УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В., Мостової
Г.І.,Остапчука Д.О.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
Ковельського медичного коледжу до
ОСОБА_6 про відшкодування вартості
навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 13 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 12 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Ковельський медичний
коледж звернувся до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 01 вересня
2006 року сторонами було укладено угоду
про підготовку фахівця у Ковельському
медичному коледжі, умовами якої було
передбачено, що відповідач після
закінчення навчання зобов'язується
прибути на місце направлення і
відпрацювати протягом 3 років, а у разі
не відпрацювання - відшкодувати до
держбюджету вартість навчання. Після
закінчення навчання 01 березня 2010 року
відповідач був направлений до
Ковельського МТМО на посаду завідувача
фельдшерсько-акушерським пунктом с.
Бруховичі. При проведенні
Держфінінспекцією у Волинській
області планової ревізії його
фінансово - господарської діяльності
за період з 01 вересня 2008 року по 01
грудня 2012 року, було встановлено, що
відповідач як випускник не виконав
умови угоди, оскільки термін роботи
тривав з 01 квітня 2010 року по 21 липня 2011
року, тобто, ОСОБА_6 не відпрацював
протягом 3 років у держсекторі
економіки.

У зв'язку з наведеним позивач просив
суд позов задовольнити, стягнути з
відповідача на його користь 17 556, 13 грн у
порядку відшкодування вартості
навчання та судові витрати у справі.

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 13 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
Волинської області від 12 вересня 2013
року, позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_6 на користь Ковельського
медичного коледжу 17 556, 13 грн вартості
навчання. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування судових рішень,
з ухваленням нового рішення, яким
відмовити у задоволенні позову,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами першої та апеляційної інстанцій
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що відповідно до
типової угоди про підготовку фахівців
з вищою освітою відповідач повинен
відшкодувати позивачу витрати
пов'язані з його навчанням.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій повністю
погодитися не можна.

Судом установлено, що 01 вересня 2006 року
між сторонами було укладено Типову
угоду про підготовку фахівців з вищою
освітою № 77, згідно умов якої позивач
після закінчення відповідачем
навчання у коледжі та одержання
відповідної кваліфікації забезпечує
його місцем працевлаштування у
державному секторі народного
господарства, де останній зобов'язаний
відпрацювати не менше трьох років.

Пунктом 3.6.6. Статуту комунального
вищого навчального закладу
«Ковельський медичний коледж»
встановлено, що випускники коледжу, які
навчалися за держзамовленням і яким
присвоєно кваліфікацію молодшого
спеціаліста, працевлаштовуються на
підставі направлення на роботу
відповідно до угоди, укладеної між
управлінням охорони здоров'я,
директором коледжу та студентом.

З повідомлення до направлення на
роботу № 44 від 01 березня 2010 року
вбачається, що Ковельське МТМО
повідомило вищий навчальний заклад про
те, що відповідач як випускник коледжу
призначений на посаду завідувача ФАП с.
Бруховичі з місячним окладом згідно з
штатним розкладом.

Згідно трудової книжки ОСОБА_6,
останній пропрацював на посаді
завідувача фельдшерсько-акушерським
пунктом (акушеркою) с. Бруховичі з 25
березня 2010 року по 24 липня 2011 року. 25
липня 2011 року наказом №131-ос-к
Ковельського МТМО відповідача
переведено на посаду сестри медичної
стаціонару (палатної) неврологічного
відділення центральної райлікарні
тимчасово, на умовах укладеного з ним
трудового контракту. 02 вересня 2011 року
ОСОБА_6 було звільнено із займаної
посади за власним бажанням на підставі
ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до довідки про доходи №
343/01-07 від 28 липня 2013 року у період з
вересня 2006 року по липень 2009 року
відповідачеві виплачено 8 456, 13 грн
стипендії як студентові коледжу.

Згідно із довідкою № 339/01-07 від 25 липня
2013 року вартість навчання відповідача
становила 9 100 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Комунальний вищий навчальний заклад
«Ковельський медичний коледж»
звернувся до суду з позовом про
відшкодування витрат пов'язаних із
навчанням студента ОСОБА_6

Проте з угоди про підготовку фахівців з
вищою освітою № 77 вбачається, що у разі
відмови їхати за призначенням ОСОБА_6
зобов'язується відшкодувати до
державного бюджету вартість навчання в
установленому порядку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
однією із загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору.

Обов'язок випускника відшкодувати до
державного бюджету повну вартість
навчання, встановлений також ст. 2 Указу
Президента України від 23 січня 1996 року
№ 77/96 «Про заходи щодо реформування
системи підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів», відповідно до
якого особи, які навчаються за рахунок
державних коштів, укладають з
адміністрацією вищого навчального
закладу угоду, за якою вони
зобов'язуються після закінчення
навчання та одержання відповідної
кваліфікації відпрацювати в
державному секторі народного
господарства не менше ніж три роки. У
разі відмови працювати в державному
секторі народного господарства
випускники відшкодовують в
установленому порядку до Державного
бюджету повну вартість навчання.

Виходячи із положень п. п. 8, 14 Порядку
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
серпня 1996 року № 992, випускник вищого
навчального закладу зобов'язаний
відпрацювати за місцем призначення не
менш трьох років, а в разі неприбуття за
направленням або відмови без поважної
причини приступити до роботи за
призначенням, звільнення його за
ініціативи адміністрації за порушення
трудової дисципліни, звільнення за
власним бажанням протягом трьох років
випускник зобов'язаний відшкодувати у
встановленому порядку до Державного
бюджету вартість навчання.

У порушення вимог ст. ст. 213,-214 ЦПК
України суди не в повній мірі
визначилися із характером спірних
правовідносин, не звернули уваги на
вищезазначені норми законодавства та
умови укладеного між сторонами
договору, за якими витрати на навчання
відшкодовуються у рахунок державного
бюджету.

При цьому не було з'ясовано чи
наділений позивач правом на подання
такого позову.

Колегія суддів приходить до висновку,
що посилання апеляційного суду на
положення п. 2.4 Статуту комунального
вищого навчального закладу
«Ковельський медичний коледж» про те,
що управління охорони здоров'я
Волинської обласної державної
адміністрації здійснює фінансування
коледжу за рахунок коштів обласного
бюджету на підставі визначених
центральним органом виконавчої влади в
галузі освіти і науки нормативів
матеріально-технічного та фінансового
забезпечення вищих навчальних
закладів, не свідчить про право коледжу
звертатись з позовом про відшкодування
витрат на навчання та стягувати такі
кошти на свою користь.

Допущені судами неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, тому рішення
судів першої та апеляційної інстанції
на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 13 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 12 вересня 2013
року скасувати.

Справу за позовом Ковельського
медичного коледжу до ОСОБА_6 про
відшкодування вартості навчання
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Судді:М.І. Наумчук Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова Г.І. Мостова Д.О.
Остапчук