Справа № 489/5752/13-ц
Номер провадження 2/489/498/14
РІШЕННЯ

Іменем України

27 лютого 2014 року
місто
Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у
складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

за участю позивача ОСОБА_1, її
представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, її представників
ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Миколаєві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні житловим будинком
шляхом вселення та відшкодування
моральної шкоди,

встановив

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, мотивуючи
свої вимоги тим, що вона є власником
житлового будинку АДРЕСА_1. Власником
68/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в
м. Миколаєві є відповідач.

З моменту набуття позивачем права
власності на вказаний житловий
будинок, вона не може реалізувати свого
права на вільне користування та
розпорядження цією власністю через те,
що відповідач чинить перешкоди у
вільному доступі на територію
домоволодіння, а саме: встановила замок
на калитку, що знаходиться на вході у
двір домоволодіння, яке є спільним для
обох сторін, ключа від якої у неї немає.

Крім того, відповідач утримує на
території домоволодіння собак без її
згоди та з порушенням правил утримання
домашніх собак та котів в м. Миколаєві.

Посилаючись на викладене, позивач
просила суд усунути перешкоди у
користуванні нею житловим будинком
АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача не
чинити їй перешкоди у здійсненні нею
права власності, вселити її з членами
її сім'ї в житловий будинок АДРЕСА_1 в м.
Миколаєві, заборонити відповідачу
утримувати собак на території
домоволодіння по АДРЕСА_1 в м. Миколаєві
та стягнути з відповідача на її користь
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 10 000,00 грн.

В грудні 2013 року ОСОБА_1 надала суду
заяву про збільшення позовних вимог та
просила зобов'язати ОСОБА_4 не чинити їй
перешкоди у здійсненні нею права
користування земельною ділянкою та
подвір'ям загального користування,
виділеними рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16.02.1984
для обслуговування житлового будинку і
господарських споруд за адресою:
АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала з підстав викладених
у позовній заяві. Просила позов
задовольнити.

Представники позивача позов
підтримали, просили задовольнити
позов.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнала, надала письмові
заперечення проти позову.

Представники відповідача заперечували
проти задоволення позову.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено такі обставини та
відповідні правовідносини.

На підставі договору купівлі-продажу
частки житлового будинку, укладеного
21.12.2011, посвідченого приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_1
належить на праві власності 32/100 частки
житлового будинку з відповідною
часткою прилеглих до нього
господарських та побутових будівель та
споруд, що знаходилися за адресою:
АДРЕСА_1

Згідно з рішенням Виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 21.12.2011
за № 2383, 32/100 частинам житлового будинку
з відповідною часткою прилеглих до
нього господарських та побутових
будівель та споруд, що знаходилися за
адресою: АДРЕСА_1 було присвоєно нову
адресу: АДРЕСА_1

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_1
Виконавчим комітетом Миколаївської
міської ради було видане свідоцтво про
право власності на нерухоме майно від
12.05.2012, житловий будинок АДРЕСА_1 у м.
Миколаєві, що складається з житлового
будинку літ. А загальною площею 29,6 кв.
м., житловою площею 29,6 кв. м. (а. с. 16).

Власником 68/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_1 в м. Миколаєві є ОСОБА_4

Позивач зазначає, що з моменту набуття
нею права власності на зазначений
житловий будинок, вона не може
реалізувати свого права на вільне
користування та розпорядження свою
власністю через те, що відповідач
ОСОБА_4 чинить перешкоди у вільному
доступі на територію домоволодіння, а
саме: встановила замок на калитку, що
знаходиться на вході у двір
домоволодіння, яке є спільним для обох
сторін, ключа від якої у неї немає.

Згідно з ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Незважаючи на наявність
зареєстрованого права власності
житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Миколаєві
у ОСОБА_1, а також норми ст. 317 ЦК України,
відповідно до якої власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, відповідач
перешкоджає позивачу у користуванні
територією домоволодіння, яка є
спільною для обох сторін, що
підтверджується неодноразовими
зверненнями позивача до Ленінського РВ
ММУ УМВС України в Миколаївській
області (а. с. 38, 39, 40, 41, 42).

Відповідач в судовому засіданні
пояснила, що чоловік позивача звонив їй
та просив надати доступ до подвір"я, а
згодом зламав замок на хвірткі воріт.

З наданих суду фотографій вбачається,
що замок дійсно приведено у неробочий
стан, однак містяться два запори, якими
ворота можна закрити з середини.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач здійснювала перешкоди
позивачу у користуванні будинком та
вже після звернення до міліції та суду
перестала здійснювати такі перешкоди.

Пункт 7 ст. 92 Конституції України
встановлює, що правовий режим
власності визначається виключно
законами України. Стаття 321 ЦК України
встановлює непорушність права
власності. Зокрема, ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном. Усунення перешкод власник може
вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди
не пов'язані з позбавленням його
володінням майном.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Оскільки відповідач створює перешкоди
позивачу у користуванні та
розпорядженні належним їй житловим
будинком, суд приходить до висновку, що
є всі підстави для задоволення позову в
частині усунення перешкод позивачу в
користуванні власністю шляхом
вселення її в житловий будинок та
зобов'язання відповідача не чинити
перешкоди позивачу у володінні,
користуванні та розпорядженні своїм
майном, в тому числі земельною ділянкою
та подвір'ям, яке рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16.02.1984
виділено в загальне користування
співвласників житлового будинку.
Відповідач зобов"язаний не створювати
перешкоди позивачу у вільному доступі
до частини будинку та земельної
ділянки.

Стосовно вимог позивача про заборону
відповідачу утримувати собак на
території домоволодіння по АДРЕСА_1 у м.
Миколаєві без її згоди, то суд зазначає
таке.

Відповідно до п. 2.4 «Правил утримання
домашніх собак та котів в м. Миколаєві»
домашні тварини, яких утримують
громадяни, є особистою власністю і, як
кожна власність, охороняється законом.
Тварина може бути вилучена у власника
за рішенням суду чи в іншому порядку у
випадках, передбачених діючим
законодавством України.

Відповідно до п. 2. 5 «Правил утримання
домашніх собак та котів в м. Миколаєві»
фізичні та юридичні особи, які
утримують домашніх тварин, зобов'язані
виконувати вимоги нормативно-правових
актів у цій сфері,
санітарно-гігієнічних і ветеринарних
норм та Правил, а також не допускати
порушень прав і законних інтересів
інших фізичних і юридичних осіб та не
створювати загрози безпеці людей, а
також інших тварин.

Пунктом 2.6 зазначених правил
встановлено, що у квартирах, дворах, де
проживає кілька сімей, допускається
утримання домашніх тварин лише за
письмовою згодою всіх мешканців
квартири або двору. При цьому не
дозволяється утримувати їх в місцях
загального користування (коридори,
сходові площадки, горища, підвали тощо).

Оскільки житловий будинок розділено в
натурі, визначено порядок користування
земельною ділянкою, суд вважає, що
позивач правомірно вимагає заборонити
відповідачу утримувати собак у частині
будинку, що є її власністю та на
земельній ділянці, що їй відведена.
Щодо земельної ділянки, яка перебуває у
загальному користуванні сторін, то суд
виходить з того, що вона визначена
сторонам для проходу, проїзду тощо та
її використання для розміщення та
утримання собак має здійснюватись за
домовленістю обох співвласників.

Таким чином, вимоги позивача щодо
заборони відповідачу утримувати собак
на території домоволодіння без надання
її згоди обґрунтовані та підлягають
частковому задоволенню, а саме в
частині утримання собак у
домоволодінні, що належить позивачу та
на території подвір'я, що знаходиться в
загальному користуванні. Суд не вважає,
за необхідне обмежувати право
відповідача щодо утримання собак на
своїй земельній ділянці та
домоволодінні з обов'язковим
дотриманням вищезазначених правил їх
утримання та забезпечення безпеки
оточуючих.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка завдала, за
наявності її вини.

Суд вважає, що відповідачем позивачу,
також було заподіяно моральну шкоду,
яка полягає у душевних стражданнях у
зв'язку із неможливістю користуватися
та розпоряжатися своїм майном, а тому
суд вважає за можливе стягнути з
відповідача на її користь компенсацію
моральної шкоди, разом із тим, суд
вважає, що з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню
компенсація моральної шкоди в сумі 200
грн.

Що стосується вимог позивача про
стягнення з відповідача на її користь
витрат на правову допомогу, то
відповідно до ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні, а тому витрати на правову
допомогу підлягають стягненню в сумі 2
000 грн. Розмір витрат на правову
допомогу заявлений в межах граничного
розміру та підтверджується квитанцією
(а. с. 9).

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши докази долучені до
матеріалів справи щодо їх належності і
допустимості, оцінивши їх в сукупності,
суд дійшов висновку про те, що позов
обґрунтований і підлягає частковому
задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню витрати по оплаті
судового збору в сумі 344,1 грн., що були
понесені позивачем у справі і
документально підтверджені,
пропорційно задоволеної частини вимог.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК
України суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод у користуванні житловим
будинком шляхом вселення та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в житловий будинок
АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди
ОСОБА_1 у здійсненні нею права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
та користування земельною ділянкою та
подвір"ям загального користування,
виділеними рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16.02.1984
шляхом надання вільного доступу до її
будинку та частини земельної ділянки.

Заборонити ОСОБА_4 утримувати собак на
території домоволодіння АДРЕСА_1 та
земельній ділянці подвір"я, яка
перебуває в загальному користуванні
без надання письмової згоди ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н.,
НОМЕР_1 виданий 12.08.1999 Ленінським РВ ММУ
УМВС України в Миколаївській області
на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 200 грн.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
витрати на правову допомогу в розмірі
2000 грн. та судовий збір в розмірі 344,1
грн.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Ленінський районний суд
м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
В. В.
Кокорєв