Справа № 913/1421/2012
Провадження № 22-ц/779/190/2014
Головуючий у 1 інстанції Пулик М.В. М. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Беркій О.Ю., Пнівчук О.В,

секретаря
Яковин М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Рожнятівського районного
суду від 03 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рожнятівського районного
суду від 03 грудня 2013 року задоволено
позов ОСОБА_2, а зустрічний позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Розділено житловий будинок, який
знаходиться в АДРЕСА_1, який є спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
виділивши першому співвласнику ОСОБА_2
2/3 частин будинку, яка складається з
кухні (частину) 1-2, площею 7,05 кв. м.,
вартістю 24941 грн. 63 коп.; комори 1-3,
площею 5,3 кв.м., вартістю 18750 грн. 44 коп.;
тамбура 1-4, площею 3,0 кв.м., вартістю 10613
грн. 46 коп.; житлової кімнати 1-5, площею
30,4 кв.м., вартістю 107549 грн. 72 коп.;
житлової кімнати 1-6, площею 46,8 кв.м.,
вартістю 165569 грн. 97 коп.; з допоміжних
споруд виділено огорожу №3 довжиною 61,5
м., вартістю 45078 грн. 29 коп., а всього
нерухомого майна на загальну суму - 372503
грн. 51 коп.;

Другому співвласнику ОСОБА_3 виділено
1/3 частину будинку, яка складається з
тамбура 1-1, площею 4,5 кв.м., вартістю 15920
грн. 19 коп.; кухні (частину) 1-2, площею 7,05
кв.м., вартістю 24941 грн. 63 коп.; комори 1-7,
площею 9,2 кв.м., вартістю 32547 грн. 94 коп.;
комори 1-8, площею 5,2 кв.м., вартістю 18396
грн. 66 коп.; житлової кімнати 1-9, площею
19,1 кв.м., вартістю 67572 грн. 36 коп.; з
допоміжних споруд виділено огорожу №3
довжиною 27,5 м.п, вартістю 20156 грн. 95 коп.;
хвіртку №2, вартістю 2061 грн. 37 коп.;
колодязь №1, вартістю 6045 грн. 95 коп., а
всього нерухомого майна на загальну
суму - 187643 грн. 06 коп.

У задоволенні решти зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави
судовий збір в розмірі 3227 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2000
грн. витрат по оплаті правової допомоги
адвоката.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
незаконність та необґрунтованість
судового рішення, що ухвалено за
неповного з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідності
висновків суду обставинам справи. У
зв'язку з цим, апелянт просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким поділити майно
подружжя, згідно варіанту
запропонованого у його зустрічній
позовній заяві.

Зокрема, апелянт зазначає, що суд
порушив вимоги ст.157 ЦПК України щодо
розумності строку розгляду даної
справи. Позовна заява про поділ майна
подружжя була подана 13.06.2012 року, а
рішення ухвалено 03.12.2013 року, тобто
розгляд справи було затягнуто майже на
півтора року.

Також, на думку апелянта, суд
необґрунтовано поділив між подружжям
лише одне приміщення - будинок по
АДРЕСА_1 та ще й не в рівних долях. За час
перебування у шлюбі сторони придбали
два приміщення під магазини. Одне
приміщення придбано у 1998 році, що
розташовано по АДРЕСА_2, за договором
купівлі-продажу зареєстровано на
ОСОБА_2 Друге приміщення придбано у 2001
році і розташовано по АДРЕСА_1, за
договором купівлі-продажу
зареєстровано на ОСОБА_3 Отже, у
спільній сумісній власності подружжя є
два приміщення, в яких розташовані
торгові точки.

Експертним дослідженням встановлена
дійсна ринкова вартість двох
приміщень, що є спільно нажитим майном,
а саме 560147 грн. 88 коп.( АДРЕСА_1) та 109700
грн. 30 коп.( АДРЕСА_2). ОСОБА_2 проти того,
що дані два приміщення є спільно
нажитим майном подружжя та їх ринкової
вартості не заперечувала.

Суд неправомірно встановив, що
відповідач за первісним позовом
ухиляється від виконання рішень суду
щодо сплати аліментів і що розмір
аліментів недостатній. На утримання
дітей апелянт зобов'язаний сплачувати
2000 грн. щомісячно, в той час як в нього
не має інших доходів крім пенсії по
інвалідності, розмір якої становить
всього 900 грн., тобто він сам
знаходиться за межею бідності і
потребує допомоги.

Крім того, суд не врахував, що
приміщення та земельна ділянка по
АДРЕСА_2, придбано ОСОБА_2 під час
перебування сторін у шлюбі за спільні
кошти, що належали сім'ї.

Апелянт зазначає, що ТзОВ "Діброва" було
зареєстровано, як сімейний бізнес, в с.
Ясень, Рожнятівського району і
керівником цього товариства був він.
Керівництво сімейним бізнесом він
передав позивачу лише 25.02.2011 року,
оскільки необхідно було проводити
довгий курс лікування. При цьому,
розмір статутного фонду ТзОВ "Діброва"
становить всього 420 грн. і не включає в
себе приміщення по АДРЕСА_2 або інше
майно. ОСОБА_2 не має жодних документів
на придбання у власність ТзОВ "Діброва"
чи приміщення магазину. Суд не навів
правових підстав, відповідно до яких
ТзОВ "Діброва" та приміщення магазину
по АДРЕСА_2 перейшли у власність ОСОБА_2
та не врахував, що підприємницька
діяльність фізичної особи-підприємця
ОСОБА_2 припинена 16.07.2012 року на
підставі власного рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та його представника,
заперечення ОСОБА_2 та її представника,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково з
таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верхового Суду України від 24.10.2008 року
№12 "Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку", перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що
входять до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.

Як встановив суд першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 14.02.1995 року ,
який розірвано, згідно рішення
Рожнятівського районного суду від
13.09.2012 року. Від шлюбу в них народилось
двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно
вищенаведеного рішення суду, діти
залишені проживати разом з матір'ю з
якою проживають і на даний час.

Згідно медичних документів, син сторін
- ОСОБА_4 є інвалідом дитинства, який
страждає на тяжкі хвороби
(дегенеративне захворювання нервової
системи, аутизм), тобто потребує
постійного стороннього догляду та
реабілітації.

Згідно рішення Рожнятівського
районного суду від 28.04.2011 року з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти
на утримання двох неповнолітніх дітей.
При цьому, ОСОБА_3 належним чином не
сплачує, призначені аліменти, у зв'язку
з чим, у нього утворилась
заборгованість в розмірі 28248 грн. Крім
того, ОСОБА_3 не відшкодовує витрати на
лікування дитини-інваліда в сумі 4590
грн.

За час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 придбали нерухоме майно в
АДРЕСА_1, який з дозволу виконавчого
комітету Перегінської селищної ради
був реконструйований під житловий
будинок. Крім того, ОСОБА_2, як фізична
особа-підприємець, придбала приміщення
магазину та земельну ділянку по
АДРЕСА_2. Нерухоме майно по АДРЕСА_2 з
часу придбання і по даний час
використовується для здійснення
підприємницької діяльності -
роздрібної торгівлі. Обидві сторони
просили розділити дане майно, однак у
різному співвідношенні та в різних
частках.

Згідно ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Статтями 70,71 СК України встановлено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі.

При поділі майна суд виходить із того,
що діючий кодекс передбачає, що якщо
між подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні.

При цьому суд також може брати до уваги
інтереси неповнолітніх дітей або
інтереси одного з подружжя, що
заслуговують на увагу, та при вирішенні
спору щодо розподілу майна за певних
обставин суд може відступити від
принципу рівності частин подружжя (ч.3
ст.70 СК України).

Відповідно до частин 2-3 ст. 372 ЦК
України, у разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

У п.30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" роз'яснено,
що при вирішенні спору про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей (за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч.1 ст.60 СК).

Оскільки, двоє неповнолітніх
дітей залишились проживати разом з
матір'ю і один із синів являється
інвалідом, який хворіє на тяжку хворобу
та потребує постійного догляду, а
ОСОБА_3 належним чином не сплачує
аліменти на утримання дітей, що
призвело до утворення заборгованості в
розмірі 28248 грн. та не відшкодовує
витрати на лікування дитини-інваліда в
сумі 4590 грн., то суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
наявність підстав для відступу від
рівності часток подружжя та розділив
будинок та споруди по АДРЕСА_1 у
співвідношенні: 2/3 на користь ОСОБА_2 та
1/3 на користь ОСОБА_3 При такому поділі
суд належним чином врахував висновки
судової будівельно-технічної
експертизи №32/2/13 від 30.09.2013 року та взяв
за основу варіант поділу,
запропонований судовим експертом. На
думку колегії суддів, такий варіант
розподілу найбільш повно відповідає
обставинам справи та інтересам сторін
і їх неповнолітніх дітей.

Розділивши житловий будинок по
АДРЕСА_1 у співвідношенні 2/3 частин -
ОСОБА_2 та 1/3 частина - ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що дане
нерухоме майно є спільною сумісною
власністю подружжя, а крім того наявні
підстави, згідно ч.3 ст.70 СК України, для
збільшення частки ОСОБА_2 Рішення суду
містить мотиви та обґрунтування
відступу від засади рівності часток у
житловому будинку.

Підсумовуючи викладене та з
урахуванням матеріалів справи,
оцінивши докази, факти та відповідні їм
правовідносини та за своїм внутрішнім
переконанням, колегія суддів
погоджується з висновками рішення суду
першої інстанції, оскільки вони
повністю відображають суть справи,
відповідають вимогам чинного
законодавства, розумності та
справедливості, який вирішив питання,
які були поставлені з повною
об'єктивністю та неупередженістю
здійснив поділ житлового будинку. Отже,
в цій частині рішення суду є законним
та обґрунтованим.

Серед обставин на які посилався
апелянт є те, що він являється
інвалідом 2-ої групи та має недостатній
рівень доходів, а тому, також має право
на збільшення своєї частки у спільному
майні подружжя. Однак, на думку колегії
суддів, такі докази, надані ОСОБА_3 є
недостатніми для збільшення його
частки у майні подружжя.

Однак, колегія суддів не погоджується і
з висновком суду першої інстанції про
те, що будинок (магазин), який
знаходиться по АДРЕСА_2, є частиною
майна ТзОВ "Діброва", а тому не є
спільною сумісною власністю сторін.

Як убачається з матеріалів справи це
приміщення придбане у період
перебування сторін у шлюбі за їхні
спільні кошти.

Цей факт підтверджується договором
купівлі-продажу приміщення магазину,
Статутом та змінами до нього (а.с.6, 9-24 т.
2). Отже, колегія суддів вважає, що цей
магазин є спільним майном сторін.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 25 Постанови №11 від 21
грудня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", що вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст.71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України
за умови звернення подружжя (одного з
них) до

суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України)
та попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Сторони у судовому засіданні не
заявляли клопотання про реальний поділ
або про реальну можливість поділу
спірного магазину чи про сплату
грошової компенсації за половину цього
приміщення один одному, а тому колегія
суддів вважає, що цю будівлю слід
залишити сторонам у спільній частковій
власності з визначенням для них рівних
ідеальних часток. Отже рішення в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Колегія суддів також не
вбачає порушень норм процесуального
права при розгляді даної справи, а її
тривалий розгляд пов'язаний з її
складністю, кількістю позовних вимог
та процесуальних дій, виконаних по
справі (призначення та проведення
експертиз, тощо).

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Рожнятівського районного
суду від 03 грудня 2013 року в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3 про поділ приміщення
магазину у АДРЕСА_2 скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право
власності по ? ідеальної частки за
кожним на приміщення магазину по
АДРЕСА_2.

В решті рішення суду залишити без
зміни.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук