Справа № 755/1039/14-ц
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2014 р.

м. Київ

Суддя Дніпровського районного суду м.
Києва Савлук Т.В., вивчивши матеріали
позовної заяви ОСОБА_1 до
Святошинського районного суду міста
Києва, ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

На підставі ухвали Апеляційного суду
міста Києва від 09 грудня 2013 року
підсудність цивільної справи за
позовом ОСОБА_1 до Святошинського
районного суду міста Києва, ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
визначено Дніпровському районному
суду міста Києва.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен
має право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до загальних підстав
відповідальності за майнову шкоду, яка
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю особистим
немайновим правам фізичної або
юридичної особи, та також завдана майну
фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала (ст. 1166 ЦК
України).

За вимог ч.5, 6 ст. 1176 Цивільного кодексу
України шкода завдана фізичній або
юридичній особі внаслідок
постановлення судом незаконного
рішення у цивільній справі,
відшкодовується державою в повному
обсязі в разі встановлення в діях судді
(суддів), які вплинули на постановлення
незаконного судового рішення, складу
злочину за обвинувальним вироком суду,
що набрав законної сили.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі внаслідок іншої незаконної дії
або бездіяльності чи незаконного
рішення органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду, відшкодовується на загальних
підставах.

Відповідно до предмету позову, ОСОБА_1
пред'явив вимоги до Святошинського
районного суду міста Києва, ОСОБА_2 про
стягнення за рахунок державного
бюджету на свою користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди 1 500
000грн. 00 коп.

Конституцією України встановлено, що
судді при здійсненні правосуддя
незалежні і підкоряються лише закону,
вплив на них у будь-який спосіб
забороняється, та що однією із основних
засад судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків
встановлених законом (ст.ст.126,129
Конституції України)

Згідно із зазначеними положеннями
Конституції України рішення суду і
відповідно до цього дії або
бездіяльність судів у питаннях
здійснення правосуддя (пов'язаних з
підготовкою, розглядом справ у судових
інстанціях тощо) можуть оскаржуватись
у чинному на даний час апеляційному або
касаційному порядку, а не шляхом
оскарження їх в іншій суд першої
інстанції, що одночасно порушувало б і
принцип незалежності суддів і заборону
втручання у їх вирішення належним
судом.

Суд є органом, який вирішує такі скарги,
а його рішення (дії, бездіяльність)
оскаржують ся в порядку, визначеному
ст. 129 Конституції України і
законодавством про судочинство.

Відповідно до статі 62 Конституції
України матеріальна та моральна шкода,
заподіяна при здійснення правосуддя,
відшкодовується державою лише
безпідставно засудженій особі в разі
скасування вироку як неправосудного.

У цьому разі за зазначену шкоду перед
особою відповідає держава, а не
безпосередньо суд або суддя.

Відповідно до предмету позову, ОСОБА_1
пред'явив вимоги до Святошинського
районного суду міста Києва, ОСОБА_2 про
стягнення за рахунок державного
бюджету на свою користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди 1 500
000грн. 00 коп.

Відповідно до частини першої ст.15
Цивільного процесуального кодексу
України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Як зазначено у рішенні Конституційний
Суд України від 23.05.2001 року за № 6-рп/2001,
виключно законами України
визначаються судоустрій і судочинство.
Порядок здійснення правосуддя
регламентується відповідним
процесуальним законодавством України.
Процесуальні акти і дії суддів, які
стосуються вирішення питань
підвідомчості судам спорів, порушення
і відкриття справ, підготовки їх до
розгляду, судовий розгляд справ у
першій інстанції, в касаційному і
наглядовому порядку та прийняття по
них судових рішень належать до сфери
правосуддя і можуть бути оскаржені
лише в судовому порядку відповідно до
процесуального законодавства України.

Отже, суди та судді при розгляді ними
цивільних, господарських,
кримінальних, адміністративних справ
та справ про адміністративні
правопорушення не є суб'єктами владних
повноважень, які здійснюють владні
управлінські функції, і не можуть бути
відповідачами у справах про оскарження
їх рішень, дій чи бездіяльності,
вчинених у зв'язку з розглядом судових
справ.

Процесуальні акти і дії суддів, які
стосуються вирішення питань
підвідомчості судам спорів, порушення
і відкриття справ, підготовки їх до
розгляду, судовий розгляд справ та
прийняття по них судових рішень
належать до сфери правосуддя і можуть
бути оскаржені лише в судовому порядку
відповідно до процесуального
законодавства України. Позасудовий
порядок оскарження актів і дій суддів,
які стосуються здійснення правосуддя,
неможливий.

Однією із основних конституційних
засад судочинства є забезпечення
апеляційного та касаційного
оскарження рішення суду, крім випадків,
встановлених законом.

Виходячи з цього, рішення судів і
відповідно до них дії або
бездіяльність суддів з питань
здійснення правосуддя можуть бути
оскаржені у встановленому законом
порядку, а не шляхом звернення до суду з
відповідним позовом.

Відповідно до частини другої статті 124
Конституції України юрисдикція судів
поширюється на всі правовідносини, що
виникають у державі. Проте в зазначених
вище випадках між позивачами та
суддями (відповідачами) такі
правовідносини не виникають, тому такі
справи не можуть бути підсудні судам
загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом
прав, свобод чи інтересів у
публічно-правових відносинах від
порушень з боку органів державної
влади, оскільки оскаржені позивачем
дії вчинені при здійсненні правосуддя,
а тому законність таких дій може
перевірятися лише судом вищої
інстанції в порядку, передбаченому
процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13
Закону України «Про судоустрій і
статус суддів» судове рішення, яким
закінчується розгляд справи в суді,
ухвалюється іменем України. Таким
чином, суддя виступає як посадова
особа, уповноважена на виконання
функцій держави, а не як приватна особа,
до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до статті 125 Основного
закону України в Україні діють місцеві,
апеляційні, вищі спеціалізовані суди
та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове
рішення до судів вищої інстанції в
порядку та з підстав, визначених у
процесуальному законодавстві. Питання
притягнення судді до відповідальності
врегульовано законами України «Про
судоустрій і статус суддів» та «Про
Вищу раду юстиції».

Таким чином, на сьогодні чинне
законодавство дає можливість
громадянину повною мірою реалізувати
своє право на оскарження судового
рішення та дій судді під час здійснення
правосуддя.

Законність процесуальних актів і дій
(бездіяльності) суддів, вчинених при
розгляді конкретної справи, не може
перевірятися за межами передбаченого
законом процесуального контролю.
Намагання зробити це в конкретній
справі шляхом подання окремого позову
проти судді є протиправним втручанням
у здійснення правосуддя й посяганням
на процесуальну незалежність (статті 126
і 129 Конституції України). Зазначена
правова позиція викладена, зокрема, в
постанові Верховного Суду України від
15 квітня 2008 року.

Як роз'яснено у п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 13 червня 2007
року «Про незалежність судової влади»
роз'яснено, що виключне право перевірки
законності та обґрунтованості судових
рішень має відповідний суд згідно з
процесуальним законодавством.
Оскарження у будь-який спосіб судових
рішень, діяльності судів і суддів щодо
розгляду та вирішення справи поза
передбаченим процесуальним законом
порядком у справі не допускається; суди
повинні відмовляти у прийнятті позовів
та заяв з таким предметом.

Пунктом 1 частини 2 статті 122 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що суддя відмовляє у
відкритті провадження у справі, якщо
заява не підлягає розгляду в судах у
порядку цивільного судочинства.

З врахуванням викладеного, суддя
приходить до висновку про наявність
підстав для відмови у відкритті
провадженні у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Святошинського
районного суду міста Києва, ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди,
оскільки позов пред'явлено до осіб, що
здійснюють правосуддя, та пов'язаний
із здійснення суддями їх професійної
діяльності, тому заявлені вимоги не
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства.

Враховуючи наведене та керуючись ч.1
ст.122, 209-210 Цивільного процесуального
кодексу України, суддя

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті провадження у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Святошинського районного суду міста
Києва, ОСОБА_2 про відшкодування
моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду міста Києва шляхом
подання апеляційної скарги через
Дніпровський районний суд міста Києва
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі, якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

С у д д я