Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2014 р.
Дніпровський районний суд м. Києва

в складі: головуючої судді
Ластовки Н.Д.,

при секретарі
Коцюрбі Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в користуванні власністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась із зустрічним
позовом до суду про зобов'язання
відповідача ОСОБА_2 не чинити позивачу
перешкод у користуванні власністю, а
саме квартирою АДРЕСА_1, визнати ОСОБА_2
такою, що втратила право на
користування вказаною квартирою та
висилити ОСОБА_2

Позивач мотивуючи свої вимоги тим, що у
вересні 2004 року відповідачка
запропонувала їй придбати у неї
квартиру, оскільки їй були необхідні
гроші, також просила пожити в спірній
квартирі до часу придбання нею іншого
житла. Враховуючи, що з відповідачкою
були дружні стосунки, вона погодились
на пропозицію останньої за умови
сплати нею комунальних послуг. 13.10.2004
року між сторонами був укладений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 та підписаний за адресою
АДРЕСА_2, в присутності приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та нею
посвідчений. З дня укладення договору
пройшло дев'ять років, за цей період
сім'я позивачки не заперечувала щодо
проживання в спірній квартирі
відповідача адже необхідності в
додатковому житлі не мали, та нормально
спілкувались з відповідачкою. Проте у
2013 році під впливом сторонніх осіб
відповідачка несподівано змінила своє
ставлення до її сім'ї, враховуючи
найближчу подругу, її матір - ОСОБА_4, а
згодом отримала позовну заяву ОСОБА_2
про визнання договору купівлі-продажу
спірної квартири недійсним, З часу
отримання позову, вона не може
потрапити у власну квартиру, оскільки
відповідачка змінила замки у вхідних
дверях, не відкриває двері, вчиняє
скандали та погрожує.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 21.01.2014 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
власністю залишено без розгляду.

Уповноважений представник позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судове засідання не
з'явилась, однак в судовому засіданні
22.11.2013 року надала свої пояснення по
справі, де просила у первісному позові
відмовити та задовольнити зустрічні
позовні вимоги з підстав викладених в
зустрічному позові та в письмових
запереченнях на первісний позов, в
поданій до суду 21.01.2014 року заяві,
просила слухати справу у її
відсутність. (а.с. 35-37, 61-64, 78)

Відповідачка ОСОБА_2 та її
уповноважений представник ОСОБА_6 в
судове засідання не з'явились, про день
та місце судового розгляду справи
повідомлені належним чином, заяви про
розгляд справи у їх відсутність до суду
не надходило, однак в судовому
засіданні 22.11.2013 року представник
позивача ОСОБА_6 надала свої пояснення
по справі, просила задовольнити
первісний позов, в задоволенні
зустрічного позову відмовити. (а.с. 61-64)

Представник третьої особи - Відділу
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС
України в м. Києві в судове засідання не
з'явився, про час та місце слухання
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суд не повідомив

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані по справі докази у їх
сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст.328 Цивільного
кодексу України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу квартири від
13.10.2004 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 діючи
добровільно і перебуваючи при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміючи значення своїх дій,
попередньо ознайомлені нотаріусом з
приписами цивільного законодавства, що
регулює укладений ними правочин,
уклали договір, за яким ОСОБА_2
зобов'язується передати майно, а саме
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 45,40
кв.м, у власність ОСОБА_1, а ОСОБА_1
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього обговорену грошову
суму. (а.с.33)

Згідно з п. 4.1 вказаного договору,
вимоги законодавства щодо змісту й
правових наслідків правочину, що
укладається сторонами роз'яснено
нотаріусом. Сторони підтверджують, що
цей договір не носить характеру
уявного удаваного правочину.

Відповідно до витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі правочинів
реєстраційного посвідчення, договір
купівлі-продажу квартири від 13.10.2004
року зареєстрований за номером у
реєстрі нотаріальних дій №5806
приватним нотаріусом ОСОБА_3 (а.с. 58)

Відповідно до реєстраційного
посвідчення Київського міського бюро
технічної інвентаризації, квартира
АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1, про що
записано за реєстровим № 607, 18
листопада 2004 року. (а.с.59)

Свідок ОСОБА_3, яка являється приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, в судовому
засіданні не заперечувала, що була
присутньою при підписанні договору
купівлі-продажу квартири від 13.10.2004
року та підтвердила, що вказаний
договір був нею посвідчений та
зареєстрований в реєстрі.

Відповідно до довідки ЖРЕО-409 від 23.10.2013
року № 942 (Форма №3) в квартирі АДРЕСА_1,
власником якої є ОСОБА_1, зареєстрована
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 43)

Як убачається з пояснень позивача
ОСОБА_1 викладених у позовній заяві та
її представника ОСОБА_5 в судовому
засіданні 22.11.2013 року, відповідачка
будучи зареєстрованою в спірній
квартирі, проживала в ній, що
обумовлювалося угодою між сторонами,
однак відповідачка почала
перешкоджати власнику квартири ОСОБА_1
користуватись та розпоряджатись своїм
майном.

За нормою ч.1 ст.383 Цивільного кодексу
України власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб і не має право використовувати
його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317
Цивільного кодексу України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.319 Цивільного кодексу
України власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 391 ЦК України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 98 ЖК України,
тимчасові жильці зобов'язані на вимогу
власника /наймача/ негайно звільнити
приміщення. У разі відмови підлягають
виселенню в судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч.1 ст. 109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

За таких обставин, коли права власника
порушені, власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, суд
приходить до висновку, що позивач
правомірно вимагає усунення будь-яких
порушень її прав, в даному випадку, у
порядку встановленому цивільним
законодавством, шляхом визнання
відповідача такою, що втратила право
користування жилим приміщенням, що
належить позивачу на праві власності
на основі Договору купівлі-продажу
квартири від 13.10.2004 року та виселення
ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 із займаного
житлового приміщення.

Відповідно до частини третьої ст.212
Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги позивача ОСОБА_1
підлягають задоволенню, відповідача
ОСОБА_2 є підстави визнати такою, що
втратила право користування житловою
площею, а саме квартирою АДРЕСА_1 та
виселити її з вказаної квартири без
надання іншого жилого приміщення.

В порядку ст. 88 ЦПК України та ст. 11 ЦПК
України, суд не вирішує питання щодо
стягнення судових витрат, оскільки
позивач не звертався з вказаною
вимогою.

Враховуючи наведене та керуючись ст.
ст. 16, 316, 317, 319, 328, 383, 391, 405 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 98, 109, 116, ЖК
України, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в користуванні власністю
задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1
перешкод у користуванні власністю, а
саме квартирою АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: