У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,

Олійник А.С., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - публічне
акціонерне товариство «Мегабанк», про
поділ майна подружжя, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 15 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року позивач звернувся до
суду з указаним позовом, з урахуванням
уточнених позовних вимог, на підставі
ст. 64, 69-72 СК України, ст. ст. 368, 369 ЦК
України просив стягнути з ОСОБА_4 201 871
грн 85 коп. грошової компенсації за
частку у спільному майні подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що з 28 квітня 1990 року до 6 грудня 2010 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, під час якого було придбано
квартиру АДРЕСА_1 вартістю 80 000 доларів
США, що еквівалентно 404 000 грн. Для
оплати квартири між ОСОБА_4 та
відкритим акціонерним товариством
«Мегабанк» було укладено кредитний
договір, за яким позичальнику було
надано кредит у розмірі 68 000 доларів
США, решту 12 000 доларів США, що
еквівалентно 60 600 грн, сторони сплатили
із сімейного бюджету. У рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором виплачено 343 143 грн 71 коп.,
остаточно заборгованість за кредитним
договором не погашено.

На думку позивача, квартира має бути
залишена відповідачу з дітьми. Кошти у
розмірі 403 743 грн 71 коп. (343 143 грн 71 коп. + 60
600 грн), за які оплачено спірну квартиру,
є об'єктом спільної сумісної власності
подружжя.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 4 квітня 2013 року позов
задоволено. Визнано у порядку поділу
майна подружжя право власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 Стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову
компенсацію за частку у спільному
майні подружжя у розмірі 201 871 грн 85 коп.

Додатковим рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 10 червня 2013
року вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
15 жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що позивач
не заперечує щодо передачі спірної
квартири у власність ОСОБА_4 із
стягненням із неї на користь ОСОБА_3
грошової компенсації у розмірі частки
сплаченого кредитного боргу та
половини сплачених за квартиру
спільних коштів сторін.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у позові,
апеляційний суд виходив із того, що
стягнення на користь одного з подружжя
частки коштів, сплачених за кредитними
зобов'язаннями, із передачею другому із
подружжя у власність квартири не є
поділом майна. Покладення на
відповідача такого обов'язку призведе
до звернення стягнення на квартиру, її
примусового продажу та порушення
законних прав відповідача та дітей, які
зареєстровані та проживають у цій
квартирі.

Із висновками судів не можна
погодитися з огляду на таке.

Судами встановлено, що з 28 квітня 1990
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають дітей: ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
які проживають з матір'ю (а.с. 29-32).

28 грудня 2005 року між відкритим
акціонерним товариством «Мегабанк» та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№ 09в-п/2005, відповідно до умов якого
позичальник отримала кредит у розмірі
68 000 доларів США зі сплатою 14,6% річних
строком до 27 грудня 2020 року на
придбання квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-15).

Згідно із договором купівлі-продажу
квартири від 28 грудня 2005 року на ім'я
ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_1
(а.с. 6-7).

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 6 грудня 2010 року стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_6 аліменти у
розмірі 1/4 частини з усіх видів його
заробітку (доходу) щомісячно, але не
менше 30% прожиткового мінімуму для
дитини відповідного віку, починаючи з 26
жовтня 2010 року та до досягнення
повноліття, а на утримання сина ОСОБА_5 -
аліменти у розмірі 1/12 частини з усіх
видів його заробітку (доходу)
щомісячно, починаючи з 26 жовтня 2010 року
і до закінчення навчання у вищому
навчальному закладі, але не більше ніж
до досягнення ним 23 років (а.с. 33-35).

Відповідно до довідки публічного
акціонерного товариства «Мегабанк»
від 5 жовтня 2012 року № 03-994 станом на 5
жовтня 2012 року заборгованість за
кредитним договором від 28 грудня 2005
року № 09в-п/2005 становить 31789,07 доларів
США (а.с. 155).

Як убачається з уточненої позовної
заяви ОСОБА_3, як на підстави позову він
посилався на те, що квартира, яка є
предметом поділу, була придбана не
тільки за кредитні кошти, але частково
за кошти із сімейного бюджету подружжя.
Сплачені кошти за придбання квартири є
спільними витратами подружжя та
підлягають поділу. ОСОБА_3 бажає
поділити майно шляхом стягнення з
відповідача компенсації за частку у
спільному майні подружжя, зазначаючи,
що не бажає виділу частки у цій
квартирі.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Способи та порядок поділу майна, яке є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визначені ст. 71 СК
України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК
України, якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Із положень ст. 71 СК України випливає,
що якщо поділ майна здійснюється судом,
то при виборі способу поділу майна
подружжя враховуються інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач не погоджується із
запропонованим варіантом поділу майна
- стягнення з неї на користь позивача
грошової компенсації та набуття у
такий спосіб нею права власності на всю
спірну квартиру.

У матеріалах справи відсутні відомості
про попереднє внесення відповідачем
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Вирішуючи питання про стягнення з
відповідача на користь позивача
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на квартиру, суд апеляційної
інстанції дійшов помилкового висновку
про те, що запропонований позивачем
спосіб поділу майна подружжя не є
таким. Водночас висновок апеляційного
суду про те, що покладення на ОСОБА_4
обов'язку щодо сплати грошової
компенсації за указану частку квартири
призведе до звернення стягнення на неї,
її примусового продажу та порушення
законних прав відповідача та дітей,
відповідає вимогам ч. 1 ст. 71 СК України.

Не можна погодитися із застосуванням
апеляційним судом до спірних
правовідносин сторін ст. 364 ЦК України,
яка регулює виділ частки із майна, що у
спільній частковій власності, оскільки
спірна квартира є спільною сумісною
власністю подружжя, а не майном, що є у
спільній частковій власності.

З огляду на положення ст. ст. 70, 71 СК
України колегія суддів дійшла
висновку, що із урахуванням підстав
позову, встановлених судами обставин
справи та за умови заперечення
відповідачем позову, суди не з'ясували,
чи підлягає поділу майно подружжя у
визначений позивачем спосіб.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги
на роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» у п. 25 якої
зазначено, що вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5
ст. 71 СК України щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього
внесення на депозитний рахунок суду
відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі
не можуть бути реально поділені між
ними відповідно до їх часток, суд
визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального
поділу і залишає майно у їх спільній
частковій власності.

Дійшовши висновку, що спірна квартира є
неподільною, суди у порушення вимог ст.
213, 214, 303, 316 ЦПК України на зазначене
вище уваги не звернули, не з'ясували, чи
можливо поділити майно у спосіб,
визначений позивачем, чи в інший
спосіб, шляхом визнання права
власності на квартиру за позивачем із
присудженням відповідачу грошової
компенсації замість її частки у праві
спільної сумісної власності на неї,
шляхом визначення ідеальних часток
сторін у квартирі без її реального
поділу із залишенням квартири у
спільній частковій власності, чи
погоджуються сторони на такий спосіб
поділу майна та фактично не вирішили
спір між подружжям щодо поділу
квартири, придбаної за час шлюбу .

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 4 квітня 2013 року, рішення
апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
М.І. Наумчук

Судді:
О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

А.С. Олійник

Д.О. Остапчук