У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого: Макарчука М.А.,

Суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А., Юровської
Г.В.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання частково
недійсним договору дарування та
визнання права власності на частину
будинку,

за касаційними скаргами ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення
Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 09
вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 07 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати в
частині 7/16 недійсним договір дарування
будинку

АДРЕСА_1, укладений 27 березня 2004 року
між ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
визнання права власності на 7/16 частин
даного будинку за позивачем, мотивуючи
тим, що йому як члену колишнього
колгоспного двору належало 4/16 частин
будинку на 3/16 в порядку спадкування
після смерті дружини ОСОБА_9, яка
померла в ІНФОРМАЦІЯ_1 році.

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від 09
вересня 2013 року позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано недійсним у
частині 7/16 частин будинку договір
дарування будинку від 27
березня 2004 року, укладений між ОСОБА_8
та ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7, посвідчений
державним нотаріусом Тисменицької
районної державної нотаріальної
контори Колтун С.В. та зареєстрований у
реєстрі за № 1-718. Визнано за ОСОБА_4
право власності на 7/16 частин будинку
АДРЕСА_1 загальною вартістю 33 825 грн з
підстав належності йому 4/16 частин на
праві спільної сумісної власності та
3/16 частин - у порядку спадкування за
законом після померлої ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 07
жовтня 2013 року рішення районного суду в
частині визнання недійсним 7/16 частин
будинку та визнання за ОСОБА_4 право
власності на 7/16 частин даного будинку
змінено. Визнано частково недійсним у
розмірі 1/4 частин будинку договір
дарування будинку АДРЕСА_1 від 27
березня 2004 року, укладений між ОСОБА_8
та ОСОБА_6, ОСОБА_7, посвідчений
державним нотаріусом Тисменицької
районної державної нотаріальної
контори

Колтун С.В. та зареєстрований у реєстрі
за №1-718. Визнано за

ОСОБА_4 право власності на 1/4 частину
будинку АДРЕСА_1, балансова вартість
спірного будинку 33 825 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, порушує питання про скасування
ухвалених у справі судових рішень,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм матеріального та
процесуального права, із ухваленням
нового рішення у справі про відмову в
задоволенні позовних вимог у повному
обсязі.

ОСОБА_4 у поданій до суду касаційній
скарзі ставить питання про скасування
рішення суду апеляційної інстанції та
залишення в силі рішення суду першої
інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням апеляційним судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги місцевий
суд виходив із того, що спірний будинок
відносився до колгоспного двору,
членом якого був позивач, його дружина
та батьки дружини. З цих підстав вважав,
що позивачу на праві спільної сумісної
власності належить 4/16 частина, і в
порядку спадкування після смерті
дружини 3/16 частини.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
ухвалюючи нове рішення, апеляційний
суд погодився з висновком місцевого
суду в частині набуття позивачем права
на ј частину майна у колгоспному дворі,
але вважав, що позивач не прийняв
спадщини після смерті дружини,
виселившись із будинку.

Проте з висновками апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки суд в
порушення вимог статей 213, 214, 303 ЦПК
України неповно з'ясував обставини, що
мають значення для правильного
вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу
предметом доказування під час
судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України в
редакції 1963 року, для придбання
спадщини необхідно, щоб спадкоємець її
прийняв.

Не допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями.

Прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном;

2) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті
дії повинні бути вчинені протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.

Місцевим судом встановлено, що будинок
АДРЕСА_1 належив до колгоспного двору,
членами якого були позивач, його
дружина ОСОБА_9 та батьки дружини -
батько ОСОБА_12 та мати ОСОБА_8

Судом також встановлено, що у 1994 році
помер батько дружини - ОСОБА_12, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла його дружина -
ОСОБА_9, спадщину після смерті якої
прийняв позивач та мати померлої.

27 березня 2004 року ОСОБА_8 подарувала
будинок АДРЕСА_1 відповідачам
ОСОБА_6, ОСОБА_6, ОСОБА_7 по 13 його
частини.

Заперечуючи право позивача на спірне
майно відповідачі зазначали, що
спірний будинок належав їх батьку на
праві власності на підставі свідоцтва
про власність від 12 вересня 1989 року, яке
в установленому законом порядку не
спростоване.

На підставі зазначеного свідоцтва їх
мати ОСОБА_8 успадкувала після смерті
чоловіка, а їх батька, спірний будинок в
повному обсязі з отриманням 03 вересня
2002 року свідоцтва про право власності
на спірний будинок, яке також позивачем
не оскаржене.

Зазначені обставини були відомі
позивачу, оскільки 17 січня 2003 року
позивач звертався до суду з позовом до
ОСОБА_8 про визнання права власності на
частину спірного будинковолодіння та
про виділ частки із спільної власності.

З цих підстав просили застосувати
правові наслідки закінчення строків
позовної давності і відмовити у позові
в разі його обґрунтованості.

Відхиляючи заперечення відповідачів,
місцевий суд не перевірив викладені у
запереченнях обставини. Пославшись на
те, що правоустановчі документи
(свідоцтва про право власності на
будинок на ім'я ОСОБА_12 та ОСОБА_8)
припинили дію у зв'язку із укладанням
договору дарування, а тому не
підлягають перевірці, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що
позовні вимоги ґрунтуються саме не
запереченні прав відчужувача у
договорі дарування на спірне майно.

Не перевірені цим судом і обставини,
якими відповідачі доводили пропуск
позивачем позовної давності, оскільки
про порушене право власності на спірне
майно позивач знав ще у 2003 році при
зверненні до суду.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення місцевого
суду, апеляційний суд належним чином
не перевірив доводів сторін щодо
предмету судового спору.

Так, скасовуючи рішення місцевого суду
в частині позовних вимог про набуття
позивачем права власності на частину
спірного будинку в порядку спадкування
після смерті дружини шляхом вступу у
фактичне володіння, апеляційний суд
пославшись на те, що після смерті
дружини позивач перестав проживати в
будинку, не дав правової оцінки доказам
про користування позивачем спірним
майном і не вказав у своєму рішенні
дату, з якої позивач не проживав у
ньому.

Не перевірені апеляційним судом і
доводи відповідачів про належність
спірного майна їх батькам на підставі
належних правоустановчих документів,
які позивачем не оскаржені в
установленому законом порядку. Крім
того, встановивши факт порушення права
власності позивача на спірний будинок,
апеляційний суд не перевірив заяву
відповідачів про застосування
правових наслідків закінчення строку
позовної давності, оскільки про
порушене право власності позивач знав
ще до укладання договору дарування.

Оскільки апеляційним судом неповністю
встановлені обставини, що мають
істотне значення для розгляду справи,
то ухвалене рішення підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 07
жовтня 2013 року скасувати, а справу
направити на новий апеляційний
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Нагорняк В.А.

Юровська Г.В.