю з
інтелектуально-мнестичними
порушеннями досягаючими ступені
недоумства, враховуючи записи
лікаря-психіатра (медична карта
амбулаторного хворого № 0302), внаслідок
чого на момент складання заповіту не
могла розуміти та усвідомлювати
значення своїх дій та керувати
ними.(т.№ 1 а.с.167-169).

Повторним висновком № 503 комісією
експертів комунального закладу
«Одеської обласної клінічної
психіатричної лікарні № 1» від 23
вересня 2013 року встановлено, що
актуальний психічний стан ОСОБА_7 на
момент складання заповіту 20 грудня 2011
року визначав стійкий хронічний
психічний розлад у вигляді судинної
деменції. На момент складання заповіту
ОСОБА_7 за своїм психічним станом
абсолютно не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними. (т
№ 2, а.с.47-59).

Судові експерти комунального
закладу «Одеської обласної клінічної
психіатричної лікарні № 1» підтвердили
висновок експертизи від 29.01.2013 року
щодо психічного стану ОСОБА_7 на момент
складання заповіту, зазначивши, що
такий висновок ґрунтується на
досліджених матеріалах цивільної
справи, медичної документації, а саме
записах лікаря-психіатра при
амбулаторному огляді хворої 15 вересня
2010 року та 19 жовтня 2011 року, а також в
умовах стаціонару 14 грудня 2011 року. В
експертному висновку також зазначено,
що для поставленого психіатром
діагнозу «Атеросклероз судин
головного мозку з
інтелектуально-мнестичними
порушеннями» характерним є недоумство.
Основною рисою атеросклеротичного
недоумства є нерівномірність розпаду
психічної діяльності, мозаїчності,
парціальність дефекту психіки. При
цьому, поряд з випаданням психічних
функцій, може виявлятися зовнішня
збереженість особистості (форми
поведінки, автоматизовані навички,
звичні судження). Цим може пояснюватися
різниця в показаннях свідків, які були
допитані в суді першої інстанції, адже
такі діяння різними людьми, що не мають
спеціальних навичок в психіатрії,
можуть оцінюватися і як особливості
характеру, і як прояв психічного
захворювання, і як особливості
пов'язані з віком.

В ході проведення експертизи,
експертами досліджувались не тільки
медичні записи амбулаторної карти
хворого, медичної карти стаціонарного
хворого, а також показання свідків, які
були допитані судом під час розгляду
справи, та самі матеріали цивільної
справи, що не суперечить вимогам Закону
України «Про судову експертизу» та
положенням Інструкції про призначення
та проведення судових експертиз,
Порядку проведення
судово-психіатричної експертизи.

Свідки як з боку позивача так і
відповідача надавали пояснення щодо
стану здоров'я спадкодавця, зокрема,
сусіди, знайомі, родичі. Так, свідки
позивача ОСОБА_10 сваха померлої,
ОСОБА_11 невістка, ОСОБА_12 знайомий,
наполегливо свідчили про зміни в
поведінці ОСОБА_7, яка не впізнавала
людей, виявляла дивну поведінку, ховала
продукти харчування у постіль, псувала
речі в будинку, була агресивною.
ОСОБА_13 лікар -психіатр Бобринецької
лікарні також в поясненнях зазначав що
неодноразово дочка привозила ОСОБА_7
до нього на прийом, стан хворої
погіршувався, позивач вказувала, що
мати не впізнає навіть родичів, втрачає
пам'ять, виявляє дивні ознаки.

Згідно до ст. 212 ЦПК, суд оцінює докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Усі докази є рівні між собою. Жоден
доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Оцінюючи
докази, суд зобов'язаний оцінити
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, що
врегульовано ст. 58 ЦПК. ст. 59 ЦПК. Усі
докази разом оцінюються ще з позиції їх
достатності та взаємозв'язку.
Достатність доказів полягає у тому, що
у справі доведені усі обставини, які
входять до предмету доказування.
Взаємозв'язок доказів полягає в тому,
всі вони узгоджуються між собою і в
сукупності дають суду можливість
встановити дійсні відносини сторін і
правильно вирішити спір.

Показам свідків щодо психічного та
фізичного стану ОСОБА_7, її поведінки, а
також взаємовідносин сторін суд дав
належну оцінку. Між тим, докази сторони
відповідача хоч і не підтверджують
підстави заявлені позивачем, в той же
час і не спростовують висновку суду
здійсненого внаслідок досліджених
доказів в сукупності.

Постановою Верховного суду
України від 29 лютого 2011 року № 6-9цс12
передбачено, що висновок про тимчасову
недієздатність учасника правочину
слід роботи, перш за все на основі
доказів, які свідчать про внутрішній,
психічний стан особи в момент вчинення
правочину. Хоча висновок експертизи є
лише одним із доказів у справі йому
слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

ОСОБА_2 не надав будь-яких
переконливих доказів, які б
спростовували б висновки експертиз та
покладені в основу рішення суду
висновки. Апеляційна скарга зведена до
заперечень висновків суду, аналізу
свідчень свідків, проханням призначити
комплексну експертизу, в задоволенні
якої судом апеляційної інстанції
відмовлено.

Колегія суддів вважає, що за
вищевказаних положень норм
матеріального і процесуального права,
оцінюючі докази в сукупності, які
узгоджуються між собою і не
протирічуть один одному, суд першої
інстанції дійшов правильного
висновку, про визнання оспорюваного
заповіту від 20 грудня 2011 року
недійсним, оскільки він був складений в
момент, коли ОСОБА_7 не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла
керувати ними.

Передбачені ст. 309 ЦПК України підстави
для скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції, в тому числі з
наведених у апеляційних скаргах
мотивів відсутні.

Керуючись ст. 303, ст. 304, ст. 307, ст. 308, ст.
313, ст. 314, ст. 315, ст. 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бобринецького районного суду
Кіровоградської області від 14
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча:

Судді: