Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц/778/873/14
Головуючий у 1 інстанції: Мінгазов Р.В.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого судді:Онищенко
Е.Асуддів:Ломейко В.О. Кухаря С.В.при
секретаріЕвальд Д.Д.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Запорізького
районного суду Запорізької області від
26 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи:
Орган опіки та піклування Запорізької
районної державної адміністрації,
Орган опіки та піклування
Михайлівської районної державної
адміністрації, Опікунська рада
Долинської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, прокуратура Запорізького
району Запорізької області, Комунальна
установа «Запорізький обласний центр
соціально-психологічної реабілітації
дітей» про позбавлення батьківських
прав, встановлення піклування та
визначення місця проживання дитини та
за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та
піклування Запорізької районної
державної адміністрації, Орган опіки
та піклування Михайлівської районної
державної адміністрації, про
визначення місця проживання дитини.

В С Т
А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з вказаним позовом посилаючись на
те, що вона є бабусею малолітньої
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з липня 2007 року по
теперішній час остання проживала разом
в її родині за адресою: АДРЕСА_1. Зі
своїми батьками, ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
дитина практично не бачиться, а з
моменту розірвання шлюбу, тобто з 25.09.2009
року стосунки з батьками зовсім
перервалися. Проживаючи в родині
позивачки малолітня ОСОБА_8, чотири
роки відвідувала дитячий садок а з 2012
року пішла до першого класу
Новозапорізької ЗОНІ. Загалом ОСОБА_8
проживає в родині позивачки приблизно
сім років, за цей час її біологічні
батьки жодного разу не цікавились її
життям, не приймати участь у її
вихованні.

У зв'язку з викладеним, позивачка,
посилаючись на те, що ОСОБА_6 дитина
потрібна тільки для того, щоб
отримувати на неї грошову допомогу, а
також на те, що вона та ОСОБА_7 тривалий
час не виконують свої обов'язки щодо
дитини, передбачені ст.ст. 141, 150 СК
України, просить суд позбавити
останніх батьківських прав відносно їх
малолітньої доньки ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Визнати позивачку
опікуном малолітньої дитини та
визначити її місце проживання разом з
бабусею, за адресою: АДРЕСА_1

В свою чергу ОСОБА_6 звернулась до суду
з зустрічним позовом про визначення
місця проживання дитини ОСОБА_6 разом з
матір'ю. Посилалась на те, що ОСОБА_5
сама запропонувала забрати ОСОБА_8 до
себе через складні умови які склались у
позивачки за зустрічним позовом.
Остання постійно навідувалась до
дитини і забирала до себе додому. Однак
коли ОСОБА_6 вирішила у 2012 році
переїхати на нове місце проживання до
АДРЕСА_2 і забрати дочку з собою, ОСОБА_5
стала чинити їй перешкоди і чинити
опір.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 26 грудня 2013
року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши матеріали справи,
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд
з дотриманням вимог ст.ст. 212- 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про задоволення зустрічного
позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
перебували у зареєстрованому шлюбі з
12.08.2005 року до 25.03.2010 року, від шлюбу
мають двох спільних дітей: ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2,
також ОСОБА_6 має ще доньку від іншого
шлюбу - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Сторонами по справі не оспорюється, що
з 2007 року малолітня ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, почала проживати в родині
своєї бабусі ОСОБА_5, яка є матір'ю
ОСОБА_7, за адресою: АДРЕСА_1. При цьому
сторони підтвердили, що ОСОБА_5 сама
запропонувала допомогти ОСОБА_6 та
взяти до себе на певний час дитину.
Сторони домовились про те, що малолітня
буде відвідувати дитячий садок за
місцем проживання ОСОБА_5

Також в судом першої інстанції було
встановлено, і проти цього не
заперечували сторони, що за час
проживання в родині ОСОБА_5 до
малолітньої приїздила її мати ОСОБА_6,
однак частіше бабуся сама вивозила
дитину у місто та там передавала
матері.

В обґрунтування свого позову щодо
позбавлення батьківських прав
відповідачів ОСОБА_5 посилається на те,
що ОСОБА_6 ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків: з часу
коли дитина почала проживати у неї,
мати з донькою не спілкується і не
бачиться, не виявляє до неї ніякого
інтересу.

Судом першої інстанції зазначено, що
допитана в судовому засіданні в якості
свідка психолог КУ «Запорізький
обласний центр
соціально-психологічної реабілітації
дітей, ОСОБА_12 пояснила, що дитина є
контактною, за своєю поведінкою
спокійна, для неї властиві прояви
розпещеності. Дитина говорить про те,
що їй добре з бабусею тому, що в неї
немає досвіду тривалого спілкування з
матір'ю. У дитини мається страх бути
вкраденою матір'ю, який відповідно їй
було навіяно бабусею. На сьогоднішній
час у дитини відбулась підміна понять,
тобто вона вважає бабусю своєю матір'ю
та відповідно так її і називає, при
цьому не вважає матір своєю ріднею.
Аналогічні пояснення також були
викладені в характеристиці на
малолітню ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
міститься в справі (а.с. 131-132).

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_13 пояснила, що вона є сусідкою
ОСОБА_5, вона багато разів допомагала
відвозити дитину до матері в Запоріжжя,
забирати із Запоріжжя до бабусі.

Допитані судом першої інстанції свідки
ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_8 пояснили, що
ОСОБА_8 почала мешкати у своєї бабусі,
оскільки остання, сама наполягала на
допомозі ОСОБА_17, оскільки та в свою
чергу опинилась у скрутному становищі.
При цьому за час проживання ОСОБА_8 у
своєї бабусі, ОСОБА_6 періодично
приїздила до неї, та забирала її до
себе, також на свята, однак згодом
ОСОБА_5 стала перешкоджати ОСОБА_6 у
спілкування з дитиною, перестала
дозволяти їй приїздити до них додому.

Відповідно до рішення Комісії з питань
захисту прав дитини Запорізької
районної державної адміністрації
Запорізької області від 27.06.2013 року №96
визнано доцільним повернення
малолітньої ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, на
постійне проживання і виховання в сім'ю
до матері ОСОБА_6 (а.с.78).

Відповідно до висновку Органу опіки та
піклування Михайлівської районної
державної адміністрації Запорізької
області від 04.12.2013 №01-14/614 орган опіки
вважає за недоцільне позбавлення
батьківських прав ОСОБА_6 відносно
доньки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 163-164).

Відповідно до висновку Органу опіки та
піклування Запорізької районної
державної адміністрації Запорізької
області від 26.12.2013 №01-22/1638 орган опіки
вважає за недоцільне позбавлення
батьківських прав ОСОБА_7 відносно
доньки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 178-179).

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, як принципове положення
визначила, що дитина повинна зростати в
умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права
дитини, батьки несуть основну
відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом
їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України
батьки мають переважне право перед
іншими особами на особисте виховання
дитини.

Статтею 153 СК України передбачено, що
мати, батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли це право обмежене
законом.

Відповідно до ст. 164 СК України Мати,
батько можуть бути позбавлені судом
батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або
наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів
експлуатації дитини, примушують її до
жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного
кримінального правопорушення щодо
дитини.

Позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом вплину на батьків.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

У цьому випадку особа, яка подала позов
про позбавлення батьківських прав із
підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК
України, повинна довести, що батьки
(один із батьків) ухиляються від
виконання своїх обов'язків з виховання
дитини. У свою чергу батьки (один із
батьків) мають довести, що вони
належним чином виконують свої
батьківські обов'язки.

Відповідно до постанови до п.п. 15, 16
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав» від 30
березня 2007 року № 3 позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно їх утримують, та інше), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Особи можуть бути позбавленні
батьківських прав лише щодо дитини, яка
не досягла вісімнадцяти років, і тільки
з підстав, передбачених ст. 164 СК
України.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками.

Виходячи з вказаного, суд першої
інстанції прийшов до вірно висновку, що
позивачем не надано суду доказів, які б
свідчили про умисне ухилення
відповідачів від виконання своїх
обов'язків щодо виховання своєї дитини.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 165 СК
України право на звернення до суду з
позовом про позбавлення батьківських
прав мають один з батьків, опікун,
піклувальник, особа, в сім'ї якої
проживає дитина, заклад охорони
здоров'я, навчальний або інший дитячий
заклад, в якому вона перебуває, орган
опіки та піклування, прокурор, а також
сама дитина, яка досягла чотирнадцяти
років.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
в розумінні вказаних вимог ст. 165 СК
України ОСОБА_5 позбавлена права на
звернення до суду із позовом про
позбавлення батьківських прав,
оскільки на момент звернення до суду із
вказаним позовом дитина перебувала в
КУ «Запорізькій обласний центр
соціально-психологічної реабілітації
дітей».

Щодо позовних вимог про визначення
місця проживання дитини слід
зазначити, що ОСОБА_5 у судовому
засіданні не надано належних доказів
того, що ОСОБА_6 не може створити дитині
належних умов для виховання та
розвитку і навпаки ОСОБА_6 надані
відповідні докази про створення
належних умов для виховання та
розвитку доньки. Різниця матеріального
стану цих осіб не може впливати на
визначення місця проживання дитини,
враховуючи також те, що підстави
позбавляти матір батьківських прав
відсутні, а тому і відсутні підстави
непроживання дитини разом з матір'ю.

Доводи апеляційної скарги фактично
ґрунтуються на нерівності майнового
стану позивачки ОСОБА_5 та матері
дитини та на особистій думці
малолітньої особи, яке ґрунтується
лише на більш сприятливих в
матеріальному відношенні умовах
проживання з бабусею і не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Судове рішення відповідає матеріалам
справи, підстав для його скасування чи
зміни судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 26 грудня 2013
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: