22-ц/775/1338/2014(м)
263/1779/14-ц

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Ткаченко Т.Б.,

ОСОБА_1,

при секретарі Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 липня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про стягнення суми індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь ОСОБА_2 індексацію заробітної плати з компенсацією в сумі 179 грн. 69 коп. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обовязкових платежів при її виплаті, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 серпня 2009 року по 25 липня 2014 року в сумі 634 грн. 72 коп. та 200 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, просить рішення суду змінити та позовні вимоги задовольнити повністю, посилаючись на неповне зясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3, яка підтримала доводи скарги та просила її задовольнити, пояснення представника публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» ОСОБА_4, яка просила рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що позивач з 16 червня 1988 року по 14 серпня 2009 року перебував у трудових відносинах з публічним акціонерним товариством «Металургійний комбінат «Азовсталь», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с. 11). За цей період йому нараховувалась і виплачувалась заробітна плата.

Нарахування індексації заробітної плати та компенсація втрати частини заробітної плати з 01 березня 2003 року по 14 серпня 2009 року не проводилося.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Зі справи вбачається, що в день звільнення ОСОБА_2 працював (а.с. 109), і тому підприємство повинно було провести з ним повний розрахунок. Проте, індексація заробітної плати та компенсація за несвоєчасно виплачену заробітну плату в день звільнення позивачеві виплачені на були.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Ухвалюючи рішення про стягнення з публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» на користь позивача середнього заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачеві підлягала виплаті заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні за період з 15 серпня 2009 року по день ухвалення оскаржуваного рішення в сумі 396 700 грн. 80 коп., з урахуванням 1240 робочих днів та середньоденної заробітної плати в розмірі 319 грн. 92 коп.

Як правильно було встановлено судом, позивач був звільнений 14 серпня 2009 року, цей день був для нього останнім робочим, а тому відповідач мав провести розрахунок з позивачем в день звільнення, але не виконав вимоги закону в цій частині.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, суд виходив з того, що позивачеві не були виплачені усі належні при звільненні суми, тому він має право на стягнення на його користь середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день постановлення судом рішення, визначивши розмір середнього заробітку з урахуванням вимог п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» .

З таким висновком колегія суддів погоджується, виходячи з того, що на час звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив усі належні на час звільнення суми.

Як розяснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі постанова Пленуму ВСУ), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Зі справи вбачається, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_2 просив стягнути невиплачену індексацію та компенсацію втрати частини заробітної плати за період з 01 березня 2003 року до 14 серпня 2009 року в сумі 179 грн. 69 коп. (а.с. 1-7), а рішенням суду на його користь стягнута така ж сума, але за інший період: з 01 березня 2003 року по 30 вересня 2005 року, а отже позовні вимоги в цій частині задоволено частково.

Таким чином, врахувавши відношення невиплаченої заробітної плати до розміру сплаченої, що складає 0,16%, суд першої інстанції обґрунтовано зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку виходячи з цього співвідношення.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при цьому дотримався вимог статті 117 КЗпП України, розяснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», та вимог розумності і справедливості. Тому рішення суду і в цій частині зміні не підлягає.

Згідно із ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) розяснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

На виконання зазначених вимог суд першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, виходячи із зазначених ним обставин, врахував вимоги розумності та справедливості, протиправність дій відповідача, характер та тривалість страждань, яких зазнав позивач, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках і обґрунтовано визначив її у розмірі 200 грн., а тому доводи скарги в цій частині є безпідставними.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, повязаних з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що 07 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір про надання адвокатських послуг (а.с.19).

Згідно квитанції від 07 грудня 2013 року позивачем сплачено ОСОБА_5 1 000 грн. (а.с 17).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 участі у справі не брав, ухвалою суду до участі в розгляді справи як особа, що надає правову допомогу допущений не був, оплата послуг здійснена позивачем ще до звернення до суду із позовом.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про відшкодування витрат на правову допомогу.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Нових доказів чи обставин, які не були предметом розгляду у суді першої інстанції та могли вплинути на рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у звязку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді