У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя
особа - Приморська районна
адміністрація Одеської міської ради в
особі органу опіки та піклування про
позбавлення батьківських прав та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6,
третя особа - Приморська районна
адміністрація Одеської міської ради в
особі органу опіки та піклування про
усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною та встановлення способу участі
у її вихованні, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 21 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_6 звернулася з
позовом до суду, в якому просила суд
позбавити відповідача батьківських
прав щодо малолітнього ОСОБА_8
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вимоги обґрунтовувала тим, що в період
з 2005 по 2009 рік вона перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі.
Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народився син ОСОБА_8.

Фактично, шлюбні відносини між
сторонами припинилися у 2008
році, однак офіційно шлюб між ними було
розірвано у 2009 році. Після розірвання
шлюбу відповідач не виконує своїх
батьківських обов'язків по утриманню
та вихованню свого малолітнього сина
ОСОБА_8 та навіть не спілкується з ним.

З огляду на викладені обставини
позивач звернулася до суду з вказаним
позовом за захистом порушених прав.

Відповідач в свою чергу звернувся із
зустрічним позовом, в якому просив суд
усунути перешкоди у спілкуванні з
дитиною та встановити спосіб участі у
її вихованні.

Вимоги обґрунтовував тим, що після
розірвання шлюбу з позивачем, остання
всіляко перешкоджає йому у спілкуванні
з сином та його вихованні.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 12 грудня 2012 року
позов ОСОБА_6 задоволено, а в
задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 21 травня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
задоволення позовних вимог про
позбавлення батьківських прав
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким в задоволенні
вказаних позовних вимог відмовлено. В
решті рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Не погоджуючись із оскаржуваним
судовим рішенням апеляційного суду
ОСОБА_6 звернулася із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
судове рішення скасувати та залишити в
силі рішення першої інстанції як
помилково скасоване, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що існують всі правові підстави
для задоволення позовних вимог, з
огляду на те, що відповідач за
первісним позовом ухиляється від
виконання своїх безпосередніх
батьківських обов'язків та не приймає
участі у вихованні свого малолітнього
сина ОСОБА_8.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив з
того, що оскільки позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом, а
також те, що законодавством
передбачена можливість попередження
особи, стосовно якої вирішується
питання про позбавлення батьківських
прав, про необхідність зміни ставлення
до виховання дитини.

Колегія суддів вважає такі висновки
апеляційного суду такими, що
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам закону, виходячи з
наступногою

Судами встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
серпня 2005 року по 26 лютого 2009 року.

Від вказаного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народився син ОСОБА_8.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки
зобов'язані виховувати дитину в дусі
поваги до прав та свобод інших людей,
любові до своєї сім'ї та родини, свого
народу, своєї Батьківщини. Батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток. Батьки зобов'язані
забезпечити здобуття дитиною повної
загальної середньої освіти, готувати
її до самостійного життя. Батьки
зобов'язані поважати дитину. Передача
дитини на виховання іншим особам не
звільняє батьків від обов'язку
батьківського піклування щодо неї.
Забороняються будь-які види
експлуатації батьками своєї дитини.
Забороняються фізичні покарання
дитини батьками, а також застосування
ними інших видів покарань, які
принижують людську гідність дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 164 СК України мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він: не
забрали дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва;
засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

При цьому відповідно до роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України,
викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав» №3 від 30
березня 2007 року, ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Жорстоке поводження полягає у
фізичному або психічному насильстві,
застосуванні недопустимих методів
виховання, приниженні людської
гідності дитини тощо.

Хронічний алкоголізм батьків і
захворювання їх на наркоманію мають
бути підтверджені відповідними
медичними висновками.

Як експлуатацію дитини слід розглядати
залучення її до непосильної праці, до
заняття проституцією, злочинною
діяльністю або примушування до
жебракування.

Якщо позов про позбавлення
батьківських прав заявлений із
декількох підстав, суди повинні
перевіряти та обґрунтовувати в рішенні
кожну з них.

Одночасно з позбавленням батьківських
прав суд може на вимогу позивача або з
власної ініціативи вирішити питання
про стягнення аліментів на дитину.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків або їх обох з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин справи
відмовити в задоволенні позову про
позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини (дітей) і
поклавши на органи опіки та піклування
контроль за виконанням ним
батьківських обов'язків. Ухвалюючи
таке рішення, суд має право вирішити
питання про відібрання дитини у
відповідача і передачу органам опіки
та піклування (якщо цього потребують її
інтереси), але не повинен визначати при
цьому конкретний заклад.

В той же час, суди при вирішенні питання
щодо доцільності позбавлення
батьківських прав в кожному
конкретному випадку повинні звертати
увагу на вимоги ч. ч. 4-6 ст. 19 СК України,
відповідно до якої при розгляді судом
спорів щодо участі одного з батьків у
вихованні дитини, місця проживання
дитини, позбавлення та поновлення
батьківських прав, побачення з дитиною
матері, батька, які позбавлені
батьківських прав, відібрання дитини
від особи, яка тримає її у себе не на
підставі закону або рішення суду,
управління батьками майном дитини,
скасування усиновлення та визнання
його недійсним обов'язковою є участь
органу опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком
органу опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідним органом опіки та
піклування було надано висновок, щодо
доцільності або недоцільності
позбавлення відповідача батьківських
прав по відношенню до його
малолітнього сина, натомість в
матеріалах справи міститься висновок
органу опіки та піклування Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради від 30 березня 2011 року, в
якому останній питання щодо
доцільності позбавлення батьківських
прав відповідача по відношенню до його
малолітнього сина залишив на розсуд
суду.

Враховуючи ту обставину, що фактично
відсутній висновок органу опіки та
піклування про доцільність
позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав
по відношенню до малолітнього ОСОБА_8,
враховуючи особу відповідача за
первісним позовом, а також зважаючи на
те, що законом передбачено
попередження одного того із батьків
стосовно якого вирішується питання про
позбавлення його батьківських прав про
зміну свого ставлення до дитини,
апеляційний суд дійшов правильного
висновку про передчасність рішення
щодо позбавлення ОСОБА_7 батьківських
прав.

На думку колегії суддів також
відповідають матеріалам справи
висновки судів щодо відмови у
задоволенні зустрічних позовних вимог.

Таким чином, оскаржуване судове
рішення апеляційного суду ухвалено за
повного та всебічного дослідження всіх
обставин по справі з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для визнання його
незаконним та необґрунтованим
відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 21 травня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська