У х в а л а

20 січня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Карпенко С.О., Парінової І.К.,
Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про перегляд
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна
недійсним та визнання права власності
на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору купівлі-продажу
нерухомого майна недійсним та визнання
права власності на нерухоме майно,. В
обґрунтування позову зазначив, що 26
червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
нерухомого майна, а саме: готелю
«ІНФОРМАЦІЯ_1» та кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
що розташовані по АДРЕСА_1. Посилаючись
на те, що на момент укладення вказаного
договору він був власником цього майна
і ОСОБА_2 не мав права його відчужувати,
а на саме майно була накладена судова
заборона на відчуження, позивач, з
урахуванням уточнень позовних вимог,
просив визнати договір купівлі-продажу
від 26 червня 2008 року недійсним та
визнати за ним право власності на
зазначене нерухоме майно.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 24 березня 2009 року, позов
задоволено. Визнано договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а
саме: готелю «ІНФОРМАЦІЯ_1» та кафе
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованих по
АДРЕСА_1, укладений 26 червня 2008 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, недійсним. Визнано
право власності на вказане майно за
ОСОБА_1

Справа апеляційним судом розглядалась
неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 28 серпня 2012 року,
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 24 березня 2009 року в
частині визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна
скасовано та ухвалено нове, яким у
задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 грудня 2012 року
рішення апеляційного суду Луганської
області від 28 серпня 2012 року в частині
визнання права власності на майно за
ОСОБА_1 скасовано та направлено справу
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 21 лютого 2013 року,
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 24 березня 2009 року в
частині визнання за ОСОБА_1 права
власності на готель «ІНФОРМАЦІЯ_1» та
кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 залишено
без змін.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013
року, рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 24 березня 2009 року
та ухвала апеляційного суду Луганської
області від 21 лютого 2013 року в частині
задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
нерухоме майно скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 14 жовтня 2013
року, у допуску справи за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу нерухомого
майна недійсним та визнання права
власності на нерухоме майно до
провадження Верховного Суду України за
заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року відмовлено.

До Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ надійшла заява
ОСОБА_1 про перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, зокрема
ст. ст. 215, 392 ЦК України.

Одночасно, ОСОБА_1 просить поновити
строк подання заяви про перегляд
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013
року, оскільки ним несвоєчасно було
отримано рішення суду касаційної
інстанції.

За змістом положень ст. ст. 73, 360 ЦПК
України питання про поновлення строку
на подання вказаної заяви має
вирішуватись колегією суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Клопотання про поновлення строку на
подання заяви про перегляд судового
рішення підлягає задоволенню, з огляду
на зазначені заявником обставини, які
свідчать про поважність причини його
пропуску.

Як приклад неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 08 червня 2011 року
у справі про визнання права власності
на 17/100 часток нежитлового приміщення
та витребування майна від
добросовісного набувача; ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 червня 2011 року у справі про
визнання правочину недійсним, визнання
права власності, витребування майна з
чужого володіння.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно п.6 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
судову практику застосування статей
353-360 ЦПК України» заява про перегляд
судових рішень у цивільних справах із
підстави, передбаченої
п. 1 ч.1 статті 355 ЦПК, може бути подана за
сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.

Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин; у різному
застосуванні правил конкуренції
правових норм при вирішенні колізій
між ними з урахуванням юридичної сили
цих правових норм, а також їх дії у часі,
просторі та за колом осіб, тобто різне
незастосування закону, який підлягав
застосуванню; у різному визначенні
предмета регулювання правових норм,
зокрема застосуванні різних правових
норм для регулювання одних і тих самих
правовідносин або поширенні дії норми
на певні правовідносини в одних
випадках і незастосуванні цієї самої
норми до аналогічних відносин в інших
випадках, тобто різне застосування
закону, який не підлягав застосуванню;
у різному застосуванні правил аналогії
права чи закону у подібних
правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Судова колегія вважає, що зі змісту
доданих до заяви ухвал Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 08 червня 2011 року та від 01
червня 2011 року, на які заявник
посилається на підтвердження
неоднакового застосування норм
матеріального права, не вбачається, що
при розгляді вказаних справ
встановлені судами фактичні обставини,
які мають значення для вирішення
спорів, є тотожними у порівнянні зі
справою в якій постановлена ухвала про
перегляд якої подано заяву, а,
відповідно, правовідносини між
сторонами, які брали участь у розгляді
справ подібні, і мало місце неоднакове
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом рішень.

Само по собі посилання заявника на
неправильне застосування норм
матеріального права при відсутності
рішень суду (судів) касаційної
інстанції в яких має місце неоднакове
застосування одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах не може бути підставою
для допуску справи до провадження
Верховного Суду України.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що у допуску справи до
провадження Верховного Суду України
слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 354, 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Поновити ОСОБА_1 строк на подання заяви
про перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року.

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна
недійсним та визнання права власності
на нерухоме майно, за заявою ОСОБА_1 про
перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 червня 2013 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
С.П.
Штелик

Судді:
С.О.
Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко

О.В. Ступак