Справа № 314/1641/13-ц
Провадження № 2/314/85/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року
м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької
області у складі:

головуючого судді
Галянчук Н.М.,

при секретарі
Майдановій
Н.І.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1,

відповідачів
ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представників відповідачів
ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вільнянск
цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору, розподіл
спадкового майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом
про визнання недійсним договору,
розподіл спадкового майна, який згодом
уточнив (т. 1 а.с. 205). В обґрунтування
своїх вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла його мати ОСОБА_8. Після її
смерті відкрилась спадщина у вигляді
житлового будинку АДРЕСА_1. Заповіту
померла не залишила. Спадкоємцями
першої черги після смерті ОСОБА_8 є її
діти - сторони по справі ОСОБА_7, ОСОБА_2
та ОСОБА_4.

20.01.2010 Вільнянським районним судом
Запорізької області винесене рішення
про розподіл спадщини шляхом
затвердження угоди між спадкоємцями,
за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
по ? частці кожному, за позивачем ОСОБА_7
визнано право на компенсаційні виплати
по рахункам Ощадбанку м. Вільнянськ.

На підставі судового рішення
відповідач у передбаченому законом
порядку зареєстрували право власності
на вищевказаний житловий будинок.

22.08.2012 на підставі договору відповідач
ОСОБА_2 подарував належну йому ? частку
спірного житлового будинку ОСОБА_3

09.07.2013 рішенням апеляційного суду
Запорізької області рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20.01.2010
скасовано, у задоволенні позову про
розподіл спадщини відмовлено.

Позивач вважає, що своїми діями
відповідачі фактично позбавили його
права на спадщину, у зв'язку з чим
просив суд визнати недійсним та
скасувати договір дарування ? частки
житлового будинку АДРЕСА_1, укладений
22.08.2012 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Вільнянського
районного нотаріального округу ОСОБА_9,
скасувати державну реєстрацію
нерухомого майна на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3
та розподілити спадкове майно по 1/3
кожному зі спадкоємців за законом,
виділивши в натурі частку ОСОБА_7

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав в повному
обсязі, просив його задовольнити в
повному обсязі з підстав, що в ньому
зазначені.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні
позов визнала та пояснила, що при
розподілі спадщини після смерті ОСОБА_8
порушені права позивача, якого
фактично було позбавлено житла,
просить суд задовольнити позов в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2, його представник
ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_3 позов не
визнали. Їх представник адвокат ОСОБА_6
у судовому засіданні пояснила, що після
смерті ОСОБА_8 позивач до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини не звертався. Під час розгляду
судом справи щодо розподілу спадкового
майна, позивач ОСОБА_7 подав до суду
заяву про те, що з поділом спадкового
майна між спадкоємцями згоден, жодних
вимог щодо житлового будинку він не
заявляв.

22.08.2012 ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 належну
йому ? частину житлового будинку
АДРЕСА_1, уклавши відповідний договір,
який був посвідчений в нотаріальній
конторі. Всі істотні умови для
дарування частини житлового будинку, в
тому числі нотаріальне посвідчення
договору, дотримані. ? частина будинку
фактично виділена в натурі. Рішенням
виконавчого комітету Вільнянської
міської ради від 12.01.2012 № 12 належній
ОСОБА_3 частині житлового будинку
присвоєна поштова адреса: АДРЕСА_1.

Підстави для визнання договору
недійсним законодавством чітко
визначені. Таких підстав позивач у
своєму позові не навів. За таких
обставин вона не вбачає підстав для
визнання спірного договору недійсним.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов в
частині визнання договору дарування
недійсним не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору дарування, посвідченого 22.08.2012
приватним нотаріусом Вільнянського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_9,
зареєстрованим в реєстрі за № 819 (копія
т. 1 а.с. 61), ОСОБА_2 передав безоплатно, а
ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування ОСОБА_3
зареєстрував право власності на ?
вказаного житлового будинку у ТОВ
«ЗМБТІ» (т. 1 а.с. 62).

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
та роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України в п. 7 постанови № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009, правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203
ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу
(невідповідність змісту правочину акту
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; відсутність у
сторони правочину необхідного обсягу
цивільної дієздатності, відсутність
вільного волевиявлення або його
невідповідність його внутрішній волі;
фіктивність правочину; протиріччя
інтересам дітей при вчиненні правочину
батьками).

Зазначені обставини, з якими закон
пов'язує недійсність правочину,
відсутні та навіть не наводяться в
позові.

Фактично в обґрунтування своїх вимог
позивач посилається на те, що договір
дарування не відповідає передбаченим
ст. 203 ЦК України загальним вимогам,
необхідним для чинності правочину,
оскільки ОСОБА_2 не був власником майна,
яким розпорядився. Рішення
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20.01.2010, яким за
ним визнано право власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1,
було скасовано рішенням апеляційного
суду Запорізької області від 09.07.2013 та
відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про поділ
спадщини та визнання права власності
на спадщину.

Проте із зазначеними обставинами суд
не погоджується з наступних підстав.

У вищезазначеному договорі дарування
зазначено, що ? частина житлового
будинку АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на
підставі рішення Вільнянського
районного суду Запорізької області від
20.01.2010 (справа № 2-340/10р.).

Цим рішенням (копія т. 1 а.с. 25) визнано
дійсною та виконаю угоду між
ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про розподіл
спадщини, за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 визнано
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, по ? частці кожному, за ОСОБА_7
визнано право власності на грошові
вклади з усіма відсотками та
компенсаційними виплатами в Ощадбанку.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 зареєстрували право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 в ОП ЗМБТІ,
по ? частці кожен (т. 1 а.с. 27, 46-52).

Встановлено, що на момент укладення та
посвідчення договору дарування
рішення суду, на підставі якого за
ОСОБА_2 визнано право власності на ?
частину спірного житлового будинку, не
було скасовано. Тому, відповідно до
ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, ОСОБА_2
здійснював усі права власника щодо
належного йому нерухомого майна.

Крім того, згідно зі ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому зазначені особи самостійно
розпоряджуються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Захист же цивільних прав - це
передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
встановлений ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Власник порушеного права може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права, який
прямо визначається спеціальним
законом, що регламентує конкретні
цивільні правовідносини. При цьому,
обравши певний спосіб захисту права,
позивач в силу ст. 10 ЦПК України
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу своїх вимог.

Згідно з правовою позицією Верховного
Суду України, викладеною у постанові
№ 6-107цс12 від 07.11.2012, якщо позивач, не
будучи стороною оспорюваного ним
договору, домагається відновлення
свого права на річ, яка була предметом
цього договору, то виходячи з правової
природи спірних правовідносин між
сторонами існують речово-правові
відносини. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені статтею 388 ЦК України, які
дають право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі, якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до статті 392 ЦК України
права такої особи підлягають захисту
шляхом пред'явлення позову про
визнання права власності на належне
цій особі майно.

Таким чином, належним способом захисту
в такому разі є один із способів,
передбачених главою 29 ЦК України.

Суд вважає, що позивач не довів свої
вимоги та невірно обрав спосіб захисту
свого права, тому у задоволенні позову
в частині визнання договору дарування
недійсним слід відмовити.

Також суд вважає необґрунтованими,
такими, що не ґрунтуються на законі,
пред'явленими без відповідних правових
підстав, а тому не підлягають
задоволенню і позовні вимоги в частині
скасування державної реєстрації
нерухомого майна на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_3

Вирішуючи позовні вимоги в частині
розподілу спадкового майна по 1/3
кожному зі спадкоємців за законом, з
виділенням в натурі частки позивачу
ОСОБА_7, суд виходить з наступного.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_8, що підтверджується копією
свідоцтва про смерті серії НОМЕР_1 (т. 1
а.с. 41).

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась
спадщина у вигляді житлового будинку
АДРЕСА_1, а також грошові вклади (т. 1 а.с.
38-39, 42, 54).

Заповітів ОСОБА_8 не складала, тому
успадкування спадщини, яка відкрилась
після її смерті, здійснювалось за
законом.

02 грудня 2008 року до Вільнянської
державної нотаріальної контори із
заявами про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_8 звернулись ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_2, які фактично прийняли
спадщину вступивши у володіння
спадковим майном (т. 2 а.с. 74-76).

За загальним правилом дії законів та
інших нормативно-правових актів у часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) ЦК
України (2004 року) застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності, тобто з 1 січня
2004 року.

Встановлено, що ОСОБА_8 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто до набрання
чинності ЦК України (2004 року), на момент
набрання чинності ЦК України (2004 року)
спадщина була прийнята спадкоємцями
шляхом фактичного вступу в управління
спадковим майном, про що свідчать
матеріали спадкової справи (т. 2 а.с. 73-81),
тому при вирішенні вказаного спору суд
має керуватися відповідними
положеннями ЦК УРСР (1963 року).

Відповідно до змісту ст. 524 ЦК УРСР (1963
року) спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом. Спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно
не змінено заповітом.

Частиною 1 статті 548 ЦК УРСР (1963 року)
встановлено, що для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
А згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР (1963 року)
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Як встановлено, в подальшому
спадкоємці до нотаріальної контори із
заявами про видачу свідоцтва про право
на спадщину, відповідно до ст. 560 ЦК УРСР
(1963 року), не звертались.

Спадкоємці по справі зверталися до
суду із позовом про поділ спадщини та
визнання права власності. Так, рішенням
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 20.01.2010 (копія т.
1 а.с. 25) позов ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_7
задоволено повністю, визнано дійсною
та виконаю угоду між ОСОБА_4, ОСОБА_2 та
ОСОБА_7 про розподіл спадщини, за ОСОБА_4
та ОСОБА_2 визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, по ? частці
кожному, за ОСОБА_7 визнано право
власності на грошові вклади з усіма
відсотками та компенсаційними
виплатами в Ощадбанку.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 зареєстрували право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1 в ОП ЗМБТІ,
по ? частці кожен (т. 1 а.с. 27, 46-52).

Ухвалою Вільнянського районного суду
Запорізької області від 11.04.2012 (копія
т. 1 а.с. 11-12) у цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_7, про визначення порядку
користування майном, визнано мирову
угоду між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, ОСОБА_7, за
якою:

- в користування ОСОБА_2 переходять в
житловому будинку літ. А приміщення,
які зазначені в технічному паспорті як
«квартира № 1» загальною площею 29,5 м2:
кухня площею 5,0 м2, коридор площею 5,0 м2,
кімната площею 12,6 м2, кімната площею 6,9
м2. Також у користування ОСОБА_2 з
узаконених надвірних побудов
переходить вбиральня літ. Е та
самочинно побудовані сараї літ. К, И,
душ Ж.

- в користування ОСОБА_4 переходять у
житловому будинку літ. А приміщення,
які зазначені в технічному паспорті як
«квартира № 2» загальною площею 28,8 м2:
коридор площею 4,9 м2, кладова площею 1,5
м2, кімната площею 12,9 м2, коридор площею
4,4 м2, ванна кімната площею 5,1 м2. Крім
того, у користування ОСОБА_4 переходять
службові побудови: літня кухня літ. Б та
сарай літ. В.

- в загальному користуванні ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 в рівних частках залишається
погріб з шийкою літ. Д. При цьому в
користування ОСОБА_4 переходить ліва
від входу сторона погрібу, в
користування ОСОБА_2 - права від входу
сторона погрібу. Також в загальному
користуванні знаходиться зливна яма.

Вищевказані судові рішення були
скасовані апеляційним судом
Запорізької області 09.07.2013 та 04.09.2013
відповідно (т. 1 а.с. 218-220, 227-230).

На теперішній час питання про визнання
права власності за спадкоємцями
ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 залишається не
вирішеним.

Частиною 1 ст. 562 ЦК УРСР (1963 року)
встановлено, що поділ спадкового майна
провадиться за згодою спадкоємців, що
прийняли спадщину. При недосягнення
згоди поділ майна провадиться судовим
порядком відповідно до часток,
належних кожному зі спадкоємців за
законом або за заповітом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому зазначені особи самостійно
розпоряджуються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Суд вважає, що у даному випадку
звертаючись до суд з позовом про
розподіл спадкового майна, позивач
невірно обрав спосіб захисту свого
права, оскільки фактично не заявив
вимоги щодо визнання права власності в
порядку спадкування, тому у
задоволенні позову в цій частині також
слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним
договору, розподіл спадкового майна -
відмовити в повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через суд першої інстанції шляхом
подання апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.М. Галянчук

25.02.2014