АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1052/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Зосименко С. Г. Доповідач -
Свистунова О.В.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої
В.Ю.,Ремеза В.А.

при секретарі Книш К.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Позивачка звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу.

Свої вимоги мотивує тим, що 12.05.2010
року вона передала відповідачу 72 000 грн.
до 30.11.2010 року, про що позичальник надав
їй розписку.

У зазначений в розписці термін
відповідач свої зобов'язання не
виконав, грошові кошті позивачці не
повернув.

Позивачка просила стягнути з
відповідача на її користь суму боргу у
розмірі 77 917, 81 грн., з яких 72 000 грн.
основна сума боргу, 5917,81 грн. сума 3%
річних та судовий збір у розмірі 779,18
коп.

Рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
28 жовтня 2013 року у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги,
оскільки рішення суду першої інстанції
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, апеляційний суд
дійшов висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
позивачка не надала суду доказів того,
що вона і є ОСОБА_2, оскільки відповідно
до паспорту позивачки її прізвище
ОСОБА_2.

Але з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, у
судовому засіданні було встановлено,
що відповідач дійсно 12 травня 2010 року
отримував у ОСОБА_2 грошові кошти у
розмірі 9 000 доларів США, що
еквівалентно 72 000 грн., та те що в жовтні
2010 року частково повернув суму боргу у
розмірі 1 000 доларів США, та не
заперечував проти повернення усієї
суми боргу.

Також у судовому засіданні було
встановлено, що зміна прізвища
позивачки із «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2»
відбулася у зв'язку із вступленням у
шлюб, що підтверджується матеріалами
справи (ар.с.24).

Крім того, відповідач у судовому
засіданні підтвердив, що брав позику
саме у позивачки.

Колегія суддів, зважаючи на
вищенаведене, приходить до висновку, що
судом першої інстанції було неповно
з'ясовані обставини справи, що призвело
до прийняття невірного рішення, тому
рішення суду підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення, яким
частково задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_2 з наступних підстав.

Відповідно ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК
України розписка є свідченням передачі
позикодавцем визначеної грошової суми,
тобто договір позики сторонами
укладено у письмовій формі, а тому, при
розгляді судом спору щодо договору
позики не може ґрунтуватись на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
одержані позичальником.

Статтею 1049 ч.1 абз.1 ЦК України
передбачено, що позичальник
зобов"язаний повернути позикодавцеві
грошові кошти у тій самій сумі, що були
передані йому позикодавцем у строк та в
порядку, що встановлені договором.
Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено,
що якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов"язаний
сплатити грошову суму відповідно до
ст.. 625 ЦК України, згідно до якої
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов"язання.

Крім того, виходячи з того, що
відповідно до вимог ч.1 ст. 533 ЦК України
грошове зобов"язання має бути виконане
у гривнях, та відповідно до вимог ч.2 ст.
533 ЦК України - якщо у зобов"язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу.

Відповідно до даних НБУ, станом на
12.05.2010 року курс долару США по
відношенню до гривні становить: 1 дол.
США - 7,13 грн. Станом на 23.08.2013 року курс
долару США по відношенню до гривні
становить: 1 дол. США - 7, 99 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд,
перевіривши правильність наданих
розрахунків та погоджуючись з ними
вважає, що вимоги позивачки щодо
стягнення з відповідача на її користь
боргу за договором позики від 12 травня
2010 року - підлягають частковому
задоволенню.

З наступного розрахунку.

Так, борг за договором складає - 9 000
доларів США. Як вбачається з матеріалів
справи, відповідач у жовтні 2010 року
повернув позивачці 1 000 доларів США про
що розписався у розписці і зазначена
обставина не заперечувалась сторонами
у справі.

На сьогоднішній день відповідач
решту боргу не повернув позивачці, тому
сума основного боргу складає 8 000
доларів США, що є еквівалентною 63 944
грн., відповідно ставці НБУ на день
звернення з позовом до суду. Колегія
суддів, перевіривши правильність
наданих розрахунків та частково
погоджуючись з ними вважає, що вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
на її користь боргу за договором позики
від 12.05.2010 року - підлягають частковому
задоволенню.

Крім того, судом встановлено, що
розпискою не встановлено
відповідальність за порушення умов
договору, однак, відповідно до вимог
ст.. 625 ЦК України передбачена
відповідальність за порушення
грошового зобов"язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов"язання, на вимогу кредитора
зобов"язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором.

Відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Враховуючи
вищевикладене, суд, перевіривши
правильність наданих розрахунків та
погоджуючись з ними вважає, що вимоги
позивача щодо стягнення з відповідача
на її користь 3% річних - підлягають
задоволенню з наступного:

63944 грн. - сума боргу;

3% річних складає - 1918,32 грн., з
розрахунку - 63944 грн. : 100 х 3 = 1918,32 грн.;

Як встановлено в ході розгляду
справи, останній платіж відбувся 30.10.2010
року, термін прострочки виплат складає
за період з 01.12.2010р. по 23.08.2013р. - 997 днів,
три відсотки річних від простроченої
суми за кожен день прострочення за
період з 01.12.2010р. по 23.08.2013р. ( за 996 днів)
складає 5 234,65 грн. з розрахунку: 1918,32 грн.
х 997дн. / 365 = 5 239,90 грн.

Тому колегія суддів вважає за
необхідне оскаржуване рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу.

Крім того, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати понесені при розгляді справи, а
саме: витрати пов'язані з оплатою
судового збору у розмірі - 691,83 грн. ,
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
28 жовтня 2013 року - скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 63 944 грн. та
3% річних у розмірі 5 239, 90 грн.,а всього 69
183,90 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 691,83 грн.

В іншій частині позову -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді