Справа №256/4482/2013ц
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2014 р. Калінінський районний
суд м. Донецька у складі:

головуючого судді - Гавриленка О.М.

при секретарі - Ткачі А.Г,

за участі представника позивачки -
адвоката ОСОБА_1 та відповідача,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Звернувшись до суду у червні 2013 р.
та уточнивши позовні вимоги під час
провадження у справі, позивачка
просила поділити майно придбане нею за
період шлюбу з відповідачем ОСОБА_3 у
вигляді квартири у м. Донецьку,
приміщення магазину у м. Донецьку,
автомобілю, двох квартир у м. Євпаторія
та будівельних матеріалів від
будівництва житлового будинку у м.
Донецьку. В порядку поділу вказаного
майна, просила виділити їй приміщення
магазину, одну квартиру у м. Євпаторія
та будівельні матеріали, решту майна
залишивши за ОСОБА_3. Підтримавши
заявлені вимоги у суді, представник
позивачки пояснювала, що ОСОБА_2
перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 з 1993 р. по 2011
р. Під час шлюбу сторонами було нажито
вказане майно. Запропонований
позивачкою порядок поділу майна
здійснений нею в інтересах сторін та
підлягає задоволенню судом, оскільки
вона є ПП та здійснює господарську
діяльність у магазині, який просить
залишити за собою. Дві квартири у м.
Євпаторія просила поділити порівну,
визнавши за кожним з подружжя право
власності на одну з них. Житловий
будинок придбаний сторонами під час
шлюбу був знесений та на його місці
сторонами було зведено недобудований
житловий будинок, право власності на
будівельні матеріали якого позивачка
просила визнати за собою. Крім того,
автомобіль та квартиру у м. Донецьку
просила залишити за відповідачем,
оскільки він має посвідчення водія та
здійснює експлуатацію машини та у
нього в користуванні перебуває
квартира. Зустрічний позов ОСОБА_2
визнавала частково, з порядком та
обсягом майна також у повному обсязі не
погоджувалась. Так, позивачка вважає що
житловий будинок та земельна ділянка
не можуть бути включені до об'єму
спільного сумісного майна, оскільки
земля приватизована була нею особисто
та становить її приватну власність, а
житловий будинок за згодою подружжя
був знесений. Гараж також на думку
позивачки не є об'єктом спільного майна
подружжя, оскільки він не є приватною
власністю жодного з них, тоді як
перебуває у кооперативі, членом якого є
її син ОСОБА_4.

Відповідач позовні вимоги ОСОБА_2
визнав частково, в частині об'єму
спільно нажитого майна частково не
погоджувався та порядок його поділу
також частково не визнавав. Звернувся
до суду із зустрічним позовом, просив
магазин, житловий будинок та земельну
ділянку поділити порівну по ? частині
за кожним з колишнього подружжя.
Квартиру у м. Донецьку просив залишити
за собою, тоді як гараж та автомобіль
просив залишити за колишньою дружиною.

Перевіривши матеріали справи, суд
вважає первісний позов ОСОБА_2
обґрунтованим та підлягаючим
задоволенню у повному обсязі, тоді як
зустрічний позов ОСОБА_3 частково
обґрунтованим і підлягаючим
частковому задоволенню за підставами,
передбаченими ст,ст 60, 63 СК України,
ст,ст. 13, 22, 28 КпШС України, п. 1 розд. VII
"Прикінцевих положень" Сімейного
кодексу України.

За вимогами останніх, зокрема, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. До сімейних відносин, які вже
існували на 01.01.04 р, норми СК
застосовуються в частині лише тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Рівність прав і
обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в
себе також їх рівність у майнових
відносинах, які регулюються
положеннями СК України та ЦК України.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.97 р. відповідно до Закону N 475/97-ВР від
17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи
та пояснень сторін, 16.11.1993 р. між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 було укладено шлюб,
зареєстрований у ВРАЦС Калінінського
району м. Донецька, актовий запис № 738.
За рішенням місцевого суду від 20.06.2011 р.
шлюб між сторонами було розірвано.

За час подружнього життя за сторонами
було зареєстровано наступне майно:

житлова трикімнатна квартира АДРЕСА_1 в
Калінінському районі м. Донецька
загальною площею 58,5 кв.м., житловою
площею 42,2 кв.м, зареєстрована за ОСОБА_3
згідно договору купівлі-продажу
квартири від 19.02.2007 р;

нежитлове вбудоване приміщення
магазину АДРЕСА_4 м. Донецька площею 114,5
кв.м, зареєстровано за ОСОБА_2 на
підставі договору купівлі-продажу від
14.08.2002 р;

автомобіль НОМЕР_1 зареєстрований за
ОСОБА_3;

житлова квартира АДРЕСА_2, АРК,
загальною площею 94,7 кв.м, житловою 53,3
кв.м. зареєстрована за ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 08.10.2008 р;

житлова квартира АДРЕСА_3, АРК,
загальною площею 115,5 кв.м, житловою 69,8
кв.м. зареєстрована за ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 05.06.2008 р;

житловий будинок з надвірними
побудовами АДРЕСА_5 зареєстрований за
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 13.10.2007 р.

земельна ділянка, площею 0,0931 га по
АДРЕСА_5 зареєстрована за ОСОБА_2 на
підставі держакту на земельну ділянку
від 23.03.2010 р.

Відповідно до довідки АК «Витязь»
ОСОБА_3 є членом АК «Витязь», гаражний
бокс НОМЕР_3 на підставі рішення
Калінінського виконкому №424 від 09.12.1992
р. та рішення міськвиконкому №197/5 від
21.05.1999 р.

Наведені фактичні обставини справи
підтверджені документально та ставити
під сумніви які суд не убачає підстав.

Таким чином судом задовольняються
вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі з огляду
на наступне. Так вимоги ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності (в
порядку поділу майна) на нежитлове
вбудоване приміщення магазину АДРЕСА_4
площею 114,5

кв.м. вартістю згідно експертизи 965866
грн. заслуговують на увагу. Судом
враховується, що вказане приміщення
використовується ОСОБА_2 за
призначенням для господарської
діяльності одноособово та вона є ФОП з
1995 р. Крім того, на користь цього поділу
безумовно свідчать неприязні стосунки
колишнього подружжя, що об'єктивно
унеможливлює визнання по ? за кожним з
подружжя права власності на
приміщення. Зазначене підтверджене
численними зверненням колишнього
подружжя до правоохоронних органів та
постановою місцевого суду від 16.01.2012 р.
про припинення кримінальної справи у
відношенні ОСОБА_3 за ст. 129 ч.1 КК
України. А тому вимоги ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності в
порядку поділу майна на вказане
приміщення задовольняються судом і як
наслідок суд відмовляє у позові ОСОБА_3
в цій частині. Також з цих же підстав
підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2
про визнання за нею права власності на
квартиру АДРЕСА_2 у м. Донецьку вартістю
771616 грн.

Крім того, судом задовольняються
вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на будівельні матеріали
недобудованого будинку АДРЕСА_5 з
огляду на наступне. Дійсно будинок було
придбано колишнім подружжям за час
шлюбу у 2007 р. проте він був знесений та
на його місці почались будівельні
роботи під будівництво нового будинку,
які на цей час не завершені. Зазначені
обставини у повному обсязі були
підтверджені сторонами у справі. Крім
того, діючим законодавством
передбачено, якщо право власності на
нерухоме майно підлягає державній
реєстрації, то це право виникає з
моменту державної реєстрації (ст.331 ЦК
України). Між тим сторонами не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження факту набуття сторонами
права власності на вказаний будинок.
Таким чином, до завершення будівництва
особа вважається власником лише
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва. За викладеним вимоги
ОСОБА_2 про визнання за нею права
власності на будівельні матеріали
вартістю 19105 грн. підлягають
задоволенню. Звідси загальна вартість
майна яке суд залишає за ОСОБА_2 складає
1756587 грн.

Також суд вважає за можливе
задовольнити позов ОСОБА_3 в частині
визнання за ним права власності на
квартиру АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_3
Оскільки вказані квартири є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та на визначеному судом
поділі сторони не заперечували. Що
стосується бажання ОСОБА_3 у судових
дебатах щодо залишення за ним меншої
квартири у м. Євпаторія, суд знаходить
їх такими що суперечать його
зустрічним вимогам та є штучним
бажанням і було висловлено ним під
умовою наступного рішення суду, якщо
воно буде прийнято не на його користь.

Поряд з викладеним, не приймаються до
уваги вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним
права власності на ? частину земельної
ділянки та житлового будинку по
АДРЕСА_5. Так житловий будинок за
взаємною згодою подружжя було
зруйновано та сторони на його місці
почали будівництво нового будинку,
який по цей час не є добудованим. Тобто,
до завершення будівництва особа
вважається власником лише матеріалів,
які були використані в процесі цього
будівництва, право власності на
вартість яких суд визнає за ОСОБА_2.
Посилання ОСОБА_3 на те, що експертизою
було суттєво зменшено вартість
матеріалів судом не приймаються до
уваги оскільки не мають визначального
значення та об'єктивно нічим не
підтверджено. Тому судом було
відмовлено у проведенні додаткової
експертизи щодо вартості будівельних
матеріалів через відсутність підстав
ставити під сумніви висновки
компетентних органів.

Вимоги ж ОСОБА_3 про визнання за ним
права власності на ? частину земельної
ділянки судом взагалі не приймаються
до уваги, оскільки за змістом ч. 5 ст. 61
Сімейного кодексу України, яка набрала
чинності 09 лютого 2011 року, об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя є земельна ділянка, набута
внаслідок безоплатної передачі її
одному із подружжя із земель державної
або комунальної власності, у тому числі
приватизації. А тому враховуючи, що

ОСОБА_2 отримала внаслідок
приватизації у приватну власність
спірну земельну ділянку до 09 лютого 2011
року, а саме 23 березня 2010 р. місцевий
суд приходить до висновку, що вказана
земельна ділянка не є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
А тому вимоги ОСОБА_3 в цій частині не
підлягають задоволенню та є не
спроможними.

Крім того, не приймаються до уваги
вимоги ОСОБА_3 про включення до обсягу
спільно нажитого майна гаражу в АК
«Витязь» з огляду на наступне. Так
судом враховуються роз'яснення, що
містяться у п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 28
червня 1991 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ, пов'язаних із
діяльністю гаражно - будівельних
кооперативів», зокрема наступне: у
справах про право на пай і на гараж суди
повинні виходити з того, що член ГБК,
який повністю вніс свій пай за гараж,
наданий йому у користування, набуває
право власності на це майно і вправі
розпоряджатись ним на свій розсуд.
Належних та допустимих доказів що
хтось з колишнього подружжя є чи був
членом вказаного кооперативу та який
би вніс пайовий внесок за гараж
матеріали справи не містять. Між тим, як
убачається із довідки АК «Витязь» від
20.11.2013 р. членом цього кооперативу є син
сторін ОСОБА_3 Тому спірний гараж не є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та вимоги ОСОБА_3 в
цій частині не є спроможними.

Також не підлягають задоволенню вимоги
ОСОБА_3 про визнання права власності на
автомобіль НОМЕР_2 за позивачкою
ОСОБА_2, оскільки цей автомобіль
перебуває у користуванні самого
відповідача. Крім того саме він має
водійське посвідчення та здійснює
експлуатацію вказаного автомобілю. А
тому саме за Терещенком суд визнає
право власності на вказаний
автомобіль. Звідси загальна вартість
майна яке суд залишає за ОСОБА_3 складає
1881270 грн.

За викладеним загальна вартість майна,
що підлягає поділу складає 3637857 грн.
(1881270+1756587) Звідси суд виходить з
рівності часток, а тому кожний з
подружжя мав би отримати майно
вартістю 1818928,5 грн. Таким чином, з
ОСОБА_3 підлягає стягненню 62341,5 грн.
(1818928,5-1881270) у якості грошової
компенсації в частинах розподіленого
спільного майна подружжя.

В цілому ж позов ОСОБА_2 підлягає
задоволенню у повному обсязі, тоді як
позов ОСОБА_3 підлягає частковому
задоволенню.

Керуючись ст,ст 10-11, 60, 209, 212-214 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
нежитлове вбудоване приміщення
магазину АДРЕСА_4, площею 114,5 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
квартиру АДРЕСА_2 у м. Євпаторія, АРК,
загальною площею 94,7 кв.м. житловою 53,3
кв.м.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
будівельні матеріали у вигляді
недобудованого житлового будинку
АДРЕСА_5 загальною вартістю 19105 грн.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 58,5
кв.м, житловою площею 42,2 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_3 у м. Євпаторія, АРК,
загальною площею 115,5 кв.м, житловою
площею 69,8 кв.м.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
автомобіль НОМЕР_2.

В решті позову ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в рахунок
компенсації між ? вартості майна, що
підлягає поділу 62341,5 грн. на користь
ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Донецької області через суд
першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення, а особи, які
брали участь у розгляді справи, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя -

25.02.2014