У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. КиївСуддя Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ Ситнік О.М., розглянувши
касаційну скаргу

ОСОБА_2 на рішення Снігурівського
районного суду Миколаївської області 25
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 26 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Центральної
сільської ради Снігурівського району
Миколаївської області про визнання
права власності за набувальною
давністю,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у
якому зазначала, що 06 травня
2003 року за згодою спадкоємців ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вона разом з
дітьми вселилася у належний ОСОБА_3
житловий будинок по АДРЕСА_1, утримує
будинок та здійснює оплату усіх
платежів. На підставі ст. 344 ЦК України
просила визнати за нею право власності
на вказаний будинок за набувальною
давністю.

Рішенням Снігурівського районного
суду Миколаївської області 25
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 26 грудня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про перевагу одних
доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної
інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК
України, повно, всебічно досліджено і
оцінено обставини у справі, надані
сторонами докази, правильно визначено
юридичну природу спірних
правовідносин та закон, який їх
регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Суди обґрунтовано дійшли висновку про
відсутність підстав, передбачених ст.
344 ЦК України щодо набуття ОСОБА_2 права
власності на спірний будинок за
набувальною давністю, оскільки
позивачка вселилася у житловий
будинок, який входить до спадкової маси
після смерті ОСОБА_3; ОСОБА_4, яка надала
дозвіл позивачці на вселення до
будинку, прийняла спадщину і отримала
свідоцтво про право на спадщину за
законом на частину майна. Відсутність
оригіналів правовтановчих документів
на житловий будинок не є підставою для
визнання права власності за наймачем.

Суди правильно відмовили у позові.
Доводи касаційної скарги на
правильність висновків вони не
впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у
разі, якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені у ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

На підставі наведеного та керуючись п. 5
ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до Центральної
сільської ради Снігурівського району
Миколаївської області про визнання
права власності за набувальною
давністю.

Додані до касаційної скарги матеріали
повернути особі, яка подала касаційну
скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ
О.М. Ситнік