Справа № 369/5991/13-ц
Головуючий у І інстанції Пінкевич
Н.С.Провадження № 22-ц/780/402/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 45
УХВАЛА

Іменем України

16 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,
поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року позивач звернулась до
суду із указаним позовом.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 12
березня 2012 року, ОСОБА_3, з яким вона
проживала однією сім'єю без реєстрації
шлюбу 11 років поспіль, одноосібно
розірвав з нею фактичні шлюбні
стосунки і вони припинили спільне
проживання. Таке рішення відповідача
було для неї несподіваним, оскільки
починаючи із 2001 року, ні вона, ні
відповідач не перебували у іншому
шлюбі, під час перебування у фактичному
шлюбі вони спільно придбавали рухоме і
нерухоме майно. В даний час відповідач
заявляє, що все це майно є його
особистою власністю, залишив у себе всі
документи на майно, та відмовляється
проводити поділ майна.

У позовній заяві позивач зазначала, що
у травні 2001 року вона познайомилась з
відповідачем. З березня 2002 року вони
почали проживати як одна сім'я.
Спочатку за обопільною згодою
відповідач проживав у себе із своїми
дітьми, вона - із донькою, що було зручно
і для відвідування школи та лікування.
Разом з тим це вже була сім'я, з своїм
розподілом обов'язків. Позивач
познайомилась з родичами відповідача,
всі свята святкували разом, проводили
вільний час разом. В квартирі
відповідача вона прибирала, готувала
їжу на тиждень. Коли діти підросли вона
інколи залишалась на ніч.

Ще з 2001 року відповідач стверджував, що
вони одна сім'я, тому в 2001 році придбав
земельну ділянку, а з 2002 року вони
почали будівництво житлового будинку
для спільного проживання сім'ї.
Будівництво проводилось за спільні
кошти, вона приймала участь в дизайні,
розтановки меблів. У 2007 році
будівництво будинку було завершено та
у серпні 2008 року вони туди заселились. В
даному будинку донька позивача мала
окрему кімнату, запрошувала туди своїх
гостей. У серпні 2011 року сторони подали
заяву про реєстрацію шлюбу, але в день
реєстрації шлюбу, 04 листопада 2011 року,
відповідач раптово передумав
реєструвати шлюб. У березні 2012 року
відповідач повідомив позивача, що
розриває стосунки, а у травні вона
виїхала з будинку разом з донькою,
забравши свої речі.

Позивач вказала, що за час спільного
проживання вони придбали автомобіль та
інші речі, які після припинення
фактичних шлюбних відносин вони
розділити в добровільному порядку не
можуть.

ОСОБА_2 просила суд встановити факт
проживання однією сім'єю із ОСОБА_3 з
березня 2002 року по 12 березня 2012 року,
факт спільного проживання однією
сім'єю за адресою: АДРЕСА_3 з вересня 2008
року до 13 березня 2012 року; визнати за
нею право власності на 12 частину
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_3, та провести розподіл
нерухомого майна - виділивши їй
автомобіль Hyundai іх-35, державний
номерний знак НОМЕР_1, 2010 року випуску,
вартістю - 192 000 грн.; виділивши ОСОБА_3
наступне майно на загальну суму 192 000
грн.-

а саме кухонні меблі (шафи - 5 шт., тумби -
5 шт.) - 24 000 грн.,

набір м'яких меблів (диван - 1 шт., крісла
2 шт.) - 14 000 грн..

набір шаф-купе (шафи - 3 шт.. шафи купе - 2
шт.) - 35 000 грн.,

меблі ванної кімнати (тумба - 1 шт.) - 5 000
грн.,

спальний гарнітур (ліжко - 1 шт., тумби - 2
шт.) - 18 000 грн.,

столи (журнальний - 1 шт., кухонний - 1 шт.)
- 6 500 грн.,

набір плетених меблів - 3 000 грн.,

холодильник Liebher (1 шт.) - 8 000 грн.,

сантехніку (кранові вузли, умивальники,
унітази) - 5 000 грн.,

мікрохвильову піч Samsung (1 шт.) - 1 600 грн.,

телевізори LCD Samsung (4 шт.) - 25 000 грн.,

варочну поверхню та духову шафу - 4 900
грн.,

пральну машину - 3 000 грн.,

ванну з гідромасажем - 8 000 грн.,

душові кабіни (1 шт.) - 16 000 грн.,

меблі гардеробної - 15 000 грн.;

- зобов'язати відповідача повернута
ОСОБА_2 особисті речі: меблевий набір
дитячої кімнати - 5 000 грн., срібний
сувенірний набір - 8 000 грн.; стягнути з
відповідача на її користь судові
витрати по оплаті правової допомоги в
розмірі - 8 000 грн. та судового збору в
розмірі 3 219 грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Встановлено факт проживання
однією сім'єю ОСОБА_2 і ОСОБА_3 із січня
2009 року по лютий 2012 року.

Не погоджуючись з рішеннями суду,
позивач і відповідач подали апеляційні
скарги. Позивач ОСОБА_2 просила
скасувати рішення, ухвалити нове
рішення про задоволення її вимог, крім
того просила в апеляційній скарзі
стягнути із відповідача на її користь
195 298,50 грн., що складає 12 частини від
ринкової вартості сумісно
побудованого будинку, а в разі
неможливості виконання ч.5 ст. 71
Сімейного Кодексу України просила
скасувати договір дарування спірного
будинку від 21 березня 2013 року.

Відповідач ОСОБА_3 просив скасувати
рішення суду в частині задоволених
позовних вимог, ухвалити нове рішення
про відмову в позові в повному обсязі. В
апеляційних скаргах посилалися на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Cудом першої інстанції встановлено, що
08 травня 2001 року між ОСОБА_5,
ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_6 був
укладений договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1.( т.1, а.с. 13).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 розірвано 08
листопада 2001 року ( т.1 а.с.
14).

Відповідно до ст. 3 Cімейного кодексу
України сім'я є первинним та основним
осередком суспільства. Сім'ю складають
особи, які спільно проживають,
пов'язані спільним побутом, мають
взаємні права та обов'язки. Подружжя
вважається сім'єю і тоді, коли дружина
та чоловік у зв'язку з навчанням,
роботою, лікуванням, необхідністю
догляду за батьками, дітьми та з інших
поважних причин не проживають спільно.
Дитина належить до сім'ї своїх батьків
і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Права члена сім'ї має одинока особа.
Сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_2,
разом із донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3,
проживала за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3
із сином ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали
за адресою: АДРЕСА_2. Дочка відповідача,
ОСОБА_9, на час знайомства сторін мала
свою сім'ю. Дочка із сім'єю проживала
разом із батьком.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 21 Cімейного
кодексу України шлюбом є сімейний союз
жінки та чоловіка, зареєстрований у
державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Положення ч..2 статті 3 Cімейного кодексу
України, згідно з яким подружжя
вважається сім'єю і тоді, коли дружина
та чоловік, у зв'язку з навчанням,
роботою, лікуванням, необхідністю
догляду за батьками, дітьми та з інших
поважних причин не проживають спільно,
стосуються лише офіційно
зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України,
позивачем не надано суду доказів, які б
свідчили, що в період із 2002 року по 2009
рік ОСОБА_2 і ОСОБА_3 проживали однією
сім'єю в розумінні положень ст. 3
Сімейного Кодексу України. Крім того,
відповідно до вимог норм діючого
процесуального законодавства,
встановлення такого факту можливе лише
із 01 січня 2005 року. Позивач, у своїй
позовній заяві зазначала, що роздільне
проживання її із відповідачем було
зумовлено необхідністю догляду за
дочкою, оскільки вона часто хворіла,
крім того у відповідача проживала
старша донька із своєю сім'єю, що не
давало їй можливості перебувати у
відповідача вдома. Доказів наявності
спільного бюджету, ведення спільного
господарства, позивач суду не надала.
Посилання ОСОБА_2 на представлені нею
фото ( т.1 а.с.21-60, 231-241), на яких
відображені певні події - святкування
днів народження, знаходження на
відпочинку, відвідування батьків не є
переконливим доказом спільного
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як дружини
та чоловіка, і не підтверджують такого
факту, тому суд дійшов вірного
висновку, що відсутні належні та
допустимі доказі проживання ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 однією сім'єю чоловіка та жінки
без реєстрації шлюбу з березня 2002 року
по січень 2009 року.

Відповідно до декларації про
готовність об'єкту до експлуатації,
житловий будинок АДРЕСА_3 закінчений
будівництвом в 2007 році ( т.1 а.с. 102-103).

Як видно із матеріалів справи, позивач
зазначала, що в житловому будинку вони
почали проживати спільно із ОСОБА_3 із
початку 2009 року, а на початку 2010 року до
будинку переїхала дочка позивача -
ОСОБА_7, у якої в будинку була своя
кімната. Крім того, як пояснювала
позивач, із будинку вони із дочкою
виїхали у лютому 2012 року, забрали
особисті речі у травні 2012 року.

Відповідач, доказів, які б
спростовували дані обставини ні суду
першої інстанції, ні суду апеляційної
інстанції не надав. За наведених
обставин, суд дійшов вірного висновку
про достатність доказів на
підтвердження факт проживання однією
сім'єю з відповідачем з січня 2009 року по
лютий 2012 року.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу
України визначено, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Положення ст. 74 Сімейного кодексу
України передбачають, що майно, набуте
за час спільного проживання жінки та
чоловіка однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, належить їм на праві спільної
сумісної власності, набрали чинності з
1 січня 2004 року.

Статтею 57 Сімейного кодексу України
передбачено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 Сімейного кодексу
України об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя може бути
будь-яке майно, за винятком виключеного
з цивільного обороту. Якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного кодексу України
визначено, що при здійснені подружжям
права спільної сумісної власності
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

Статтями 68, 69 Сімейного кодексу України
встановлено, що розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу.
А отже дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Згідно із ст. 70 Сімейного кодексу
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного
Кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року
поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 Сімейного
кодексу України та ст. 372 ЦК України.
Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 Сімейного кодексу України
ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до
частин 2, 3 ст. 325 ЦК України
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 Сіменого кодексу
України).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, вв тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
Сімейного кодексу України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Як вказувалось вище, згідно зі статтею
74 Сімейного кодексу України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 Сімейного кодексу
України.

Тобто при застосуванні статті 74 СК
України слід виходити з того, що
указана норма поширюється на випадки,
коли чоловік і жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі та між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю, а також якщо вони
проживають однією сім'єю без шлюбу в
період, протягом якого придбано
спірного майно.

Отже, якщо сторони й перебували у
фактичних шлюбних відносинах, але не
проживали разом на період придбання
спірного майна, незалежно від причин,
положення статті 74 Сімейного кодексу
України на ці правовідносини не
поширюється.

Сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірний житловий будинок розпочатий
будівництвом у 2004 році, закінчений у 2007
році, тобто на час його будівництва
сторони спільно не проживали, позивач
не надала доказів на підтвердження
вкладання коштів у його будівництво,
тому висновок суду про відмову у
задоволенні позовних вимоги про
визнання за ОСОБА_2 права власності на 12
частину житлового будинку, поділ його в
натурі, є вірним і обгрунтованим.
Надані позивачем квитанції про
придбання будівельних матеріалів на
підтвердження обставин її участі у
будівництві будинку, суд апеляційної
інстанції не бере до уваги, оскільки
дані квитанції не свідчать, що
будівельні матеріали придбавалися
саме позивачем і для будівництва
спірного будинку, на відміну від
квитанцій наданих відповідачем, які
оформлені на нього. Доказів того, що в
даний час відповідач будував іншій
будинок, чи проводив будь - які інші
будівельні роботи суду не надано.

Пред'являючи вимоги про поділ рухомого
майна, автомобіля, речей домашнього
вжитку позивачем ОСОБА_2 та її
представниками не подано доказів на
підтвердження часу придбання речей, їх
вартості на час купівлі та на час
розподілу, наявності вказаних речей,
тому вірним є висновок про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

Як видно із матеріалів справи, 23
березня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10,
ОСОБА_5 укладений договір дарування
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_3. (т. 1 а.с. 228).
Будь-яких вимог щодо визнання
вказаного договору недійсним, його
розірвання, в установленому законом
порядку позивач не заявляла.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог заявлених у суді першої
інстанції, відповідно до
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
вважає рішення законним та
обґрунтованим, постановлено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, відповідає
фактичним обставинам справи, доводи
апеляційних скарг не спростовують
висновків суду першої інстанції, тому
колегія суддів не вбачає підстав для
скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3-
відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 06
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: