Справа № 495/6152/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Яковенко Ю.І.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_1 виданий 21.03.2007 року)

ОСОБА_2 (довіреність № 2439 від
16.08.2013 року)

від відповідачів: не з'явилися

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/6152/13-ц

за позовом ОСОБА_1

до:

- Білгород-Дністровської міської ради

- Виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради

про захист честі, гідності та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди
та визнання недійсними протоколів і
постанов

В С Т А Н О В И В:

05.08.2013 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до
Білгород-Дністровської міської ради
(далі по тексту - відповідач-1) про
захист честі, гідності та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди
та визнання недійсними протоколів і
постанов.

Так, позивач просить суд:

- стягнути з Б-Дністровської МР на
користь ОСОБА_1 заподіяну моральну
шкоду в сумі 30 000 грн.;

- зобов'язати Б-Дністровську МР ніколи
не принижати честь, гідність та ділову
репутацію ОСОБА_1;

- зобов'язати Б-Дністровську МР ніколи
не поширювати про ОСОБА_1 неправдиві
відомості, в тому числі, в протоколах і
постановах;

- визнати такими, що грубо порушують
права ОСОБА_1, не відповідають
фактичним обставинам справи і тому є
недійсними: протокол серії ЖК № 113 від
27.07.2011 року, постанову № 11/12-11 від 02.08.2011
року, протокол серії ЖК № 114 від 27.07.2011
року, постанову № 11/13-11 від 16.08.2011 року,
протокол серії ЖК № 137 від 28.09.2011 року,
постанову № 08/16-11 від 04.10.2011 року,
протокол серії БЛ № 85 від 07.12.2012 року,
постанову № 22/24-12 від 18.12.2012 року,
протокол серії АС № 117 від 07.12.2012 року,
постанову № 10/01-13 від 15.01.2013 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 27.08.2013 року відкрито провадження по
справі № 495/6152/13-ц за позовом ОСОБА_1 до
Б-Дністровської МР про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди та визнання
недійсними протоколів і постанов.
Справу призначено до розгляду.

24.12.2013 року від представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_2, до суду надійшло клопотання про
залучення в якості співвідповідача по
справі № 495/6152/13-ц Виконавчий комітет
Білгород-Дністровської міської ради.
Таке клопотання мотивоване тим, що
оскаржувані протоколи та постанови
складалися та виносилися не
Б-Дністровською МР, а адміністративною
комісією ВК Б-Дністровської МР.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24.12.2013 року по справі № 495/6152/13-ц
клопотання представника ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 про залучення співвідповідача
по справі № 495/6152/13-ц задоволено.
Залучено до участі у справі № 495/6152/13-ц в
якості співвідповідача Виконавчий
комітет Білгород-Дністровської
міської ради (далі по тексту -
відповідача-2).

Відповідач-1 - Б-Дністровська МР, подала
до суду заперечення на позовну заяву
ОСОБА_1, відповідно до якого заперечує
проти позовних вимог в повному обсязі
та просить в їх задоволенні відмовити.

Позивач - ОСОБА_1, та її представник -
ОСОБА_2, в судових засіданнях заявлені
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі та просили їх задовольнити.

Представники відповідачів -
Б-Дністровської МР та ВК
Б-Дністровської МР, в судових
засіданнях заперечували проти
позовних вимог ОСОБА_1 та просили в їх
задоволенні відмовити.

В судове засідання 25.02.2014 року
представники відповідачів -
Б-Дністровської МР та ВК
Б-Дністровської МР, не з'явилися без
поважних причин, про причини неявки суд
не повідомили, будь-яких клопотань не
заявляли, хоча були належним чином
повідомлені про час та місце судового
засідання.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.169 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених статтею 157 цього
Кодексу, у разі першої неявки в судове
засідання сторони або будь-кого з інших
осіб, які беруть участь у справі,
оповіщених у встановленому порядку про
час і місце судового розгляду, якщо
вони повідомили про причини неявки, які
судом визнано поважними.

Неявка представника в судове засідання
без поважних причин або неповідомлення
ним про причини неявки не є перешкодою
для розгляду справи (ч.2 ст.169 ЦПК
України).

Згідно із ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
розглядає справи протягом розумного
строку, але не більше двох місяців з дня
відкриття провадження у справі, а
справи про поновлення на роботі, про
стягнення аліментів - одного місяця. У
виняткових випадках за клопотанням
сторони, з урахуванням особливостей
розгляду справи, суд ухвалою може
подовжити розгляд справи, але не більше
як на п'ятнадцять днів.

Враховуючи викладені обставини, норми
чинного законодавства та ті факти, що
відповідачі в судове засідання не
з'явилися без поважних причин,
будь-яких клопотань не заявляли, хоча
були належним чином повідомлені про
час та місце проведення судового
засідання, позивач в судовому
засіданні не заперечував проти
розгляду справи за відсутності
відповідачів, строк розгляду справи,
відповідно до ст.157 Цивільного
процесуального кодексу України,
закінчився і ніхто із сторін не заявив
клопотання про його подовження, суд
вважає за можливе і необхідне
розглянути справу без участі
відповідачів, на підставі наявних та
достатніх для розгляду матеріалів
справи.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судових
засіданнях пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до Б-Дністровської МР та ВК
Б-Дністровської МР про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди та визнання
недійсними протоколів і постанов.

Згідно із статтею 287 Кодексу України
про адміністративні правопорушення,
постанову по справі про
адміністративне правопорушення може
бути оскаржено особою, щодо якої її
винесено, а також потерпілим.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті
18 Кодексу адміністративного
судочинства України, місцевим
загальним судам як адміністративним
судам підсудні адміністративні справи
з приводу рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень у
справах про притягнення до
адміністративної відповідальності.

Таким чином, ОСОБА_1 повинна була
звертатися до суду з позовними
вимогами про визнання такими, що грубо
порушують її права, не відповідають
фактичним обставинам справи і тому є
недійсними протоколи про
адміністративні правопорушення та
постанови про накладення
адміністративного стягнення в порядку
адміністративного судочинства, а не в
порядку цивільного судочинства, як
вона звернулася.

Згідно із п.1 ч.1 ст.205 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
своєю ухвалою закриває провадження у
справі, якщо справа не підлягає
розгляду в поряду цивільного
судочинства.

Враховуючи викладене, суд дійшов до
висновку про те, що провадження у
справі № 495/6152/13-ц за позовом ОСОБА_1 до
Б-Дністровської МР та ВК
Б-Дністровської МР про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди та визнання
недійсними протоколів і постанов в
частині визнання недійсними
протоколів і постанов - підлягає
закриттю.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення з Б-Дністровської МР на
користь ОСОБА_1 заподіяної моральної
шкоди в сумі 30 000 грн., зобов'язання
Б-Дністровської МР ніколи не принижати
честь, гідність та ділову репутацію
ОСОБА_1 та зобов'язання Б-Дністровської
МР ніколи не поширювати про ОСОБА_1
неправдиві відомості, в тому числі, в
протоколах і постановах, суд вважає за
необхідне зазначити наступне.

Так, ОСОБА_1 вважає, що дії
Б-Дністровської МР та ВК
Б-Дністровської МР про складанню та
винесенню протоколів про
адміністративні правопорушення та
постанов про накладення
адміністративного стягнення
спричинили їй дуже тяжкі наслідки, а
саме: незаконні притягнення до
адміністративної відповідальності
спричинили ОСОБА_1 дуже велику моральну
шкоду, що призвело до того, що в
теперішній час, в результаті вказаних
дій відповідачів, вона постійно
відчуває дуже сильні душевні
страждання, у неї пропав апетит і сон,
дуже сильно погіршився стан мого
здоров'я, постійно болить серце і
голова, також у неї погіршилися
нормальні зв'язки з людьми, знизився
авторитет у знайомих.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що їй було
спричинено відповідачами моральну
шкоду шляхом некоректного
оприлюднення інформації по факту
притягнення ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності
через установу радіомовлення «Новини
Придністров'я».

Так, згідно поданого до суду
представником позивача клопотання,
останній просив витребувати з установи
радіомовлення «Новини Придністров'я»
оригінали (завірені копії яких
долучити до матеріалів справи) всіх
матеріалів (письмових та аудіо), які
свідчать про те, що 11.01.2013 року
відповідач некоректно оприлюднив
інформацію по факту притягнення ОСОБА_1
до адміністративної відповідальності
через установу радіомовлення «Новини
Придністров'я».

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21.11.2013 року по справі № 495/6152/13-ц
клопотання представника позивача про
витребування доказів задоволено.
Витребувано з установи радіомовлення
«Новини Придністров'я» оригінали та
завірені копії всіх письмових та аудіо
матеріалів, які свідчать про те, що
відповідач некоректно оприлюднив
інформацію по факту притягнення ОСОБА_1
до адміністративної відповідальності
шляхом віщання через вищевказану
установу.

На виконання вимог ухвали
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 21.11.2013 року по справі № 495/6152/13-ц
редактором радіомовлення «Новини
Придністров'я» Добриніною Т.О.
надіслано до суду лист із додатком, з
якого вбачається наступне.

Згідно Законів України «Про
інформування населення», «Про порядок
висвітлення діяльності органів влади
та місцевого самоврядування», а також
Статуту редакції про інформування
населення щодо діяльності влади, їх
рішень, постанов і таке інше,
редактором Т.О. Добриніною 11.01.2013 року у
прямому ефірі було озвучено авторський
текст з матеріалів засідання
міськвиконкому. Згідно порядку денного
засідання виконкому від 10.01.2013 року,
який додається, начальник юридичного
відділу Чернокульський С.С. доповів та
перелічив особисто заяви громадян
міста, які не погодились з рішенням
адмінкомісії щодо призначення їй
штрафних санкцій за порушення «Кодексу
чистоти міста». Серед таких порушників
було озвучено прізвище громадянки
ОСОБА_1 Як повідомляє гр. ОСОБА_1, вона
особисто цієї інформації не чула, а
передає її з чужих слів. Жодних
зневажливих слів на її адресу на радіо
не прозвучало, про що свідчить
авторський текст матеріалу, що
додається.

Із наданого до суду позивачем листа ВК
Б-Дністровської МР № К-13у/гл/153 від
22.01.2013 року вбачається, що стосовно
повідомлення 11.01.2013 року на місцевому
радіо щодо складеного протоколу
повідомлено, що зазначена інформація
міською радою не передавалась та ніким
не затверджувалась.

У позовній заяві та поданому до суду
клопотанні ОСОБА_1 просила викликати в
судове засідання свідків для допиту та
дачі пояснень по справі.

Ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 29.01.2014 року по справі № 495/6152/13-ц
клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків
задоволено. Викликано в судове
засідання для дачі пояснень по справі
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9.

В судове засідання 25.02.2014 року для
допиту та дачі пояснень по справі
прибули свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які
були приведені до присяги та
повідомлені про кримінальну
відповідальність за неправдиві
показання.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснила, що є знайомою та сусідкою
ОСОБА_1, їй відомо про складання та
винесення відносно ОСОБА_1 протоколів
про адміністративні правопорушення та
постанов про накладення
адміністративного стягнення. В свою
чергу, ОСОБА_6 пояснила, що їй невідомо
чи складалися та виносилися протоколи
та постанови в присутності ОСОБА_1, чи
за її відсутності. Також ОСОБА_6
зазначила, що знає про передачу по
радіомовленню, але що конкретно там
було сказано їй невідомо.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні
пояснив, що є сином ОСОБА_1, але йому
невідомо ні про складання та винесення
відносно ОСОБА_1 протоколів про
адміністративні правопорушення та
постанов про накладення
адміністративного стягнення, ні про
передачу по радіомовленню.

Частиною 1 статті 3 Конституції України
визначено, що людина, її життя і
здоров'я, честь і гідність,
недоторканність і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.28 Конституції України,
кожен має право на повагу до його
гідності, ніхто не може бути підданий
такому поводженню, що принижує його
гідність.

Чинне законодавство не містить
визначення понять гідності, честі чи
ділової репутації, оскільки вони є
морально-етичними категоріями й
одночасно особистими немайновими
правами, яким закон надає значення
самостійних об'єктів судового захисту.
Зокрема, під гідністю слід розуміти
визнання цінності кожної фізичної
особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло.

Статтею 68 Конституції України
встановлено, що кожен зобов'язаний
неухильно додержуватися Конституції
України та законів України, не посягати
на права і свободи, честь і гідність
інших людей.

Будучи особистим немайновим правом, що
забезпечує соціальне буття фізичної
особи, право на повагу до гідності та
честі захищається нормами Цивільного
кодексу України.

Так, статтями 270, 297 Цивільного кодексу
України встановлено, що відповідно до
Конституції України фізична особа має
право на повагу до гідності та честі.
Гідність та честь фізичної особи є
недоторканими. Фізична особа має право
звернутися до суду з позовом про захист
її гідності та честі.

За правилом ст.275 Цивільного кодексу
України, фізична особа має право на
захист свого особистого немайнового
права від протиправних посягань інших
осіб. Захист такого права здійснюється
способами, встановленими главою 3 цього
Кодексу. Захист особистого немайнового
права може здійснюватися також іншим
способом відповідно до змісту цього
права, способу його порушення та
наслідків, що їх спричинило це
порушення.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України в п.15 постанови
№ 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику
у справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Відповідно до ч.3 ст.277 Цивільного
кодексу України, негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивачки,
порушує її право на повагу до гідності,
честі чи ділової репутації.

Як випливає зі змісту ст.297 Цивільного
кодексу України, кожен має право на
повагу до його честі та гідності.
Гідність та честь фізичної особи є
недоторканими. Фізична особа має право
звернутися до суду з позовом про захист
її гідності та честі.

Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції
України, кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та противоправних посягань.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» роз'яснено, що якщо
суб'єктивну думку висловлено в
брутальній, принизливій чи
непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
відповідача може бути покладено
обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

У пункті 18 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»
зазначено, що згідно з положеннями
статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок
довести, що поширена інформація є
достовірною, покладається на
відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Компенсація моральної шкоди це
вчинення стосовно людини, котрій
спричинено таку шкоду порушенням її
загальносоціальних (природних) прав чи
свобод, певних дій, які спрямовані на
усунення або ж послаблення в неї
негативних психічних станів і
процесів, викликаних - внаслідок цього
порушення приниженням оцінки її
гідності.

Право на компенсацію моральної шкоди
це можливість людини, котрій заподіяно
таку шкоду внаслідок порушення її
загальносоціальних (природних) прав чи
свобод, вимагати від порушника його
обов'язку вчинити певні дії, спрямовані
на усунення або ж послаблення в неї
негативних психічних станів та
процесів, викликаних (внаслідок цього
порушення) приниженням оцінки її
гідності; а також її можливості
звернутися, в разі потреби, до
компетентних національних чи
міжнародних органів про примусове
забезпечення виконання зазначеного
обов'язку.

У деяких випадках оцінка гідності
людини стає безпосереднім, самостійним
і, можливо, навіть єдиним об'єктом
умисного, цілеспрямованого її
приниження. Але ця оцінка страждає
також і тоді, коли відбувається
порушення яких би то не було прав чи
свобод людини. Підрив, руйнація
гідності людини це неминучий ступник,
соціальна «тінь» будь-чийого зазіхання
на всяке її право, оскільки й у таких
випадках у потерпілого зазвичай
виникають почуття приниженості, образи
й інші негативні переживання, стан
психічної пригніченості тощо.

Таким чином, там, де є порушення якогось
права людини чи якоїсь свободи, завжди
потерпає її гідність. Отже, немає
такого порушення права чи свободи
людини, яке не призвело б до виникнення
в неї конкретного права на компенсацію
моральної шкоди, конкретної можливості
вимагати такої компенсації.

Статтею 23 Цивільного кодексу України
встановлено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Так, моральна шкода може виражатися у
фізичному болі і стражданнях, які особа
зазнала внаслідок каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я. В даному випадку,
фізичні страждання самі по собі не є
моральною шкодою, але є підставою
виникнення моральної шкоди у особи.

Крім того, положеннями статті 23
Цивільного кодексу України
встановлено певні критерії, які суд має
оцінювати при визначенні розміру
моральної шкоди. До таких критеріїв
відносяться: характер правопорушення
(це може бути адміністративний
проступок, злочин як середньої
тяжкості, так і тяжкий, інше порушення
цивільних прав, яке не є злочином або
проступком. Оцінці також має підлягати
об'єкт порушення, тобто на що
правопорушення було спрямоване - на
життя та здоров'я чи на майно самого
потерпілого або близьких йому осіб
тощо); глибина фізичних та душевних
страждань, яка визначається в
залежності від особистих властивостей
психіки потерпілого та характеру
шкоди, яка йому завдана; погіршення
здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації (тут мова йдеться як про
професійну працездатність
потерпілого, так і про інші навички, які
втрачаються внаслідок, наприклад,
заподіяння шкоди здоров'ю); ступінь
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування. За загальним правилом
вина є підставою для відшкодування
моральної шкоди. Отже суд має брати до
уваги як форму вини завдавача шкоди
(умисел або необережність), так і
наявність вини самого потерпілого.
Випадки компенсації моральної шкоди
незалежно від вини завдавача шкоди
встановлюються ст.1167 Цивільного
кодексу України; інші обставини, що
мають істотне значення (тривалість
страждань, істотність вимушених змін у
способі життя потерпілого, можливість
усунення негативних наслідків, які
виникла в результаті посягання на
права особи тощо).

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного
кодексу України, моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди
здійснюється за наявності всіх
загальних умов відповідальності за
завдання шкоди, а саме: протиправної
поведінки, моральної шкоди, причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
завданою моральною шкодою та вини
заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Згідно із ч.3 ст.10 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.57 Цивільного
процесуального кодексу України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Докази - це відомості про факти, що
цікавлять суд, на підставі яких він
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги та
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для справи. Доказові
факти - це ті обставини, які були
встановлені судом в процесуальному
порядку, і можуть використовуватися як
докази про наявність фактів.
Процесуальне призначення доказів -
встановлення наявності або
відсутності обставин, що мають
значення для справи.

Відповідно до ч.1 ст.58 Цивільного
процесуального кодексу України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Так, належність доказів - це якість
доказу, що характеризує точність,
правильність відображення обставин, що
входять в предмет доказування.
Належним є той доказ, який містить
інформацію, що має значення для справи.
Коло фактів, які необхідно доказати по
конкретній справі, називається
предметом доказування, а, згідно із ч.1
ст.179 Цивільного процесуального
кодексу України, предметом доказування
під час судового розгляду є факти, які
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення. Сукупність обставин,
які доказує позивач, створює основу
позову. Факти, що входять в предмет
доказування, ще не встановлені, і їх
наявність до винесення судового
рішення лише припускається.

Згідно із статтею 60 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок доказування покладається на
сторін. Це положення є одним із
найважливіших наслідків принципу
змагальності. Суд не може збирати
докази за власною ініціативою.
Матеріально-правовий зміст обов'язку
подавати докази полягає в тому, що, в
випадку його невиконання суб'єктом
доказування і неможливості отримання
доказів суд має право визнати факт, на
який посилалась зацікавлена сторона,
неіснуючим, чи навпаки, як це має місце
при використанні презумпції, існуючим,
якщо інше не доказано другою стороною.
Підставу позову повинен довести саме
позивач.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, позивач - ОСОБА_1, в порушення
ст.ст. 23, 270, 275, 277, 297, 1167 Цивільного
кодексу України, п.п. 15, 18, 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», ст.ст. 10, 57-60 Цивільного
процесуального кодексу України не
представила до суду жодного доказу
(належного, допустимого) того, що
Б-Дністровською МР або ВК
Б-Дністровської МР було поширено
негативну, принижуючу інформацію щодо
честі, гідності та ділової репутації
ОСОБА_1 та нанесення (завдання) їй
моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в ході судового розгляду,
складені та винесені ВК
Б-Дністровської МР відносно ОСОБА_1
протоколи про адміністративні
правопорушення та постанови про
накладення адміністративного
стягнення на сьогоднішній день є
чинними, деякі не оскаржені взагалі, а
ті, що були оскаржені до суду - залишені
без змін. На радіо відповідачі ніякої
інформації відносно позивача не
передавали, а в радіо ефірі лише було
озвучено, що деякі з правопорушників
«Кодексу чистоти міста», зокрема,
ОСОБА_1 зі скоєним правопорушенням не
згодні.

Отже, в матеріалах справи, відсутні
будь-які докази поширення
відповідачами негативної, принижуючої
інформації щодо честі, гідності та
ділової репутації ОСОБА_1 та нанесенні
(завданні) їй моральної шкоди, не
доведена наявність причинного зв'язку
між нанесеною позивачці шкодою та
протиправними діями відповідачів, не
визначено чим обґрунтовується розмір
компенсації.

Таким чином, суд вважає, що відсутні і
будь-які підстави для стягнення з
Б-Дністровської МР на користь ОСОБА_1
заподіяної моральної шкоди в сумі 30 000
грн., зобов'язання Б-Дністровської МР
ніколи не принижати честь, гідність та
ділову репутацію ОСОБА_1 та
зобов'язання Б-Дністровської МР ніколи
не поширювати про ОСОБА_1 неправдиві
відомості, в тому числі, в протоколах і
постановах.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про
безпідставність, необґрунтованість та
недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, у
зв'язку з чим:

- провадження у справі № 495/6152/13-ц за
позовом ОСОБА_1 до Б-Дністровської МР та
ВК Б-Дністровської МР про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди та визнання
недійсними протоколів і постанов в
частині визнання недійсними
протоколів і постанов - підлягає
закриттю;

- в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1
до Б-Дністровської МР та ВК
Б-Дністровської МР про захист честі,
гідності та ділової репутації,
стягнення моральної шкоди та визнання
недійсними протоколів і постанов в
частині захисту честі, гідності та
ділової репутації і стягнення
моральної шкоди - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 38, 55, 68 Конституції
України, п.п. 3, 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», п.п. 15, 18, 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
№ 1 «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної чи юридичної особи», ст.ст. 15,
16, 23, 270, 275, 278, 280, 297, 1167 Цивільного
кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 157,
169, 197, 205, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Провадження у справі № 495/6152/13-ц за
позовом ОСОБА_1 до
Білгород-Дністровської міської ради та
Виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
про захист честі, гідності та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди
та визнання недійсними протоколів і
постанов в частині визнання недійсними
протоколів і постанов - закрити.

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Білгород-Дністровської міської ради та
Виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
про захист честі, гідності та ділової
репутації, стягнення моральної шкоди
та визнання недійсними протоколів і
постанов в частині захисту честі,
гідності та ділової репутації і
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко