АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3945/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Вовк Є.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
Публічного акціонерного товариства
«Туристичний комплекс «Пролісок» на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 14 листопада 2013 року в справі
за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Туристичний
комплекс «Пролісок» про поновлення на
роботі, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 рокупредставник позивача
звернувся в суд із зазначеним позовом,
в якому, з урахуванням уточнених вимог,
просив визнати звільнення його з
роботи незаконним; скасувати наказ №131
від 22.11.2010 року про звільнення з посади
голови правління ВАТ (ПАТ) «Туристичний
комплекс «Пролісок»; зобов'язати ВАТ
(ПАТ) «Туристичний комплекс «Пролісок»
поновити його на займаній посаді
голови правління ВАТ (ПАТ) «Туристичний
комплекс «Пролісок» з дня незаконного
звільнення з роботи, починаючи 22.11.2010 p.,
відновити строк для подання позовної
заяви, який був пропущений з поважних
причин.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він
був незаконно звільнений у період
перебування на лікарняному.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 14 листопада 2013 року - позов
задоволено частково.

Визнано звільнення з роботи голови
правління ВАТ «Туристичний комплекс
«Пролісок» ОСОБА_1 незаконним та
зобов'язано ПАТ «Туристичний комплекс
«Пролісок» скасувати наказ №131 від
22.11.2010 року про звільнення з посади
голови правління ВАТ «Туристичний
комплекс «Пролісок» ОСОБА_1.

Зобов'язано ПАТ «Туристичний комплекс
«Пролісок» поновити ОСОБА_1 на посаді
голови правління ПАТ «Туристичний
комплекс «Пролісок» з дня звільнення з
роботи - з 22.11.2010р.

Стягнуто з Публічного акціонерного
товариства «Туристичний комплекс
«Пролісок» в дохід держави судовий
збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

В задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати його та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі, посилаючись на те, що суд
ухвалив його з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки не відповідають обставинам
справи та наявним в матеріалах справи
доказам.

Вказує на те, що при відстороненні
ОСОБА_1 з посади Голови правління ВАТ
«Туристичний комплекс «Пролісок», а в
подальшому і звільнення його з посади
Голови правління, відповідач
дотримався як встановленого порядку
передбаченого Статутом, так
положеннями укладеного Контракту.

Крім того, ОСОБА_1 не було подано
трудову книжку до відділу кадрів
підприємства, про що «13» січня 2010 року
було складено акт інженером відділу
кадрів підприємства ОСОБА_2

Зазначає, що надані копії лікарняних
листів не відповідають дійсності та
містять недоліки.

Також, про факт свого звільнення ОСОБА_1
було відомо, оскільки в бюлетені
«Бюлетень. Цінні папери України» № 214
(3016) від 15.11.2010 р. було опубліковано
оголошення про скликання позачергових
загальних зборів акціонерів ВАТ
«Туристичний комплекс «Пролісок», де
серед питань запропонованого порядку
денного було питання під № 11, а саме:
«Про відкликання та обрання Голови
правління».

В судовому засіданні апелянт скаргу
підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з того, що звільнення позивача
було проведено з порушенням вимог
трудового законодавства.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та грунтується на вимогах
закону.

Судом встановлено, що позивач, з 12.01.2010
року працював у ВАТ «Туристичний
комплекс «Пролісок» на підставі
контракту № 19, укладеного на строк до
12.01.2015 року.

Наказом №6 від 12.01.2010 року був
призначений Головою правління ВАТ.

22.11.2010 року Наказом №131 його було
звільнено з посади голови правління
згідно з п.4 ст.36 КЗпП України та п.1 ст.41
КЗпП України, а контракт - розірвано.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 Кодексу
законів про працю України, трудовий
договір з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний у випадку одноразового
грубого порушення трудових обов'язків
керівником підприємства, установи,
організації всіх форм власності.

Визначення кола порушень трудових
обов'язків, що дають підставу для
розірвання трудового договору за п. 1
ст. 41 КЗпП, являє істотну складність.
Під п. 1 ст. 41 КЗпП підпадають такі
порушення, у яких ознакою грубості
характеризуються усі факти, що
характеризують їх склад (і характер дії
або бездіяльності працівника, і
істотність наслідків порушення
трудових обов'язків, і особливості
причинного зв'язку між порушенням і
його наслідками, і форма вини). Водночас
тягар наслідків може дати підстави для
кваліфікації дій працівника як грубого
порушення трудових обов'язків навіть
за наявності необережної вини.

Порушення трудових обов'язків з прямим
умислом може бути визнане таким, що
підпадає під п. 1 ст. 40 КЗпП навіть за
відсутності шкідливих наслідків.

Аналізуючи зміст п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП
України та п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», можна дійти
висновку, що у справах про поновлення
на роботі осіб, звільнених на підставі
п. 1 ст. 41 КЗпП України, необхідно
з'ясовувати, чи мало місце порушення
працівником своїх трудових обов'язків,
перевіривши коло цих обов'язків та
визначивши, які саме обов'язки з їх
числа порушено працівником; у чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення; чи могло
воно бути підставою для розірвання
трудового договору на підставах,
визначених законом, та чи додержані
власником або уповноваженим ним
органом передбачені ст. ст. 147, 147-1, 148, 149
КЗпП України правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень.

Проте, у наказі про звільнення позивача
не зазначено змісту конкретного
одноразового грубого порушення ним
трудових обов'язків.

Разом з тим, усунення позивача від
займаної посади не є підставою для його
звільнення з огляду на наступне.

Частина третя статті 99 ЦК України
визначає, що члени виконавчого органу
можуть бути у будь-який час усунені від
виконання своїх обов'язків, якщо в
установчих документах не визначені
підстави усунення членів виконавчого
органу від виконання своїх обов'язків.

З аналізу зазначеної норми Закону
вбачається, що усунення члена
виконавчого органу від виконання своїх
обов'язків є корпоративним правом
компетентного (уповноваженого) органу
товариства, яке останній має право
реалізовувати на свій розсуд.

Частина 3 ст. 99 ЦК встановлює правило,
яке не виключає застосування норм
трудового права. Таке тлумачення
положення з ст. 99 ЦК враховує ту
обставину, що Цивільний кодекс
застосовується до трудових відносин
лише у випадках, коли такі відносини не
врегульовані іншими актами
законодавства. Тому усунення членів (в
тому числі і керівника та заступників
керівника) виконавчого органу
товариства можливе лише тоді, коли вони
не обіймають штатні посади членів
виконавчого органу товариства як
працівники.

Розподіл корпоративних та трудових
відносин був проведений
Конституційним Судом України в рішенні
у справі № 1-2/2010 від 12 січня 2010 року про
офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК
України.

Як зазначає Суд, положення ч. 3 ст. 99 ЦК
України від 16.01.2002 року №435-IV «члени
виконавчого органу можуть бути у
будь-який час усунені від виконання
своїх обов'язків» слід розуміти як
право компетентного (уповноваженого)
органу товариства у будь-який час і з
будь-яких підстав усунути особу (осіб)
від виконання обов'язків члена (членів)
виконавчого органу за умови, якщо в
установчих документах товариства не
визначено таких підстав. Усунення
члена виконавчого органу товариства
від виконання своїх обов'язків, яке
передбачене ч. 3 ст. 99 ЦК України, не є
відстороненням працівника від роботи в
розумінні ст. 46 КЗпП України.

Отже, апеляційна інстанція виходить з
того , що відповідач не мав права
звільнити позивача у зв'язку з
відкликанням його від посади голови
правління зборами акціонерів
товариства.

Згідно ч.8 ст.40 КЗпП не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого органу в
період його тимчасової
непрацездатності (крім звільнення за
п.5 цієї статті), а також у період
перебування працівника у відпустці.

Так, з матеріалів справи убачається, що
відповідно до листа непрацездатності
від 22.11.2010 року Серія АВЖ № 071666, у період
з 22.11.2010 року по 04.12.2010 року позивач
перебував на лікарняному.

Отже, колегія суддів не знаходить
підстав для задоволення скарги,
оскільки відповідач не мав права
звільнити ОСОБА_1 у період
непрацездатності.

Твердження апелянта про те, що позивача
було повідомлено про скликання
позачергових зборів акціонерів, де
серед іншого, на порядок денний
виносилося питання «про відкликання та
обрання Голови правління», є
безпідставними з огляду на наступне.

З конструкції ч.1 ст. 41 КЗпП України
убачається, що якщо власником є
господарське товариство, кооператив
або інший подібний суб'єкт, вирішення
питання про звільнення керівника
підприємства може бути істотно
ускладнене. Необхідно не тільки
скликати збори учасників
господарського товариства, а і
дотриматися строків повідомлення про
скликання зборів - 45 і 30 днів. Вони мають
імперативний характер і статутами
змінюватися не можуть.

Таким чином, оскільки оголошення у
пресі було здійснено 15.11.2010 року, а
збори відбулися 22.11.2010 року, тому
позивач є таким, що не повідомлений про
такі збори.

Узагальнюючи підстави для відмови у
задоволенні апеляційної скарги,
колегія суддів погоджується з
аргументованим висновком суду першої
інстанції про те, що звільнення
позивача було незаконним, оскільки він
не був належним чином повідомлений про
збори акціонерів де вирішувалося
питання про усунення його із займаної
посади.

По- друге, в наказі про звільнення
перераховані лише норми статей КЗпП
України без вказівки на підставу
такого звільнення, що свідчить про те,
що наказ є незаконним.

І по -третє, звільнення відбулося в
період непрацездатності позивача, що
порушує основні засадничі принципи та
положення Конституції про право на
працю.

В скарзі апелянт вказує на те, що листи
непрацездатності містять недоліки та
не відповідають дійсності, оскільки
видані в м. Костянтинівка Донецької
області.

Проте, такі доводи є необґрунтованими,
надуманими, такими, що не заслуговують
на увагу суду, з огляду на те, що при
вирішенні питання про поновлення особи
на роботі та даючи оцінку доказам суд
не може оговорювати питання дійсності
таких листів, оскільки вони
відповідають вимогам законодавства,
зокрема Інструкції «Про порядок
заповнення листка непрацездатності»
затвердженої Наказом Міністерства
охорони здоров'я України, Міністерства
праці і соціальної політики України,
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України від
03.11.2004 року.

Щодо вирішення питання судом про
поновлення строку позивачу для
звернення до суду за захистом своїх
прав, то колегія суддів також
погоджується з цим, оскільки всупереч
положенням ст.47 КЗпП України
відповідач, як в день звільнення так і
тривалий час після цього не видав
ОСОБА_1 трудову книжку та не надав копію
наказу про звільнення, а тому
відповідно до положень ст.234 КЗпП
України строк звернення до суду з цим
позовом, встановлений ст.233 КЗпП
України підлягає поновленню.

Крім того, апелянт ставить перед
Апеляційним судом м. Києва питання про
те, чому позивачем до суду не було
подано копії зворотної сторони листків
непрацездатності?

Так, з матеріалів справи убачається, а
саме: з рішення суду, журналу судового
засідання, аудіозапису судового
засідання, що суд оглядав оригінали
листків непрацездатності, а тому
доводи в цій частині апеляційної
скарги є також необґрунтованими.

Твердження представника товариства
про те, що в листку вказано неправильно
назву товариства є також
безпідставними, оскільки юридична сила
його полягає не в правильності
написання місця його пред'явлення.

Апелянт, як на підставу задоволення
своєї скарги вказує на те, що відносно
позивача було порушено кримінальні
справи, що і є виявом одноразового
грубого порушення трудових обов'язків.

Проте, з матеріалів справи убачається,
що відповідно до постанови від 16.04.2011
року у порушені кримінальної справи
було відмовлено, а постановою від 25.06.2012
року закрито кримінальну справу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи,
які б давали підстави до скасування
рішення суду, оскільки при розгляді
справи у апеляційному суді скаржник не
надав будь - яких переконливих доказів
на спростування висновків суду першої
інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника
Публічного акціонерного товариства
«Туристичний комплекс «Пролісок» -
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 14 листопада 2013 року в справі
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий
Судді