УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про
визнання права власності, та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання свідоцтва про право
власності на житловий будинок частково
недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 22 травня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У
період спільного проживання вони
побудували у АДРЕСА_1 житловий будинок,
після прийняття будинку в експлуатацію
на підставі рішення виконавчого
комітету Кіцманської районної Ради
народних депутатів від 9 серпня 1989 року
№ 153/8 9 квітня 1993 року
видано свідоцтво про право власності, в
якому зазначено, що будинок належить на
праві власності колгоспному двору,
главою якого був ОСОБА_5 До складу
колгоспного двору входили також вона
та їхні двоє дітей, кожному з них
належить по ј частині будинку.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, після його
смерті відкрилась спадщина на 1/4
частину житлового будинку.

Позивачка просила визнати за нею
право власності на її частку в
колгоспному дворі - ј частину житлового
будинку, що розташований у АДРЕСА_1.

У березні 2013 року ОСОБА_4
звернулась до суду із зустрічним
позовом, в якому зазначала, що в період
з 1982 року до 1991 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у
члени колгоспу не приймались, а
оскільки в їхньому господарстві членів
колгоспу не було, то й будинок до
колгоспного двору відноситись не може.
Просила визнати недійсним свідоцтво
про право власності на житловий
будинок від 9 квітня 1993 року в частині
належності будинку до групи
господарств - колгоспний двір.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 4 квітня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано недійсним
свідоцтво про право особистої
власності на житловий будинок від 9
квітня 1993 року, видане виконавчим
комітетом Нижньо-Становецької
сільської ради Кіцманського району
Чернівецької області на ім`я ОСОБА_5 в
частині належності до колгоспних
дворів.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 22 травня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
1/3 частину домоволодіння
АДРЕСА_1, яке складається з житлового
будинку літ. «А» загальною площею 186,1
кв. м., жилою площею 85,1 кв. м., вбиральні
літ. «Б», сараїв літ. «В, Г, Е, Ж, З»,
літньої кухні-гаража літ. «Д» , огорожі
№ 1-5, криниці № 6. В задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а
рішення суду апеляційної інстанції
залишено без змін.

Постановою Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 15
січня 2014 року ухвалу колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року скасовано,
справу передано на новий касаційний
розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний
позов ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив із того, що господарство осіб,
які працювали у колгоспі, але не були
членами колгоспу відноситься до
суспільної групи господарств
робітників і службовців і вважав
єдиним критерієм для визначення
суспільної групи двору членство, а не
робота, в колгоспі. Вважав, що свідоцтво
про право власності на спірний
житловий будинок видане з порушенням
вимог закону.

Скасовуючи рішення районного суду та
задовольняючи позов ОСОБА_3
апеляційний суд відмовляючи ОСОБА_4 у
задоволенні зустрічний позову, виходив
із того, що наявні в матеріалах справи
докази, у тому числі: витяг із
погосподарської книги та довідка
Кіцманського бюро технічної
інвентаризації від 29 жовтня 2010 року №
796, дають підстави для висновку, що
спірний будинок відносився до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір, а тому особи, які були
членами цього двору, мають право на
частку в праві сумісної власності на
підставі ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що домоволодіння
АДРЕСА_1 згідно
погосподарської книги відноситься до
суспільної групи господарств станом на
1 січня 1991 року «колгоспний двір». Крім
того, належність спірного
домоволодіння до указаної суспільної
групи підтверджується свідоцтвом про
право власності на житловий будинок.

Станом на момент набрання чинності
Законом України «Про власність»
головою колгоспного двору був
зазначений ОСОБА_5, який обіймав посаду
голови профспілкового комітету
колгоспу. Членами колгоспного двору
були його дружина - ОСОБА_3, яка
працювала нянею в дитячих яслах
колгоспу, та їхня неповнолітня дочка -
ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у
редакції, що була чинною на час
виникнення правовідносин) майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у
редакції, що була чинною на час
виникнення правовідносин) розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що
викладені в п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності», спори щодо майна
колишнього колгоспного двору, яке було
придбане до 15 квітня 1991 року, мають
вирішуватися за нормами, що регулювали
власність цього двору, а саме: а) право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні. Такими, що втратили це право,
вважаються працездатні члени двору,
які не менше трьох років підряд до цієї
дати не брали участі своєю працею і
коштами у веденні спільного
господарства двору (в цей строк не
включається час перебування на дійсній
строковій військовій службі, навчання
в учбовому закладі, хвороба); б) розмір
частки члена двору визначається
виходячи з рівності часток усіх його
членів, включаючи неповнолітніх та
непрацездатних. Частку працездатного
члена двору може бути зменшено або
відмовлено у її виділенні при
недовгочасному його перебуванні у
складі двору або незначній участі
працею чи коштами в господарстві двору.
Особам, які вибули з членів двору, але
не втратили права на частку в його
майні, вона визначається виходячи з
того майна двору, яке було на час їх
вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського
обліку в сільських радах визначався
Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів (далі -
Вказівки), затвердженими постановою
Державного комітету статистики СРСР
(далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985
року № 5-24/26, а згодом - Вказівками,
затвердженими постановою Держкомстату
СРСР від 25 травня 1990 року №
69.

Згідно із зазначеними Вказівками
суспільна група господарства
визначалась залежно від роду занять
голови господарства (сім'ї). Особи, які
працюють у колгоспі, але не є членами
колгоспу, відносяться до суспільної
групи робітників або службовців
залежно від займаної посади.

Скасовуючи ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 липня 2013 року Верховний Суд
України у постанові від 18 грудня 2013
року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів, зазначила, що,
задовольняючи позов ОСОБА_3 про
визнання права власності на 1/3 частку
житлового будинку з
господарсько-побутовими будівлями на
підставі ст. ст. 120, 123 ЦК УРСР,
апеляційний суд виходив із того, що
спірний будинок відносився до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір, про що свідчить витяг
із погосподарської книги.

Проте судом не з'ясовано питання
щодо обґрунтованості віднесення
будинку до зазначеної суспільної групи
господарств, хоча правильність цього
визначення та відомості в цій частині,
зазначені у свідоцтві про право
власності на будинок, оспорювались
ОСОБА_4. у зустрічному позові.

За таких обставин застосування
апеляційним судом норм ст. ст. 120, 123 ЦК
УРСР без з'ясування питання щодо
правильності віднесення будинку до
суспільної групи господарств -
колгоспний двір, є помилковим.

У порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув,
належним чином не перевірив доводів
апеляційної скарги, у рішенні не
зазначив конкретні обставини і факти,
що спростовують такі доводи, допущених
районним судом недоліків не усунув.

За таких обставин рішення апеляційного
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 22 травня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська