У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Кафідової О.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою Галицької районної
державної адміністрації Львівської
міської ради, заінтересована особа -
Перша Львівська державна нотаріальна
контора, про визнання спадщини
відумерлою, за касаційною скаргою
ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4,
на рішення Галицького районного суду м.
Львова від 04 листопада 2011 року та
рішення апеляційного суду Львівської
області від 17 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року Галицька районна
державна адміністрація Львівської
міської ради вернулася до суду з
указаною заявою, у якій просила визнати
відумерлою спадщину, яка залишилася
після смерті ОСОБА_5, у вигляді квартири
АДРЕСА_1 та передати указану квартиру у
власність територіальної громади
Галицького району м. Львова. Свої
вимоги заявник обґрунтовував тим, що
станом на теперішній час відомості про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_5 відсутні, а встановлений
законом строк для прийняття спадщини
вже минув.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 04 листопада 2011
року заяву Галицької районної
державної адміністрації Львівської
міської ради задоволено. Визнано
відумерлою спадщину після смерті
ОСОБА_5 - квартиру АДРЕСА_1. Передано
зазначену квартиру у власність
територіальної громади Галицького
району м. Львова в особі Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 17 грудня 2012
року апеляційну скаргу Львівської
міської ради задоволено частково.
Рішення суду першої інстанції у
частині передачі зазначеної квартири у
власність територіальної громади
Галицького району м. Львова в особі
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради скасовано, у
задоволенні зазначених вимог позову
відмовлено. У решті рішення залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, від імені
якої діє представник ОСОБА_4, яка не
брала участі у справі, проте вважає, що
при ухваленні указаних рішень суди
вирішили питання про її права та
свободи, просить скасувати рішення
судів першої й апеляційної інстанцій,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Проте ухвалені у справі судові рішення
першої й апеляційної інстанцій
зазначеним вимогам процесуального
закону не відповідають.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судом встановлено, що згідно зі
свідоцтвом від 18 травня 1995 року
№ Г-02097 квартира АДРЕСА_1 на праві
приватної власності належить ОСОБА_5

Відповідно до довідки від 07 червня 2011
року № 1293 та акта від 16
червня 2011 року, складеного ЛКП
«Цитадель - Центр», квартира АДРЕСА_1 на
праві приватної власності належить
ОСОБА_5, яка померла та виписана з цієї
квартири ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, задовольняючи заяву Галицької
районної державної адміністрації
Львівської міської ради, суд першої
інстанції виходив з доведеності
заявлених вимог та наявності
передбачених ст. 1277 ЦК України підстав
для визнання відумерлою спадщину після
смерті ОСОБА_5 у вигляді квартири
АДРЕСА_1 та передання цієї квартири у
власність територіальної громади
Галицького району м. Львова в
особі Галицької районної
адміністрації Львівської міської ради.

Задовольняючи частково апеляційну
скаргу Львівської міської ради та
скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині передачі
зазначеної квартири у власність
територіальної громади Галицького
району м. Львова в особі Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, апеляційний суд виходив з
того, що територіальну громаду м.
Львова представляє саме Львівська
міська рада, яка не делегувала
Галицькій районній адміністрації
Львівської міської ради своїх
повноважень щодо набуття права
власності на частину житлового фонду у
м. Львові.

Разом з тим апеляційний суд погодився з
висновком суду першої інстанції у
частині визнання спадщини відумерлою з
тих підстав, що дійсно на теперішній
час відсутні спадкоємці як за
заповітом, так і за законом після
смерті ОСОБА_5, відсутні дані про те, що
спадщина прийняття будь-ким,
що дає підстави для застосування ст. 1277
ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна з таких підстав.

Статтею 1277 ЦК України встановлено, що у
разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Заява про визнання спадщини відумерлою
подається після спливу одного року з
часу відкриття спадщини.

Спадщина, визнана судом відумерлою,
переходить у власність

територіальної громади за місцем
відкриття спадщини.

Територіальна громада, яка стала
власником відумерлого

майна, зобов'язана задовольнити вимоги
кредиторів спадкодавця, що

заявлені відповідно до статті 1231 цього
Кодексу.

Спадщина, не прийнята спадкоємцями,
охороняється до визнання її відумерлою
відповідно до статті 1283 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 234 ЦПК України
справи про визнання спадщини
відумерлою розглядаються судом в
порядку окремого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦПК України під час
розгляду справ окремого провадження
суд зобов'язаний роз'яснити особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, сприяти у здійсненні та
охороні гарантованих Конституцією і
законами України прав, свобод чи
інтересів фізичних або юридичних осіб,
вживати заходів щодо всебічного,
повного і об'єктивного з'ясування
обставин справи.

Справи окремого провадження суд
розглядає за участю заявника і
заінтересованих осіб (ч. 4 ст. 235 ЦПК
України).

На обґрунтування доводів касаційної
скарги ОСОБА_3 зазначила, що після
смерті у 1997 році ОСОБА_5 05 червня 1997 року
її рідна сестра ОСОБА_6 подала до Першої
Львівської державної нотаріальної
контори заяву № 362 про прийняття
спадщини, у зв'язку з чим заведено
спадкову справу.

Крім того, ОСОБА_3 пояснила, що під час
приїзду ОСОБА_6 у 1997 році з м. Талліна до
м. Львова для оформлення спадщини після
смерті своєї сестри ОСОБА_5, між ними
було досягнуто усну домовленість про
те, що ОСОБА_3 буде проживати у квартирі
та сплачувати квартирну плату, так як
вони тривалий час приятелювали, знали
одна одну. Так, починаючи з того часу,
ОСОБА_3 сплачувала комунальні послуги.

Під час приїзду у 1998 році ОСОБА_6 з м.
Талліна до м. Львова ОСОБА_3 передала їй
5 200 доларів США, а вона дозволила їй
проживати в цій квартирі необмежений
період часу, після чого ОСОБА_6 до м.
Львова не приїжджала.

Разом з тим ОСОБА_3 пояснила, що у
Галицькому районному суді м. Львова
розглядається справа № 1304/11871/12 за її
позовом про визнання права власності
на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною
давністю, у якій третіми особами
залучено Львівську міську раду та
ОСОБА_7, якій на підставі рішення
виконавчого комітету Львівської
міської ради від 13 вересня 2013 року № 729
згідно з рішенням Галицького районного
суду м. Львова від 04 листопада 2011 року
надано спірну квартиру.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
суд має право й зобов'язаний визначити
характер спірних правовідносин і норми
матеріального права, які підлягають
застосуванню.

Однак, ухвалюючи рішення у цій справі,
суд першої інстанції на порушення
вищевказаного та вимог ст. ст. 212-215 ЦПК
України не з'ясував всіх обставин
справи, не встановив, хто на час
розгляду справи проживає у АДРЕСА_1 та
на якій правовій підставі, належним
чином не перевірив відсутність
спадкоємців за заповітом і за законом,
оскільки з матеріалів справи не
вбачається відомостей з нотаріальної
контори про те, що спадкова справа не
відкривалася, та не обговорив питання
про необхідність залучення цих осіб до
участі у справі, що має значення для
правильного вирішення цього спору.

Указані порушення не міг усунути
апеляційний суд в силу наданих ЦПК
України повноважень.

Зазначені ОСОБА_3 у касаційній скарзі
доводи підлягають перевірці та у разі
встановлення спору про право,
застосуванню підлягає ч. 6 ст.
235 ЦПК України.

Оскільки суд першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 212-215 ЦПК України
не дотримався норм процесуального
права, що призвело до неможливості
встановити фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою
для його скасування із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 04 листопада 2011 року
та рішення апеляційного суду
Львівської області від 17 грудня 2012 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак