УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Маляренка А.В.,
Писаної Т.О.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» до
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 24 листопада 2006
року відповідач відповідно до
кредитного договору отримав кредит у
розмірі 2 917,19 грн зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 25,08 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 24 листопада 2008
року. У зв'язку з тим, що відповідач
зобов'язання за договором належним
чином не виконав позивач доповнивши
свої позовні вимоги у ході розгляду
справи просив стягнути з відповідача
заборгованість за договором станом на
21 березня 2013 року у розмірі 26 503,60 грн.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 квітня 2013 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитом у розмірі
26 503,60 грн. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 липня
2013 року рішення суду першої інстанції
змінено в частині стягнення з ОСОБА_6 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» пені за
порушення умов кредитного договору,
зменшено її суму з 13 621 грн до 200 грн,
відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у
стягненні з ОСОБА_6 штрафу (фіксована
частина) у розмірі 500 грн та штрафу
(процентна складова) у розмірі 1
252,95 грн, та встановлено що всього сума
заборгованості за кредитним договором
замість зазначеної у рішенні - 26 503,60
грн, складає - 11 329,29 грн. У решті рішення
залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати і залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягають
частковому задоволенню на таких
підставах.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції керувався
положеннями статей 526, 549, 611 ЦК України
та виходив із того, що відповідач
належним чином не виконує умови
договору, а тому повинен повернути
заборгованість за кредитом, пеню за
несвоєчасність виконання зобов'язання,
заборгованість із процентів за
користування кредитом та штрафи, які
складаються із фіксованої частини та
процентної складової.

Апеляційний суд, відмовивши в частині
стягнення з ОСОБА_6 штрафів які
складаються із фіксованої частини та
процентної складової, виходив із того,
що стягнення пені та штрафів є
подвійними штрафними санкціями, тобто
має місце подвійна цивільно-правова
відповідальність одного і того ж виду
за одне й те саме порушення договірного
зобов'язання.

Згідно з статтями 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення судів першої та апеляційної
інстанції зазначеним вимогам не
відповідають.

Судами встановлено і це вбачається із
матеріалів справи, що 24 листопада 2006
року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6
укладено кредитний договір, за яким
ОСОБА_6 отримав кредит у розмір 2 917,19 грн
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25,08 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення
24 листопада 2008 року.

Позивач послався на неналежне
виконання відповідачем умов вказаного
договору, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка складається із
основного боргу у розмірі 2 182,70 грн,
процентів за користування кредитом у
розмірі 8 946,48 грн, пені за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором у
розмірі 13 621,47 грн, штрафу (фіксована
частина) у розмірі 500 грн та штрафу
(процентна складова) у розмірі 1 252,95 грн,
яку просив стягнути на свою користь.

Відповідно до положень статнй 526, 527, 530
ЦК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст.
611 ЦК України).

Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Виходячи з аналізу зазначених статей
штраф є відповідальністю, яка залежить
лише від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання й у
часі визначається з настанням однієї з
подій як невиконання або неналежне
виконання зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання,
тобто встановлює певні юридичні
наслідки у вигляді обов'язку сплатити
певну суму, яка залежить не тільки від
суми несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання, а й від часу такого
невиконання.

Тобто, пеня та штраф є різними видами
неустойки як засобу юридичної
відповідальності, а не окремими видами
штрафних санкцій.

Штраф має разовий характер, тобто
вичерпується з настанням самого факту
порушення зобов'язання.

Відповідно до п. 6.3. вищевказаного
договору штраф застосовується у
випадку порушення позичальником
строків платежів по будь-якому із
грошових зобов'язань, передбачених
договором більш ніж на 30 днів.
Позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми
позову.

Пеня ж, в свою чергу, відповідно до п. 6.1.
вказаного договору сплачується при
порушенні позичальником зобов'язань із
погашення кредиту у розмірі 1,25 % від
суми простроченої заборгованості по
кредиту за кожний день прострочення,
але не менше 1 гривні.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у
порушення вимог статей 212 - 214 ЦПК
України на умови договору та положення
ст. 549 ЦК України уваги не звернув,
зокрема, що штраф та пеня, відповідно до
умов кредитного договору, настають при
різних обставинах порушення
зобов'язання зі сторони боржника, а
відтак є різними видами
відповідальності за порушення
зобов'язань боржником. У зв'язку з цим
висновок апеляційного суду щодо
подвійної відповідальності
відповідача за одне і теж саме
порушення зобов'язання не ґрунтуються
на законі.

Крім того, у п. 27 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року
роз'яснено, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може застосовано до сум,
які нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК
України, які мають іншу правову
природу.

Апеляційний суд змінивши рішення суду
першої інстанції в частині стягнення з
ОСОБА_6 пені на зазначене уваги не
звернув, зменшив розмір пені без
належних правових підстав, тобто за
відсутності заяви відповідача, разом з
тим не перевірив, наявних в матеріалах
справи розрахунків, та не усунув
недоліків суду першої інстанції, який у
порушення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України
стягнув заборгованість по пені,
нараховану, починаючи з 10 січня 2007 року
по 12 серпня 2009 року, згідно з
розрахунком станом на 21 березня 2006 рік.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалене у справі
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст.
338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 липня
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана