Єдиний унікальний номер 205/6172/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року Ленінський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого
судді Тауса М.М.,

при секретарі
Попович Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», третя
особа ТОВ «Український промисловий
банк» про визнання недійсним
правочинів, захист прав споживача та
стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі 23 липня 2013 року звернулися до
суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк»,
третя особа ТОВ «Український
промисловий банк» про визнання
недійсним правочинів, захист прав
споживача та стягнення моральної
шкоди, посилаючись на те, що 01 серпня 2008
року між ОСОБА_1 та ТОВ «Український
промисловий банк» було укладено
Кредитний договір № 1417 - 016/ФК - 08. 01
серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ
«Український промисловий банк» було
укладено Договір поруки № 1417 - 016/2фпор -
08, який був укладений з метою виконання
у повному обсязі зобов'язань ОСОБА_1
перед Банком за Кредитним договором.
30.06.2010 року між ТОВ «Український
промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк»,
Національним банком України, був
укладений Договір про передачу Активів
та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку
на користь Дельта Банку. Відповідно до
вимог цього Договору про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань
Укрпромбанку, правонаступником за
правами і зобов'язаннями встановленими
для ТОВ «Український промисловий банк»
Кредитним договором і Договором поруки
стало ПАТ «Дельта Банк», проте позивачі
вважають, що Договір про передачу
Активів та Кредитних зобов'язань
Укрпромбанку в частині відступлення
прав вимоги щодо боргових зобов'язань
позивачів, Кредитний договір і Договір
поруки, не відповідають вимогам
діючого цивільного законодавства і
підлягають, як правочини, визнання
недійсними, з наступних підстав: згідно
вимог п. 2.1 Кредитного договору № 1417 -
016/ФК - 08 від 01.08.2008 року у випадку
перерахування коштів на користь третіх
осіб, зокрема продавцю автомобіля, який
придбавався за рахунок цих кредитних
коштів, позичальник ОСОБА_1 повинен був
надати ТОВ «Український промисловий
банк» відповідну заяву, яка банку не
надавалась. Особисто ОСОБА_1 кредитних
коштів не отримував. Заяв на
перерахування сум кредиту на користь
будь - яких третіх осіб ТОВ
«Український промисловий банк» не
надавав, тобто Кредитний договір № 1417
016/ФК - 08 від 01.08.2008 року належним чином
сторонами не був укладеним і виконаним.

Пунктом 5.2 Кредитного договору
встановлено, що за порушення термінів
погашення будь - яких своїх грошових
зобов'язань за цим договором необхідно
сплатити пеню в розмірі подвійної
облікової ставки Національного банку
України від суми простроченого
платежу, станом на дату нарахування
пені, що в свою чергу порушує вимоги
діючого цивільного законодавства, а
саме Закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань», який
регулює договірні правовідносини лише
між підприємствами, установами та
організаціями незалежно від форм
власності та господарювання, а також
фізичними особами - суб'єктами
підприємницької діяльності, але він не
регулює договірні правовідносини між
фізичними і юридичними особами,
зокрема, банками і споживачами
банківських послу.

ТОВ «Український промисловий банк»
укладаючи з ОСОБА_1 Кредитний договір
не довів йому як споживачу інформацію
щодо орієнтованої сукупної вартості
кредиту, чим порушив вимоги ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» і
Постанови Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року N 168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту». Кредитна справа
банку матеріали, які є письмовими
підтвердженнями доведення інформації
яка міститься у ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» не
містять, тобто, Кредитний договір № 1417 -
016/ФК - 08 від 01.08.2008 року має ознаки
правочину здійсненного з
використанням нечесної
підприємницької практики. І відповідно
до п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» є недійсними. Згідно
ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі,
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

ОСОБА_1 повернув ТОВ «Український
промисловий банк» кредит, шляхом
здійснення відшкодування шкоди
спричиненої ним цьому банку скоєнням
злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК
України, що є встановленим Вироком
Ленінського районного суду міста
Дніпропетровська від 15.09.201 1 року у
судовій справі № 1 - 65/2011 року. Згідно ч.4
ст. 61 ЦПК України ці обставини вже не
підлягають доказуванню в інших
цивільних справах.

Позивачі вважають, що Договір поруки не
відповідає вимогам діючого цивільного
законодавства України і підлягає, як
правочин, визнанню недійсним, оскільки
відповідно до ст. 548 Цивільного кодексу
України недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення. Таким чином, Договір
поруки, який було укладено між ОСОБА_2 і
ТОВ «Український промисловий банк» з
метою забезпечення зобов'язань ОСОБА_1
перед цим банком, також є оспорюваним
правочином і підлягає визнанню судом
недійсним, одночасно з визнанням
недійсним Кредитного договору.

Позивачі вважають, що Розділ 3 «Умови
забезпечення виконання Позичальником
зобов'язань за Договором» Кредитного
договору, як правочин, який встановлює
порядок забезпечення зобов'язань за
кредитом, шляхом передання в заставу
банку рухомого майна: - автомобіля «Hyundai
Grandeur» не відповідає вимогам діючого
цивільного законодавства України, і
підлягає визнанню недійсним, оскільки
згідно ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони
мають право укласти договір, в якому
містяться елементи різних договорів
(змішаний договір). До відносин сторін у
змішаному договорі застосовуються у
відповідних частинах положення актів
цивільного законодавства про договори,
елементи яких містяться у змішаному
договорі, якщо інше не встановлено
договором або не випливає із суті
змішаного договору. Розділ 3 Кредитного
договору, є правочином, який встановлює
порядок забезпечення зобов'язань за
кредитом, шляхом передання в заставу
банку ОСОБА_1 рухомого майна: -
автомобіля «Hyundai Grandeur», власником якого
він є. Таким чином Розділ 3 Кредитного
договору, як правочин, який було
укладено між ОСОБА_1 і ТОВ «Український
промисловий банк» з метою забезпечення
зобов'язань ОСОБА_1 перед цим банком,
також є оспорюваним правочином і
підлягає визнанню судом недійсним,
одночасно з визнанням недійсним всього
Кредитного договору.

Позивачі вважають, що Договір про
передачу Активів та Кредитних
зобов'язань Укрпромбанку на користь
Дельта Банку укладений 30.06.2010 року між
ТОВ «Український промисловий банк» та
ПАТ «Дельта Банк», Національним банком
України не відповідає вимогам діючого
цивільного законодавства України, в
частині грошових вимог щодо позивачів,
і підлягає, як правочин, визнанню
недійсним частково, оскільки
відповідно до викладеного вище всі
умови Кредитного договору не
відповідають вимогам діючого
законодавства України або прямо
порушують його вимоги. В свою чергу ч. 1
ст. 1081 ЦК України встановлено, що клієнт
відповідає перед фактором за дійсність
грошової вимоги, право якої
відступається, якщо інше не
встановлено договором факторингу.
Договір про передачу Активів та
Кредитних зобов'язань Укрпромбанку на
користь Дельта Банку, відповідає
ознакам угод факторингу, які викладені
у ст. 1077 ЦК України. Таким чином, грошові
вимоги ТОВ «Український промисловий
банк» до позивачів на підставі
Кредитного договору і Договору поруки
є недійсними. У зв'язку з недійсністю
Кредитного договору і Договору поруки,
названі грошові вимоги не могли бути
передані на підставі укладення
правочину факторингу ПАТ «Дельта
Банк».

Згідно частини 1 ст. 22 Закону України
«Про захист прав споживачів» захист
прав споживачів, передбачених
законодавством, здійснюється судом.
Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що при задоволенні вимог споживача суд
одночасно вирішує питання щодо
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди. Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК
України - моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.
Вина ТОВ «Український промисловий
банк» у спричинені шкоди ОСОБА_1. як
споживачу споживчого кредитування,
виражається у встановленні цим банком
несправедливих і дискримінаційних
умов Кредитного договору стосовно
споживача правил зміни відсоткової
ставки та ОСОБА_1 вважає, що йому в
зв'язку з порушенням його прав як
споживача, була спричинена моральна
(нематеріальна) шкода, яка виразилась в
душевних стражданнях, які виникли в
результаті встановлення ТОВ
«Український промисловий банк»
несправедливих і дискримінаційних
умов Кредитного договору стосовно
нього, як споживача. Це змусило його
подавати цей позов до його
правонаступника ПАТ «Дельта Банк», і
довгий час, добиватись поновлення
своїх прав споживача. Розмір
відшкодування моральної
(нематеріальної) шкоди спричиненої
ОСОБА_1, як споживачу споживчого
кредитування складає - 16 400 (шістнадцять
тисяч чотириста) гривень 00 копійок.

Виходячи з вищенаведеного позивачі
просять суд визнати у повному обсязі
недійсним правочин - Кредитний договір
№ 1417 - 016/ФК -08 від 01.08.2008 року укладений
між ТОВ «Український промисловий банк»
та ОСОБА_1; визнати у повному обсязі
недійсним правочин - Договір поруки №
1417 - 016/7фпор -08 від 01.08.2008 року укладений
між ОСОБА_2 та ТОВ «Український
промисловий банк»; визнати недійсним
правочин - Договір про передачу Активів
та Кредитних зобов'язань Укрпромбанку
на користь Дельта Банку від 30.06.2010 року,
в частині відступлених грошових вимог
ТОВ «Український промисловий банк»
щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2, який був
укладений між цим товариством та ПАТ
«Дельта Банк»; з метою відшкодування
спричиненої моральної (немайнової)
шкоди ОСОБА_1, як споживачу, стягнути з
ПАТ «Дельта Банк», як правонаступника
ТОВ «Український промисловий банк», на
його користь - 16 400 (шістнадцять тисяч
чотириста) гривень 00 копійок та
звільнити від сплати судового збору.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача ОСОБА_4 позовні
вимоги підтримали та просили
задовольнити. Позивач ОСОБА_2 в
судовому засіданні пояснила, що
оспорюваний нею договір поруки вона не
укладала та не підписувала.

Позивач ОСОБА_1 не зважаючи на визнання
його явки обов'язковою, в судове
засідання не з'явився, надав судові
заяву з проханням про відкладення
слухання справи не зазначаючи причин
неявки.

В судове засідання 22 січня 2014 року
сторони не з'явилися, від позивача
ОСОБА_2 надійшла заява з проханням
слухання справи перенести на інший час
та дату, у зв'язку з її участю у іншому
судовому засіданні, позивач ОСОБА_1, про
час та місце слухання справи
повідомлений належним чином в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не повідомив.

Представник відповідача Ніколайчук
О.М. 22 січня 2014 року в судове засідання
не з'явилася, надала судові заяву з
проханням слухання справи проводити за
відсутності позивачів та їх
представника у зв'язку з їх
систематичною неявкою, в задоволені
позовних вимог відмовити.

У зв'язку з тим, що позивачами не надано
жодних доказів поважності неявки в
судові засідання на стадії розгляду
справи по суті, суд вважає їх неявку в
засідання неповажною та спрямованою на
затягування розгляду справи, у зв'язку
з чим суд вважає можливим проводити
розгляд справи без участі позивачів.

Представник відповідача Ніколайчук
О.М. в судовому засіданні позовні
вимоги не визнала, надала судові заяву
про застосування строків позовної
давності, в якій зазначила, що ст. 257 ЦК
України встановлено, що загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, тобто перебіг
позовної давності щодо визнання
правочинів нікчемними закінчився 01
серпня 2011 року, оскільки позивач знав
про порушення свого права/особу яка
його порушила з 01 серпня 2008 року - з часу
укладання Кредитного договору № 1417 -
016/ФК -08 від 01.08.2008 року, натомість
позивач звернувся до суду 23 липня 2013
року.

Також представником відповідача в
судовому засіданні були надані
заперечення на позовну заяву, в яких
зазначається, що 01 серпня 2008 року між
ОСОБА_1 та ТОВ «Укрпромбанком»,
правонаступником якого є АТ «Дельта
Банк», було укладено Кредитний договір
№1417-016/ФК-08. Відповідно до п.2.1.
Кредитного договору для видачі кредиту
Банк відкриває рахунок №НОМЕР_1 в
Дніпропетровській філії ТОВ
«Укрпромбанк». Днем надання Кредиту є
перерахування коштів з Позичкового
рахунку на поточний рахунок
Позичальника або за його заявою - на
рахунок контрагента-продавця
товарів/робіт/послуг, або день
одержання Позичальником готівкових
коштів із каси Банку. Згідно п.2.2.
Кредитного договору надання Кредиту
здійснюється за письмовою заявою
Позичальника шляхом безготівкового
перерахування Позичальником коштів на
рахунок №02 ДП «Сетаб Авто Груп»
АБ» КРЕДИТ ДНІПРО» м. Дніпропетровська.
Відповідно до п.1.1. Кредитного Договору
сума кредиту - 164000, 00 грн. Згідно п.
1.4.Кредитного Договору мета
кредитування - придбання автомобіля. Зі
сторони Банку були виконанні всі умови,
передбаченні Кредитним договором щодо
видачі кредиту. Так, відповідно до
заяви на видачу готівки №3000/31 від 01
серпня 2008 року ОСОБА_1, було виплачено
кредит згідно кредитного договору
№1417-016/ФК-08 від 01.08.2008 року (особовий
рахунок НОМЕР_1) на загальну суму 164000, 00
грн. Заява на видачу кредиту була
особисто підписана ОСОБА_1 Того ж дня
отримані кредитні кошти в розмірі 164000,
00 грн. відповідно до квитанції № 1400032
від 01.08.2008 року були перераховані на
рахунок ДП «Сетаб Авто Груп» в АБ»
КРЕДИТ ДНІПРО» м. Дніпропетровська.
Призначення платежу згідно квитанції
оплата за автомобіль згідно договору
купівлі-продажу № САG АН-000437/СНІ від
30.07.2008 року. До того ж, факт отримання
ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджено
вироком Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 вересня 2011 року.
Крім того, відповідно до Рішення
Апеляційного суду Дніпропетровській
області від 05 жовтня 2012 року, яке
залишено в силі Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від 7
червня 2013 року-справа за позовом АТ
«Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором «колегія суддів не
погодилася з доводами апелянта про те,
що ОСОБА_1 не отримував кредитні кошти,
оскільки як вбачається з заяви про
видачу готівки №3000/31 від 01 серпня 2008
року кредитні кошти були отриманні
саме ОСОБА_1 в сумі 164000, 00 грн.

Отже, зі сторони Банку були виконані
всі умови Кредитного Договору.

Щодо п.5.2 Кредитного Договору, то згідно
ст. 1 Закон України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань»
платники грошових коштів сплачують на
користь одержувачів цих коштів за
прострочку платежу пеню в розмірі, що
встановлюється за згодою сторін. До
того ж, відповідно до ст.3 Закону розмір
пені, передбачений статтею 1 цього
Закону, обчислюється від суми
простроченого платежу та не може
перевищувати подвійної облікової
ставки Національного банку України, що
діяла у період, за який сплачується
пеня. Вищезазначений пункт Кредитного
договору жодним чином не виходить за
межі розмірів пені передбачених
вищевказаним Законом.

Крім того, Позивачу слід врахувати, що
відповідно до ст. 626 ЦК України
Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов`язків. Згідно
ст. 627 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
врахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності і справедливості.

Відповідно до п.7.1. Кредитного договору
шляхом підписання цього Договору
Позичальник підтверджує факт
письмового ознайомлення з умовами
кредитування Банка та отримання копії
відповідного листа повідомлення про
умови кредитування Банку, за яким
надається кредит. А також підтверджує
те, що уважно ознайомився із змістом
цього Договору, всі умови цього
договору зрозумів, повністю з ними
згоден, заперечень, зауважень та
запитань не має, та зобов'язується їх
дотримуватися та виконувати, тобто зі
сторони Банку при укладанні кредитного
договору було дотримано всіх норм
передбачених чинним законодавством, в
тому числі і Закону України «Про захист
прав споживачів» та «Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», затверджених
Постановою Правління Національного
Банку України від 10 травня 2007 року №168.

Щодо твердження ОСОБА_1 про повернення
ТОВ «Укрпромбанк» кредиту, шляхом
здійснення відшкодування шкоди
спричиненої ним цьому банку скоєнням
злочину передбаченого ч.4 ст. 190 КК
України, то вирок Ленінського
районного суду м.
Дніпропетровська від 15.09.2011 року у
судовій справі №1-65/2011 не містить
жодних підтверджень про повернення зі
сторони ОСОБА_1 ТОВ «Укрпромбанк»
кредитних коштів.

До того ж, відповідно до Рішення
Апеляційного суду Дніпропетровській
області від 05 жовтня 2012 року, яке
залишено в силі Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України від 7
червня 2013 року по справі за позовом АТ
«Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - стягнено солідарно з
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Дельта
Банк» заборгованість за кредитним
договором у розмірі 179255, 78 грн.

Крім того, як зазначено рішенням
апеляційної інстанції «ОСОБА_1
погодився з позовними вимогами, які
були пред'явленні Банком до нього у
сумі 179255, 78 грн. Отже доводи апелянта
про те, що сума заборгованості за
кредитним договором була повністю
погашена відповідачем ОСОБА_1 про що
зазначено вироком Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 червня 2011 року не можуть братися до
уваги.

Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Щодо визнання недійсним Договору
поруки, Розділу 3 Кредитного договору
«Умов забезпечення виконання
Позичальником зобов'язань за
Договором», то з даного приводу слід
зазначити, що в позовній заяві
Позивачем не надано жодних
обґрунтувань їх недійсності.

Посилання Позивача на статтю 548 ЦК
України недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню - не містить в
собі жодної доказової бази, так як ні
рішенням Ленінського районного суд м.
Дніпропетровська від 20 липня 2011 року
справа № 2-2921/2011, ні вироком
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15.09.2011 року
Кредитний договір недійсним не
визнано, до того ж всі підстави
зазначенні в Позовній вимозі щодо
визнання недійсним Кредитного
договору спростовуються вищевказаними
поясненнями зі сторони АТ «Дельта
Банк», що в свою чергу не дає підстав
для застосовування ст.548 ЦК України.

Щодо невідповідності Договору про
передачу активів та Кредитних
зобов'язань на користь АТ «Дельта
Банку» укладеного 30.06.2010 року між ТОВ
«Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та
Національним банком України вимогам
діючого цивільного законодавства
України в частині грошових вимог щодо
позивачів, в зв'язку з чим на думку
Позивача підлягає як правочин,
визнанню недійсним частково так як
грошові вимоги не могли бути передані у
зв'язку з недійсністю Кредитного
договору і Договору Поруки.

Судовим рішенням Ленінського
районного суд м. Дніпропетровська, на
яке ми вже неодноразово посилались в
своїх запереченнях, і яке на
сьогоднішній час зі сторони Позивачів
Ленінського районного суд м.
Дніпропетровська так і не виконано -
доведено існування заборгованості за
Кредитним Договором зі сторони
Позивачів.

Крім того, в рішенні Ленінського
районного суд м. Дніпропетровська від
20 липня 2011 року справа № 2-2921/2011
зазначено, що ухвалою суду від 28 квітня
2011 року залучено АТ «Дельта Банк» до
участі у розгляді даної справи в якості
правонаступника ТОВ «Укрпромбанк».

Також представником відповідача в
судовому засіданні були надані
доповнення до заперечення, в яких
зазначається, те що припущення
позивачів про невідповідність
Договору про передачу активів та
Кредитних зобов'язань на користь АТ
«Дельта Банку» укладеного 30.06.2010 року
між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк»
та Національним банком України вимогам
діючого цивільного законодавства
України в частині грошових вимог щодо
позивачів, в зв'язку з чим на думку
Позивача підлягає як правочин,
визнанню недійсним частково так як
грошові вимоги не могли бути передані у
зв'язку з недійсністю Кредитного
договору і Договору Поруки, проте
порядок зміни кредитора у зобов'язанні
врегульований цивільним
законодавством, зокрема ст. 516 ЦК
України. Також дана правова норма
знайшла своє відображення і у Договорі
про передачу активів, в п.4.9 якого
зазначено, що: «У разі, якщо після
встановленої у п.8.2. цього Договору
терміну передачі прав вимоги ТОВ
«Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта
Банку» Боржники здійснять виконання
своїх обов'язків на користь
Укрпромбанку, останній зобов'язується
перерахувати Дельта Банку кошти/майно,
одержане від Боржників впродовж 10
(десяти) робочих днів з дати отримання
таких коштів/майна.», тобто позичальник
наділений правом виконувати свої
зобов'язання як ТОВ «Укрпромбанк», так
і АТ «Дельта Банк», однак він взагалі не
виконує свої зобов'язання жодному з них
чим порушує не лише договірні
зобов'язання сторін, а й численні норми
чинного законодавства.

В зв'язку з вищенаведеним представник
відповідача Ніколайчук О.М. просить суд
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи ТОВ
«Український промисловий банк» про час
та місце судового засідання
повідомлений належним чином, в судове
засідання не з'явився, причини неявки
суду не відомі.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
письмові матеріали справи та
перевіривши їх доказами, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що вироком
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 вересня 2011 року
ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні
злочинів передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст.
209, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, одним з
яких було заволодіння грошовими
коштами ТОВ «Український промисловий
банк» в розмірі 164 000 гривень обманним
шляхом, а саме наданням завчасно
неправдивого офіційного документу -
довідки про доходи за період з січня 2008
по червень 2008 років. В судовому
засіданні ОСОБА_1 свою вину визнав у
повному обсязі. (а.с.12-15).

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 липня 2011 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
солідарно на користь ПАТ «Дельта Банк»
було стягнуто заборгованість за
кредитним договором № 1417-016ЇІК-08 від 01
серпня 2008 року у розмірі 217 916,79
гривень.(а.с.44-46)

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 жовтня
2012 року рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2011
року було змінено в частині стягнення
суми за кредитом, з відмовою в позові
про стягнення заборгованості за
комісією у розмірі 7380,00 гривень.(а.с.47-49)

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду
України від 07 червня 2013 року заочне
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 20 липня 2011 року в
частині, яка не змінена Апеляційним
судом Дніпропетровської області, та
рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 жовтня
2012 року було залишено без змін. (а.с.50-52)

Відповідно до ст. 55 Закону України «Про
банки та банківську діяльність»
встановлено, що відносини банку з
клієнтом регулюються законодавством
України, нормативно - правовими актами
Національного банку України та угодами
(договором) між клієнтом та банком.

Згідно ст. 627 ЦК України та відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладанні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Ч. 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін та
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

На підставі ч. 1 ст. 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладений,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1055 ЦК України
кредитний договір укладається у
письмовій формі.

Суд також критично ставиться до
тверджень позивача щодо того, що
договір між позивачем та банком було
укладено з порушенням вимог Закону
України «Про захист прав споживачів».
Так, з оглядом на спірний договір про
надання споживчого кредиту від 01
серпня 2008 року судом встановлено, що
такий договір є підписаний обома
сторонами, що свідчить про їх
обізнаність з умовами договору і
згодою з його умовами. Волевиявлення
позивача було спрямовано на отримання
грошей для споживчих цілей, для чого
він й уклав кредитний договір на
сприйнятливих для себе умовах, тобто
кредитні зобов'язання приймав на себе
добровільно.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачами не було надано жодного
доказу, який би свідчив про те, що
ОСОБА_1 не мав вільного волевиявлення,
як учасник правочину.

Суд приходить до висновку, що до
позивача відповідачем не було
застосовано несправедливих умов при
укладенні кредитного договору, тому як
позивач уклав його на підставі
вільного волевиявлення, і ставлячи
підпис, вважав його справедливим.

Суд не бере до уваги доводи позивачів
щодо повернення позивачем ОСОБА_1
кредиту ТОВ «Український промисловий
банк» шляхом здійснення відшкодування
шкоди, спричиненої злочином, що
встановлено вироком Ленінського
районного суду м.Дніпропетровська від
15.09.2011 року, з огляду на те, що у
зазначеному вироку суду така обставина
безпосередньо не встановлено.
Посилання суду на повне відшкодування
заподіяної шкоди, як обставини, що
пом'якшує покарання ОСОБА_1 стосується
встановленої у вироку обставини
відшкодування підприємством ТОВ «ТЦ
Стройальянс», директором якого являвся
ОСОБА_1, заподіяних збитків внаслідок
необґрунтованого заниження податкових
зобов'язань по податку на додану
вартість та прибутку (а.с. 12-15). Крім
того, суд зауважує, що погашення
кредитної заборгованості за кредитним
договором не може являтися підставою
для визнання недійсним цього договору
та договору поруки.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
пояснила, що вона не укладала з ТОВ
«Український промисловий банк»
договору поруки № 1417-016-Zфпор-08 від
01.01.2009 року та його тексту не
підписувала. Натомість, в судовому
засіданні позивачкою ОСОБА_2 не надано
жодних доказів на підтвердження того,
що вона не підписувала зазначений
договір.

Судом в судовому засіданні роз'яснено
право позивачів звернутися з
клопотанням про призначення судової
почеркознавчої експертизи з метою
з'ясування належності підпису на
спірному договорі позивачці або іншій
особі, натомість такого клопотання
заявлено не було.

З огляду на те, суд критично
відноситься до доводів позивачки
ОСОБА_2 щодо не укладання та не
підписання нею тексту зазначеного
договору поруки і вважає цю обставину
недоведеною.

Позовні вимоги в частині визнання
недійсним договору передачі активів та
кредитних зобов'язань, укладеного між
ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Український
промисловий банк» та Національним
банком України від 13.06.2010 року також не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

В якості обґрунтування позовних вимог
в частині визнання недійсним договору
передачі активів та кредитних
зобов'язань, укладеного між ПАТ «Дельта
Банк», ТОВ «Український промисловий
банк» та Національним банком України
від 13.06.2010 року позивачами зазначено, що
цей договір був укладений в порушення
вимог законодавства України.

Натомість, ні у позовній заяві, ні у
ході судового розгляду, позивачами не
зазначалося в порушення саме яких
вимог законодавства, зокрема, в
порушення якого законодавчого акту
було укладено оспорюваний договір
передачі активів та кредитних
зобов'язань від 13.06.2010 року та з яких
підстав він підлягає визнанню
недійсним.

Також, суд приходить до висновку про
необґрунтованість та недоведеність
позовних вимог в частині стягнення
моральної шкоди в розмірі 16 400 гривень,
оскільки позивачем не доведено
порушення їх прав споживачів,
відповідно до Закону України «Про
захист прав споживачів» при укладанні
оспорюваних правочинів.

Суд не бере до уваги заяву представника
відповідача щодо застосування
наслідків спливу позовної давності,
оскільки сплив позовної давності є
підставою для відмови у задоволенні
позовних вимог, які являються
доведеними та обґрунтованими. Оскільки
позовні вимоги позивачів про визнання
недійсними правочинів та стягнення
моральної шкоди не підлягають
задоволенню через їх недоведеність та
необґрунтованість, суд приходить до
висновку про недоцільність
застосування до них наслідків спливу
строків позовної давності.

З огляду на викладене, суд приходить до
висновку про необхідність відмовити у
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

На підставі ч. 4 ст. 88 ЦПК України у
разі залишення позову без задоволення,
закриття провадження у справі або
залишення без розгляду позову
позивача, звільненого від оплати
судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави. З урахуванням
положень ч. 4 ст. 88 ЦПК України, судовий
збір підлягає віднесенню за рахунок
держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ч. 1 ст. 638, ч. 1 ст. 1054, ч. 1
ст. 1055 ЦК України, ст. 60, ч. 2 ст. 197, ст. ст.
212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», третя
особа ТОВ «Український промисловий
банк» про визнання недійсним
правочинів, захист прав споживача та
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок
держави.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення.

Суддя
М.М. Таус