АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження №22ц791/382/2014
Головуючий в суді 1 інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року лютого місяця 25 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого: Чиркової К.Г.

Суддів: Пузанової
Л.В.

Фурман Т.Г.

при секретарі: Бараш Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Комсомольського
районного суду м. Херсона від 05 грудня
2013 року в справі за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Стеко Трейдинг»
про скасування наказу про звільнення,
зобов'язання змінити підстави
звільнення, стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до товариства з
обмеженою відповідальністю «Стеко
Трейдинг» про скасування наказу про
звільнення, зобов'язання змінити
підстави звільнення, стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, затримки
видачі трудової книжки, виплати
розрахункових сум та відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на те, що
перебувала у трудових відносинах з
відповідачем з 14.05.2012 року по 17.05.2013
року.

Працювала на посаді менеджера з
питань комерційної діяльності та
управління, а за наказом №73 від 17.12.2012
року менеджером з питань регіонального
розвитку.

06.05.2013 року надіслала на адресу
відповідача заяву про звільнення за
власним бажанням і просила надіслати
за її місцем реєстрації трудову книжку,
а належні при звільненні суми
перерахувати на картковий рахунок.

17.05.2013 року відповідач видав наказ за
№90/2 про її звільнення з роботи за п.2
ст.41КЗпП України з наказом була
ознайомлена через свого представника
лише 09.09.2013 року.

Вважає звільнення незаконним, оскільки
не є матеріально - відповідальною
особою, жодних товарно - матеріальних
цінностей не приймала, договір про
повну матеріальну відповідальність не
укладала.

Враховуючи, що трудова книжка видана її
представнику лише 09.09.2013 року,
заробітна плата за квітень не була
виплачена, частковий розрахунок за
невикористану відпустку отримала лише
13.09.2013 року позивач просила суд
скасувати наказ від 17.05.2013 року за №902
про її звільнення, змінити
формулювання причин звільнення з п.2
ст.41 КЗпП України на ст.38 КЗпП України
(звільнення за власним бажанням) з
06.05.2013 року, стягнути на її користь
заробітну плату за квітень 2013 року,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, за затримку видачі трудової
книжки, за затримку розрахунку при
звільненні, а також в рахунок
відшкодування моральної шкоди 10000 грн.,
яку пов'язує з незаконним звільненням,
що принизило її авторитет серед
близьких та знайомих, вона була
позбавлена заробітної плати, не мала
можливості піклуватися про сім'ю, що
спричинило розлад здоров'я і призвело
до зміни звичного способу її життя.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 05.12.2013 року позов
задоволено частково.

Змінено підстави звільнення ОСОБА_3
визначені в наказі №902-к від 17.05.2013 року
генерального директора товариства з
обмеженою відповідальністю «Стеко
Трейдинг».

Визнано ОСОБА_3 звільненою з посади
менеджера з питань регіонального
розвитку товариства з обмеженою
відповідальністю «Стеко Трейдинг» за
ч.1 ст.38 КЗпП України (за власним
бажанням). Зобов'язано товариство з
обмеженою відповідальністю «Стеко
Трейдинг» внести відповідні зміни до
трудової книжки ОСОБА_3

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати частково і
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог в повному об'ємі, зазначаючи, що
висновки суду в спірних
правовідносинах не відповідають
фактичним обставинам справи та
суперечать нормам матеріального права.
Зокрема, помилковим є висновок суду
відносно належного її повідомлення
26.06.2013 року про необхідність отримання
трудової книжки, оскільки лист був
направлений відповідачем за місцем її
реєстрації, а не за фактичним місцем
проживання.

Окрім того судом не враховано, що
видача незаконного наказу про
звільнення з підстав втрати довір'я є
підставою для задоволення позову про
відшкодування моральної шкоди.

Письмових заперечень на апеляційну
скаргу до суду не надходило.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

За передбаченими п.2 ч.1 ст.41 КЗпП
України підставами, трудовий договір
може бути з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу розірваний у
випадку винних дій працівника, який
безпосередньо обслуговує грошові або
товарні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довір'я до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Виходячи зі змісту даної норми для
звільнення працівника за втрату
довір'я необхідно, щоб працівник
безпосередньо обслуговував грошові
або товарні цінності та вчинив умисно
або необережно дії, які дають власнику
або уповноваженому органу підстави для
втрати довір'я, щоб ці підстави були
належним чином підтверджені, а не
носили характер припущення.

Таким чином, крім встановлення факту
обслуговування позивачем грошових або
товарних цінностей, визначальним
фактором для вирішення питання про
законність звільнення позивача з
роботи є вчинення нею дій, що дають
підстави для втрати довір'я.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач з 14.05.2012 року по 17.05.2013 року
працювала на посаді менеджера з питань
регіонального розвитку. 06.05.2013 року
подала на адресу роботодавця заяву про
звільнення за власним бажанням, яку
надіслала в електронному вигляді.

Наказом за № 902 від 17.05.2013 року позивача
звільнено з займаної посади з підстав
п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, у зв'язку з
втратою довір'я.

Задовольняючи позовні вимоги про зміну
формулювання причин звільнення суд
першої інстанції керувався тим, що
процедура звільнення ОСОБА_3 за п.2 ч1 ст.
41КЗпП України не відповідає вимогам
встановленим трудовим законодавством,
а враховуючи надіслану позивачем на
адресу відповідача електронною поштою
заяву про звільнення її за власним
бажанням у відповідності до положень
ч.3 ст.235 КЗпП України змінив
формулювання причин звільнення.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач не надала доказів на
підтвердження того, що неправильне
формулювання підстав її звільнення
вплинуло на подальше працевлаштування.

Рішення суду першої інстанції в цій
частині позовних вимог не оскаржено, а
тому судом апеляційної інстанції
відповідно до вимог ст.303 ЦПК України не
перевірялося.

Судом також установлено та
підтверджено матеріалами справи, що
06.05.2013 року ОСОБА_3 надіслала
електронною поштою на адресу
роботодавця заяву про звільнення за
власним бажанням і з 07.05.2013 року на
роботу не виходила, в заяві про
звільнення питання про надіслання їй
трудової книжки поштою не зазначала,
дану обставину підтвердила позивач при
розгляді справи в апеляційному
порядку.

17.05.2013 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Стеко Трейдинг» за
№40 надіслало на адресу позивача за
місцем реєстрації повідомлення про її
звільнення з 17.05.2013 року за п.2 ст.41 КЗпП
України та необхідність отримати
трудову книжку і розрахунок, однак
кореспонденція повернулася по
закінченню терміну зберігання, 26.06.2013
року за №44 відповідачем повторно
надіслано на адресу позивача за місцем
реєстрації аналогічне повідомлення (
а.с. 36-36).

Зазначене повідомлення отримано
ОСОБА_3 про що свідчить її лист на ім'я
відповідача датований 31.07.2013 року, з
проханням видати довідку про розмір
заборгованості товариства перед нею по
заробітній платі та про направлення на
її адресу кореспонденції за адресою
місця проживання: АДРЕСА_1.(а.с.37-39).

Трудова книжка отримана ОСОБА_4
представником позивача лише 09.09.2013
року, а суми належні позивачеві від
підприємства при звільненні виплачені
06.09.2013 року в сумі 917,58 грн. відомість за
№18 та 11.09.2013 року в сумі 1800 грн. -
платіжне доручення №820 (а.с.43, 104-105).

Враховуючи, що за встановленими судом
обставинами справи ОСОБА_3 направивши
на адресу відповідача заяву про
звільнення із 07.05.2013 року на роботу не
виходила, в день звільнення 17.05.2013 року
не працювала, при направленні на адресу
відповідача електронною поштою заяви
про звільнення не просила та не
надавала письмової згоди на
пересилання їй трудової книжки поштою,
а після отримання повідомлення
відповідача від 26.06.2013 року, будь - яких
дій щодо направлення чи видачі
трудової книжки не вчиняла, колегія
суддів погоджується із висновком суду
першої інстанції про відсутність вини
відповідача в затримці видачі
трудової книжки та правових підстав
для стягнення середнього заробітку
викликаного невидачею трудової книжки.

Доводи апелянта про те, що саме з вини
відповідача вона не могла отримати
трудову книжку та працевлаштуватися
колегія суддів до уваги не приймає, як
такі, що не підтверджені матеріалами
справи та спростовані поясненнями
позивача в ході розгляду справи в
апеляційному порядку про те, що трудова
книжка була отримана представником
лише 09.09.2013 року, у зв'язку з намаганням
останнього вирішити питання пов'язанні
зі звільненням в добровільному
порядку, а письмової заяви про
направлення трудової книжки поштою,
вона не подавала.

Безпідставними є також доводи апелянта
відносно розміру її щомісячної
заробітної плати та її невиплати за
квітень 2013 року, оскільки доказів на
підтвердження визначеного трудовим
договором щомісячного розміру
заробітної плати в сумі 4294,98 грн.
позивачем не надано ні до суду першої
інстанції, не зазначені такі і в
доводах апеляційної скарги, а
посилання апелянта, як на факт
підтвердження розміру щомісячної
заробітної плати на наявність у
товаристві подвійної бухгалтерії, не
підтверджено належними та допустимими
доказами у справі.

За таких обставин колегія суддів,
вважає правильним висновок суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для стягнення заробітної плати
за квітень 2013 року та визначення її
розміру в сумі 4294,98 грн.

Висновки суду в цій частині
відповідають обставинам справи в межах
наданих сторонами доказів та нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Разом із тим колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову в частині стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні правильно
встановивши під час розгляду справи, що
позивачка в день звільнення 17.05.2013 року
не працювала, а тому відповідно до
вимог ч.1 ст.116 КЗпП України всі суми
належні їй від товариства, мають бути
виплачені не пізніше наступного для
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок і
така вимога заявлена нею 31.07.2013 року, не
звернув увагу на те, що відповідач
виплатив усі належні ОСОБА_3 при
звільненні суми лише 11.09.2013 року.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі - наступного для після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст.117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Враховуючи, що за встановленими судом
обставинами справи, позивачка в день
звільнення не працювала, вимогу про
виплату належних їй сум при звільненні
надіслала 31.07.2013 року, що підтверджено
матеріалами справи і не спростовано
сторонами, а відповідач здійснив
виплату належних при звільненні сум
лише 11.09.2013 року та не надав доказів на
відсутність своєї вини в затримці
розрахунку колегія суддів вважає, що на
користь ОСОБА_3 підлягає стягненню
середній заробіток за затримку
розрахунку в сумі 1866,76 грн., яка
визначена без відрахування
прибуткового податку та інших
обов'язкових платежів, за період з
31.07.2013 року по 11.09.2013 року, оскільки
остаточний розрахунок проведено лише
11.09.2013 року тобто із затримкою 28 днів
(21день серпня та 7 днів вересня).

При визначенні середньомісячного
заробітної плати колегія суддів
виходила із виплат за два календарні
місяці роботи, що передують дню
звільнення позивача, яка згідно
довідки відповідача становить 2880грн.,
середньоденна заробітна плата
становить 66,67грн.(робочі дні в квітні 22
в березні - 20 днів 2013року, 22+20= 42дні,
2880грн. : 42= 66,67грн. х 28днів = 1866,76грн.).

Помилковим, на думку колегії суддів є
висновок суду першої інстанції
відносно того, що позивачкою не
доведено порушення відповідачем її
трудових прав, що призвели до моральних
страждань, оскільки в ході судового
розгляду справи встановлено порушення
трудових прав позивачки, як незаконним
звільненням з підстав передбачених п.2
ч.1 ст.41КЗпП України так і несвоєчасною
виплатою при звільненні розрахункових
сум, чим спричинено позивачці моральну
шкоду, яка виразилася у втраті нею
нормальних життєвих зв'язків,
негативно відобразилося на її
психологічному стані, потребувало
зусиль для відновлення звичного
способу життя, що відповідно до
положень ст.237-1 КЗпП України є
підставою для відшкодування моральної
шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди
в сумі 2000 грн., колегія суддів виходить
із фактичних обставин справи, наданих
позивачкою доказів і загальних засад
цивільного судочинства принципів
розумності, достатності та
справедливості.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що рішення суду в частині
відмови в задоволенні позову про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільнення та
відшкодування моральної шкоди
підлягає скасуванню з ухвалення
нового рішення про часткове
задоволення позову з наведених вище
підстав.

На підставі викладеного, ст.ст.116, 117, 237-1
КЗпП України, керуючись ст.ст.303,307,309,316
ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 05 грудня 2013 року в
частині відмови в задоволенні позову
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
та відшкодуванні моральної шкоди
скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Стеко Трейдинг»
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди
задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Стеко Трейдинг» на
користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування
моральної шкоди 2000 грн., а також
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 1866,76
грн., що визначена без вирахування
податків, обов'язкових внесків і
платежів, що підлягають відрахуванню
при виплаті заробітної плати.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Стеко Трейдинг» на
користь держави судовий збір в сумі 243,60
грн.

В іншій оскарженій частині рішення
суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили негайно з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів, шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: