Провадження № 2/344/693/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю представника позивача ОСОБА_2,
відповідача 1 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4, інтереси якого представляє
ОСОБА_2, звернувся до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_3, неповнолітніх ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
інтереси яких представляє мати ОСОБА_3
про розірвання шлюбу та втрату ними
права користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 20.09.2013 року (суддя Бабій О.М.)
позовні вимоги позивача було
роз'єднано, а ухвалою від 25.09.2013 року
суддею Польською М.В. прийнято до
провадження цивільну справу за позовом
ОСОБА_4, інтереси якого представляє
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, неповнолітніх ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2,
інтереси яких представляє мати ОСОБА_3
про втрату ними права користування
житловим приміщенням в квартирі
АДРЕСА_1.

Представник позивача просив позов
задовольнити, визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням в квартирі
АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє і в
інтересах відповідачів 2, 3 в судовому
засіданні щодо задоволення позовних
вимог заперечила, з підстав зазначених
в запереченні.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши та перевіривши всі докази в
їх сукупності, приходить до висновку
що позов підлягає до задоволення
частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є
співвласником квартири АДРЕСА_1, яка
перебуває на праві спільної сумісної
власності чотирьох осіб, згідно
Свідоцтва про право власності на житло
від 16.01.1999 року (а.с.7-8).

Між позивачем та відповідачем 1 був
зареєстрований шлюб 06.05.2004 року (а.с.6) та
20.09.2013 року даний шлюб розірвано за
рішенням Івано-Франківського міського
суду (а.с.24), яке набрало законної сили
01.10.2013 року.

Під час шлюбу в подружжя народилися:
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4,5).

Під час шлюбу, відповідач 1, 2, 3 були
зареєстровані по місцю проживання в
квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9).

З травня 2012 року відповідач ОСОБА_3
разом з дітьми виїхала з квартири, що
належить позивачу, що не заперечується
і сторонами та підтверджено КП «ЄРЦ»
(а.с.36), забравши всі речі, і з того часу в
квартирі відповідачі не проживають.

Отже право на користування було набуто
відповідачем 1 та дітьми подружжя, а
після остаточного виїзду з даної
квартири та переїзду на постійне місце
проживання в інший населений пункт та
встановлення факту не проживання
більше одного року по місцю реєстрації,
відповідач 1 втратила таке право на
користування житлом.

Оскільки з обставин справи вбачається,
що питання визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням стосується колишнього
члена сім'ї власника житлового
приміщення, тому спір підлягає
вирішенню відповідно до статті 405 ЦК.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Законом, на який зроблено
посилання в частині першій статті 405 ЦК,
не може бути ЖК УРСР. Для регулювання
відносин між власником житла та
членами його сім'ї законодавець
використав правову конструкцію
(сервітут), яка раніше до цих відносин
не застосовувалась. Тому, хоча
положення житлового законодавства і
підлягають переважному застосуванню
до житлових відносин на підставі ст..3
ЖК УРСР, до правовідносин із приводу
сервітуту вони можуть застосовуватись
лише за аналогією. З урахуванням цього
треба визнати, що стосовно права членів
сім'ї власника помешкання на
користування ним, чинним є правило ч.1
ст.405 ЦК, що передбачає визначення
власником житлових приміщень, які
мають право займати члени сім'ї.

Оскільки інше не встановлено чинними
законами, договором, заповітом, на
підставі яких встановлено сервітут,
відсутність члена сім'ї понад один рік
без поважних причин є юридичним фактом,
що призводить до втрати членом сім'ї
права користування помешканням. А тому,
колишня дружина позивача, відповідач 1
по справі, втратила дане право.

Однак, що стосується вимоги щодо
втрати членами сім'ї, а саме
неповнолітніми дітьми колишнього
подружжя права користування
помешканням, то дані вимоги позивача до
задоволення не підлягають виходячи з
наступного.

За вимогами ст..29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому
(гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово. Місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає. Фізична
особа може мати кілька місць
проживання.

Отже, закон надає фізичній особі
свободу у вирішенні питання про вибір
місця проживання. Водночас
встановлюються винятки, коли особа
сама не вправі обирати собі місце
проживання, в т.ч.місцем проживання
особи до 10 років визнається місце
проживання її законних представників
або місцезнаходження навчального
закладу чи закладу охорони здоров'я, в
якому вона проживає. Враховуючи те, що
при розірванні шлюбу між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 не визначалося місце проживання
дітей біля одного з батьків, а також те,
що діти можуть бути зареєстровані як по
місцю проживання батька, так і по місцю
проживання матері, а також те, що на час
спору мати дітей позбавляється за
даним рішенням права користування
вищезгаданою квартирою, то з
врахуванням інтересів дітей та чинного
законодавства, вимоги позивача в цій
частині є необґрунтованими та
безпідставними.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги є
обґрунтованими частково та підлягають
до задоволення частково.

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 29, 405 ЦК України, керуючись ст.ст.10,
60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_1.

В задоволенні решти заявлених вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 27 лютого 2014 року.

Суддя
Польська М.В.