У Х В А Л А

Іменем України

23 червня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Виноградівського районного суду від 13 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Виноградівського районного суду від 13 травня 2014 року, позовні вимоги задоволено.

ОСОБА_1 подав на дане рішення суду першої інстанції апеляційну скаргу в якій ставить, питання про зміну такого та ухвалення нового рішення про визначення розміру аліментів у меншій сумі. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, сторони не зявились, але про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Заяв про відкладення розгляду справи не подали суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, та дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Протягом судового розгляду, судом першої інстанції встановлено, що шлюб між сторонами розірвано, але від шлюбу народилась донька Аміна, 27.11.2012 року, яка знаходиться на повному утриманні позивачки. Постійних доходів не має, а тому аліменти слід стягувати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За правилами ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обовязком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

За змістом ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд ураховує в тому числі : стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, інші обставини, що мають істотне значення по справі.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_1 пояснив, що згідний сплачувати аліменти частково. Такої ж позиції притримується, і в апеляційній скарзі та згідний сплачувати щомісячно аліменти в сумі 350 гривень.

У 2014 році установлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1032 гривень на дитину віком до 6 років.

А звідси, батьки мають обовязок утримувати свою дитину матеріально на рівні не нижчому за розмір прожитковий мінімум на одну особу відповідного віку.

Заперечуючи частково визначений судом розмір аліментів на утримання доньки, апелянт посилався на ту обставину, що зараз ніде не працю і проживає з батьками та допомагає їм у вирощуванні овочів, і від продажу таких має невеликий дохід. Батько являється інвалідом 2 групи. На підставі договору довічного утримання, повинен утримувати свого дідуся з бабусею і забезпечувати їх усім необхідним. Його матеріальне становище не дозволяє йому забезпечувати належне утримання доньки.

Наведені доводи не слугують тією підставою, яка б дозволяла суду стягувати аліменти нижче прожиткового мінімуму, оскільки такий мінімум і є тим мінімальним розміром, який дає змогу дитині забезпечити певен рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Доказів того, що апелянт шукає роботу або що перебуває на обліку Виноградівського МРЦЗ як особа, що шукає роботу аби мати можливість виконувати свій обовязок по утриманню своєї доньки, суду не надано.

Також із матеріалів справи не убачається й такі докази не надано апелянтом, що за станом здоровя не в змозі сплачувати аліменти в достатньому розмірі, чи являється непрацездатним через інвалідність. А батько через інвалідність не являється таким, що потребує сторонньої допомоги. Стосовно того, що повинен утримувати своїх дідуся з бабусею, які не являються інвалідами. То такі матеріально забезпечуються за рахунок пенсії у звязку з досягненням пенсійного віку, тобто є матеріально забезпеченими. Отже, ОСОБА_1 не має протипоказань відносно належного та своєчасного матеріального забезпечення власної дитини.

За цих обставин, усунення апелянта від надання доньці достатньої матеріальної допомоги не може являтись перепоною для останнього по невиконанню ним свого обовязку з належного утримання дитини до досягнення нию повноліття. Оскільки, таке матеріальне утримання дитини з боку батьків, забезпечує їй фізіологічний розвиток, і вона повністю залежить від наявності такого утримання.

Таким чином, колегія суддів погоджується з розміром аліментів визначених судом першої інстанції, так-як такий відповідає мінімальному прожитковому мінімуму в частині, яка припадає на одного з батьків дитини.

Позаяк доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 13 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________