АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 0203/264/13
Головуючий у 1-й інстанції -
Справа № 22-ц/774/1551/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді -
Черненкової Л.А.

суддів -
Петешенкової М.Ю., Дерев`янка О.Г.

при секретарі - Бойко О.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, державного підприємства
«Виробниче об'єднання «Південний
машинобудівний завод ім. О.М. Макарова»,
треті особи комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради,
комунального підприємства
«Жилсервіс-1», реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції, Департамент
житлово-комунального господарства та
капітального будівництва
Дніпропетровської міської ради про
поновлення строку позовної давності,
визнання розпорядження та свідоцтва
про право власності недійсним,
скасування реєстрації, -

В С Т А
Н О В И Л А:

18 травня 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із вказаним позовом, враховуючи
уточнені позовні вимоги просила
визнати недійсним розпорядження
виробничого об'єднання «Південний
машинобудівний завод» від 20 вересня 1995
року № 1326-95 про приватизацію квартири
АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво
про право власності на житло від 20
вересня 1995 року, видане виробничим
об'єднанням «Південний машинобудівний
завод» на підставі розпорядження від 20
вересня 1995 року № 1326-95 про приватизацію
квартири АДРЕСА_1; відмінити державну
реєстрацію права спільної власності
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 на квартиру
АДРЕСА_1; витребувати з КП «ДМБТІ»
відомості про вартість квартири;
судові витрати покласти на
відповідачів. В обґрунтування своїх
позовних вимог посилалась на те, що
вона була наймачем квартири АДРЕСА_1. У
вересні 1995 року ОСОБА_3, ОСОБА_1, які
також мешкали у вказаній квартирі, без
її відома до органу приватизації були
подані документи, які містили
підроблений підпис позивача, на
підставі яких квартира була
приватизована. Викладені обставини
стали причиною звернення до суду з
позовом про поновлення їй строку
позовної давності, визнання
розпорядження та свідоцтва про право
власності на спірну квартиру
недійсними, скасування державної
реєстрації права власності на спірну
квартиру.

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року з
урахуванням виправлених описок за
ухвалою Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 26 грудня 2013 року,
ухвалено: позов ОСОБА_2 задовольнити;
поновити ОСОБА_2 строк позовної
давності; визнати недійсним
розпорядження виробничого об'єднання
«Південний машинобудівний завод» від 20
вересня 1995 року № 1326-95 про приватизацію
квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним
свідоцтво про право власності на житло
від 20 вересня 1995 року, видане
виробничим об'єднанням «Південний
машинобудівний завод» на підставі
розпорядження від 20 вересня 1995 року №
1326-95 про приватизацію квартири АДРЕСА_1
(номер у реєстровій книзі - 221п-96);
скасувати державну реєстрацію права
спільної власності ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1; стягнути із
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 589,46 грн.;
стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
589,46 грн.; стягнути із ОСОБА_3 на користь
держави судовий збір у сумі 243,60 грн.;
стягнути із ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір у сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та постановити
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 відмовити,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, що з'явилися,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає за необхідне її відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 була наймачем квартири АДРЕСА_1.
У квартирі також були зареєстровані
ОСОБА_3(син позивача) та ОСОБА_1 - його
дружина. 05 вересня 1995 року до органу
приватизації від імені позивача,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було подано заяву № 1209
про приватизацію спірної квартири. 20
вересня 1995 року управлінням
житлово-комунального господарства ВО
«Південний машинобудівний завод» було
видано розпорядження № 1326-95 про
задоволення поданої 05.09.1995 року заяви.
Того ж дня ВО «Південний
машинобудівний завод» було видано
свідоцтво про право власності на житло,
за яким спірна квартира стала належати
на праві спільної власності ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 12 вересня 2013 року на
підставі ухвали суду
Дніпропетровським науково-дослідним
інститутом судових експертиз було
складено висновок
експерта-почеркознавця № 65/04-130, згідно
з яким підпис від імені позивача у
заяві № 1209 від 05.09.1995 р. виконаний не
позивачем, а іншою особою з
наслідуванням справжнього підпису
позивача.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
районний суд виходив з того, що
всупереч приписам статті 8 Закону №
2482-ХІІ спірна квартира була передана у
спільну власність ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 без письмової згоди позивача
ОСОБА_2, про що свідчать висновки
проведеної у справі судової
почеркознавчої експертизи, отже
існують підстави для визнання
розпорядження та свідоцтва про право
власності на житло від 20.09.1995 р.
недійсними. Поновлюючи строк позовної
давності суд виходив з того, що позивач
дізналася про те, що спірна квартира
приватизована лише у жовтні 2010 року,
про що свідчать показання свідків,
допитаних у судових засіданнях, а також
пояснення відповідача ОСОБА_3, який
стверджував, що саме він підробив
підпис позивача у заяві від 05.09.1995 р. і
умисно приховував від неї факт
приватизації спірної квартири. Жодних
доказів на підтвердження того, що
позивач до жовтня 2010 року була обізнана
про приватизацію квартири, матеріали
справи не містять. Суд вбачає у
причинах, які викладені у заяві
позивача про поновлення строку
позовної давності ознаки поважності,
що дає підстави для захисту порушеного
права, керуючись при цьому ст.ст. 71, 76, ч.1
ст. 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року та
главою 19 ЦК України.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини стосуються
визнання приватизації спірної
квартири недійсною, проведеною 20
вересня 1995 року, і регулюються
цивільним та житловим законодавством,
чинним на 1995 рік.

Відповідно до ст. 651 ЖК України наймачі
жилих приміщень у будинках державного
чи громадського житлового фонду можуть
за згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які проживають разом з ними,
придбати займані ними приміщення у
власність на підставах, передбачених
чинним законодавством.

Так, відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8
Закону "Про приватизацію державного
житлового фонду" (далі - Закон N 2482-XII)
наймачі квартир (будинків) державного
житлового фонду та члени їх сімей, які
постійно проживають у
квартирі(будинку) разом із наймачем або
за якими зберігається правона житло,
мають право на приватизацію займаних
квартир (будинків) шляхом передання їм
цих квартир (будинків) у спільну
сумісну або часткову власність за
письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї на підставі рішення
відповідного органу приватизації.

Відповідно до позовних вимог та
пояснень, наданих позивачем суду,
позивач не давала своєї згоди на
приватизацію спірної квартири, в
органи приватизації не ходила, заяву не
підписувала, дізналась про
приватизацію в жовтні 2010 року.

Факт того, що позивач не підписувала
заяву про приватизацію квартири
АДРЕСА_1, а відтак не давала своєї згоди
про приватизацію вказаної квартири в
якій вона є основним квартиронаймачем,
підтверджено, як відповідачем ОСОБА_3,
так і висновком судової почеркознавчої
експертизи № 65/04-130 від 12 вересня 2013
року (а.с. 217-222 том 1).

Таким чином, небажання когось із членів
сім'ї взяти участь у приватизації
квартири позбавляє можливості інших
членів сім'ї на отримання квартири у
власність у порядку, передбаченому
Законом України "Про приватизацію
державного житлового фонду".

Враховуючи вищевикладене, суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку, що при здійсненні
приватизації спірної квартири були
порушені вимоги законодавства України
та права позивача щодо приватизації,
оскільки відсутня письмова згода всіх
повнолітніх членів сім'ї на
приватизацію квартири, порушено статтю
8 Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду", Положення
про порядок передачі квартир (будинків)
у приватну власність громадян, а тому
свідоцтво про право власності на житло
від 20 вересня 1995 року, видане
виробничим об'єднанням «Південний
машинобудівний завод» на підставі
розпорядження від 20 вересня 1995 року №
1326-95 про приватизацію квартири АДРЕСА_1,
підлягає визнанню недійсним.

За правилами ст. 48 ЦК УРСР в редакції 1963
року угода може бути визнана недійсною
при невідповідності її закону чи іншим
актам, виданим органами державної
влади та управління в межах наданої їм
компетенції.

Згідно зі статтею 144 Конституції
України, статтею 59 Закону "Про місцеве
самоврядування в Україні" N 280/97-ВР акти
органів та посадових осіб місцевого
самоврядування визнаються незаконними
в судовому порядку з мотивів їхньої
невідповідності Конституції або
законам України.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в постанові Пленуму Верховного Суду
України N 9 від 06.11.2009 р. "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", у п. 2
якої зазначено, що зміст правочину не
повинен суперечити положенням інших,
крім актів цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України.
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

За таких обставин, оскільки суд прийшов
до висновку про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло
від 20 вересня 1995 року, видане
виробничим об'єднанням «Південний
машинобудівний завод» на підставі
розпорядження від 20 вересня 1995 року №
1326-95 про приватизацію квартири АДРЕСА_1,
тому розпорядження органу
приватизації про передачу сторонам у
справі в приватну власність вказаної
квартири підлягає визнанню судом
незаконним, а реєстрація права
власності на підставі незаконної
приватизації на зазначену квартиру
підлягає скасуванню.

Вирішуючи спір, суд обґрунтовано взяв
до уваги, що згідно зі ст. 76 ЦК
Української РСР 1963 року перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов.

Право на позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідно до ст. 71 зазначеного Кодексу
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно зі ст. 80 ЦК Української РСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Якщо суд, арбітраж або третейський суд
визнає поважною причину пропуску
строку позовної давності, порушене
право підлягає захистові.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України 2004 року Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності, тобто після 1
січня 2004 року. Щодо цивільних відносин,
які виникли до набрання чинності
Цивільним кодексом України 2004 року,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки доказами у справі, які
належним чином оцінені судом першої
інстанції, підтверджено, що позивач
дізналася про приватизацію спірної
квартири в жовтні 2010 року, та 18 травня
2011 року ОСОБА_2 звернулася до суду із
вказаним позовом, факт приватизації
квартири від неї приховували члени її
родини, що підтверджено відповідачами,
тому судом обґрунтовано визнано
поважною причиною пропуску строку
позовної давності, та порушене право
позивача підлягає захистові у судовому
порядку.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи в апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду та
стосуються переоцінки доказів у
справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед установленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доводи апелянта про те, що позов було
подано позивачем з метою позбути її
частини квартири, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
оскільки після розірвання шлюбу з
ОСОБА_3, який розірвано за рішенням суду
від 29.09.2000 року, вона в спірній квартирі
не проживає і не зареєстрована за цією
адресою, судова колегія вважає
неспроможними, тому що ці обставини не
є підставою для скасування рішення
суду та відмови у задоволенні позову
так, як матеріалами справи не доведено
факт того, що позивач приймала участь у
приватизації спірної квартири, що
позивач була обізнана щодо
приватизації вказаної квартири, та
апелянтом не надано доказів, які б
спростовували висновки суду.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
постановлено у відповідності з
вимогами закону та не має підстав для
його скасування, і доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ч. 1 п. 1 ст. 314, 317, 319 ч.1 ст.218 ЦПК України,
судова колегія судової палати, -

У Х В А
Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді колегії