САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.
Справа № 206/7260/13-ц
Провадження № 2/206/52/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" січня 2014 р. Самарський районний суд
м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Поштаренко О.В.

при секретарі: Антонюк А.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_2

відповідачів
ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника відповідачів
ОСОБА_5

позивачів за зустрічним позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4

представника позивача
ОСОБА_5

відповідача за зустрічним позовом
ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за позовом ОСОБА_7

до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8,

про усунення перешкод у користуванні
квартирою,

за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4

до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9,

треті особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11, Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12,

про визнання договору купівлі-продажу
недійсним -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2013 року ОСОБА_7 (позивач)
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_8 (відповідач) про
усунення перешкод у користуванні
квартирою.

У своїй позовній заяві позивач
посилається на те, що позивачу на
підставі договору купівлі-продажу від
30.09.2013 року належить квартира АДРЕСА_2. В
спірній квартирі без достатніх на те
правових підстав проживають ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_8. Зазначені особи мають
родинні стосунки з першими власниками
спірної квартири, які продали її 27
листопада 2012 року. Відповідачі в
спірній квартирі не зареєстровані. З
огляду на викладене просить ухвалити
рішення яким виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 із спірної квартири, без надання
їм іншого житлового приміщення та
стягнути всі судові витрати.

23 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися із зустрічною позовною
заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, треті
особи: ОСОБА_10, ОСОБА_11, Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним. Просили визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 від 27.11.2012 року укладений між
ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_2 від 30.09.2013 року укладений між
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_7. В
обґрунтування своїх вимог посилаються
на незаконну реєстрацію права
власності спірної квартири за ОСОБА_10
та ОСОБА_11, вважають що є всі підстави
для визнання двох правочинів відносно
спірної квартири фіктивними. Крім того,
зазначають, що п. 6,7 спірного договору
знаходяться в протиріччі з дійсністю.
До того ж в договорі відсутній пункт,
який вказує на фактичне проживання
відповідачів в квартирі та на
покладання обов'язку до конкретної
дати звільнити спірну квартиру - що є
дуже важливою умовою договору
купівлі-продажу.

Представник ОСОБА_7 в судовому
засіданні просив свої позовні вимоги
задовольнити з підстав викладених в
позовній заяві. В зустрічній позовній
заяві просив відмовити як в такій, що не
є обґрунтованою та не відповідає
обставинам справи.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник
просили в первісному позові відмовити
та задовольнити зустрічні позовні
вимоги визнавши недійсними договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від
27.11.2012 року укладений між ОСОБА_9,
ОСОБА_6 та ОСОБА_10, ОСОБА_11 та договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від
30.09.2013 року укладений між ОСОБА_10,
ОСОБА_11 та ОСОБА_7.

ОСОБА_6 та ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтримали
первісні позовні вимоги, вважаючи їх
законними та обґрунтованими, у
задоволенні зустрічних позовних вимог
просили відмовити.

ОСОБА_8, ОСОБА_11, Приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 в судове
засідання не з'явилися. Про час і місце
засідання суду повідомлені належним
чином. Причини неявки суду невідомі.

Свідок ОСОБА_13 надала суду
пояснення в яких зазначила, що в
квартирі АДРЕСА_2 проживали ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, та підтвердила факт того, що
вони чинили перешкоди у користуванні
вказаною квартирою.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона
проживає в тому під'їзді, де
знаходиться квартира АДРЕСА_2. Весь час
у спірній квартирі проживали ОСОБА_3 та
ОСОБА_4. ОСОБА_6 приходив декілька разів,
а іншого брата вона не знає. ОСОБА_3
доглядала померлого діда, та поховала
його самостійно. ОСОБА_7 їй не відома.

Свідок ОСОБА_15 у своїх поясненнях
зазначила, що вона проживає з першого
дня у спірному будинку. ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 постійно проживають у АДРЕСА_2.
ОСОБА_6 та ОСОБА_9 проживали у спірній
квартирі поки була жива ОСОБА_16.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що протягом 15-17
років у спірній квартирі проживали
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_18, яка є близькою подругою
ОСОБА_3, пояснила, що протягом останніх
15 років ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають у
АДРЕСА_2

Вивчивши матеріали суд вважає, що
позовні вимоги підлягають частковому
задоволенню, у задоволенні зустрічних
позовних вимог слід відмовити виходячи
з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Судом встановлено наступне.

Рішенням Самарського районного суду
м.Дніпропетровська від 06.03.2013 року
встановлено, що 24 квітня 1980 року
Виконавчим комітетом Самарської
районної ради народних депутатів м.
Дніпропетровська на ім'я ОСОБА_19 було
видано ордер № 1145 на право зайняття
трикімнатної квартири АДРЕСА_2 сім'єю у
складі п'яти осіб: чоловіка ОСОБА_20,
матері ОСОБА_21, синів ОСОБА_6 та ОСОБА_6
(а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_4,
його батьками були ОСОБА_6 та ОСОБА_3.

Рішенням Виконавчого комітету
Самарської районної у м.
Дніпропетровську ради № 34 від 20 січня
2012 року було вирішено переукласти
договори найму шляхом переоформлення
особового рахунку на займану житлову
площу трикімнатної квартири АДРЕСА_2 на
ОСОБА_6 та ОСОБА_6

В травні 2012 року ОСОБА_6 (батько ОСОБА_4.)
та ОСОБА_6 здійснили приватизацію
квартири АДРЕСА_2 і наразі є її
співвласниками. Від імені його батька
на підставі довіреності діяла ОСОБА_22,
оскільки той відбуває покарання в
місцях позбавлення волі.

27 листопада 2012 року між ОСОБА_9, ОСОБА_6
від імені якого (на підставі
довіреності, посвідченої виконуючим
обов»язкиначальника Синельниківської
ВК-94 УДПтСУ у Дніпропетровській
області від 16.12.2011 року за р.№ 36) діяла
ОСОБА_22 та ОСОБА_10, ОСОБА_11 уклали
договір купівлі-продажу трикімнатної
квартири АДРЕСА_2 (а.с. 33).

На підставі ч. 4 ст. 334 ЦК України
якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Згідно зі ст. 657 ЦК України та п. 10
вказаного договору такий договір
підлягає державній реєстрації (а.с. 33).

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності спірна
квартира була зареєстрована у
встановленому законом порядку за
покупцем в Державному реєстрі прав на
нерухоме майно реєстраційною службою
Дніпропетровського міського
управління юстиції від 27.09.2013 року, та з
цього моменту у покупця виникло право
власності на спірне майно, тобто 27.09.2013
року (а.с. 35). А саме після набрання
чинності рішенням Самарського
районного суду м.Дніпропетровська від
06.03.2013 року та скасування заходів
забезпечення позову на квартиру (а.с.
29,30).

Таким чином, посилання ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на те, що реєстрація права власності
квартири за ОСОБА_10 та ОСОБА_11, є
незаконною, оскільки рішення
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська яким був скасований
арешт набрало чинності 23 серпня 2013
року, є безпідставними.

30 вересня 2013 року між ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_7 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 та
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12, що
підтверджується договором
купівлі-продажу та витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності (а.с. 4,5).

Частиною 1 ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд і має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Згідно роз»яснень, які містяться в п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №9 від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

Таким чином, для визнання правочину
фіктивним, ознака вчинення його лише
для вигляду має бути властива діям обох
сторін правочину.

Пунктом 24 вказаного пленуму
передбачено, що судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Позивачами за зустрічною позовною
заявою не надано жодного
беззаперечного та достовірного доказу
на підтвердження умислу відповідачів
на укладення договору дарування без
наміру створення правових наслідків,
які ним обумовлювалися.

Сам факт проживання позивачів, за
зустрічною позовною заявою, у спірній
квартирі після переходу права
власності до відповідачів не є
підтвердженням того, що між сторонами
укладено фіктивний правочин, інших
підстав для задоволення позову про
визнання спірного договору фіктивним
позивачем суду не надано.

Позивач, який вимагає визнання
правочину недійсним, повинен довести,
що учасники правочину не мали наміру
створити правові наслідки на момент
вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

При цьому наявність конфліктних
ситуацій в сім'ї, а також наявність між
сторонами судових спорів саме по собі
не впливає на визначення фіктивності
договорів купівлі-продажу і не може
бути перешкодою для реалізації
власником правомочностей щодо своєї
власності.

Спірна квартира складається з 3-х
житлових кімнат житловою площею 44 кв.м,
загальна площа квартири складає 69,8
кв.м.

Той факт, що в спірній квартирі
проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_4
підтверджується показами свідків
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_18, ОСОБА_17,
ОСОБА_15 та не заперечується сторонами у
справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі не
підлягають доказуванню.

Зазначені особи проживають в спірній
квартирі без достатніх на це правових
підстав і мають родинні стосунки з
першими власниками спірної квартири,
які продали її 27 листопада 2012 року. В
спірній квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
зареєстровані, тому права користування
жилим приміщенням в ній не набули.

Згідно з ч.1 ст. 317 Цивільного кодексу
України власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Статтею 1 Протоколу 1 до Європейської
Конвенції про захист прав людини й
основних свобод, що є частиною
національного законодавства України,
визначено, що кожна фізична особа або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Конституція
України, а саме стаття 41, гарантують
кожному право володіння, користування
та розпорядження його власністю.

Відповідно до практики Європейського
суду з прав людини ''втручання у право
на мирне володіння майном є сумісним з
вимогами ст. 1 Першого протоколу, коли
воно законне і не свавільне'' (справа
''Ятрідіс проти Греції''). Зокрема, друге
речення першого пункту дозволяє
позбавлення майна лише ''на умовах,
передбачених законом'', а другий пункт
визнає, що держави мають право
здійснювати контроль за користуванням
майном шляхом введення в дію ''законів''
(справа ''Андрій Руденко проти
України'').

Стаття 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити
висновок про те, що власник володіє
всією повнотою влади стосовно власного
майна, може робити будь-які дії, які не
заборонені законом і не порушують прав
третіх осіб; право власності є
абсолютним, отже, власнику протистоять
будь-які треті особи (враховуючи
державу), які в свою чергу повинні
утримуватися від дій, що порушують
права власника. Ця норма закріплює
право власника на безперешкодне
користування своїм майном. У такому
контексті порушенням права власності
особи буде вважатися і факт ненадання
можливості користуватися своїм майном.

Ч.1 ст. 3211 Цивільного кодексу України
передбачено, що право власності є
непорушним і ніхто не може протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 391
Цивільного кодексу України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Оскільки відповідачі, за первісним
позовом не бажають звільнити квартиру
добровільно, перешкоджають позивачу у
доступі в квартиру, що підтвердилось в
ході судового засідання суд вважає за
необхідне задовольнити позовні вимоги
в частині виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що обставини викладені в
зустрічній позовній заяві не знайшли
свого підтвердження в судовому
засіданні та спростовуються
матеріалами справи.

Що стосується первісних позовних в
частині виселення ОСОБА_8, суд не вбачає
правових підстав для задоволення
первісного позову в цій частині,
оскільки позивачем не доведено факт
проживання останньої в спірній
квартирі. Крім того, свідки не
підтвердили цю обставину і вона
заперечувалася відповідачами у справі.

Відповідно до ст.ст. 216, 232, 234, 317, 319, 362, 383,
391 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209,
212, 214, 215, 218 ЦК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_8, про усунення перешкод в
користуванні квартирою задовольнити
частково.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_2 без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_7 судові витрати по
справі у розмірі 114 грн. 70 коп.

В решті позовних вимог ОСОБА_7 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_8, про усунення
перешкод в користуванні квартирою
відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4,
ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_9, треті
особи - ОСОБА_10, ОСОБА_11, Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_12, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним відмовити.

Судовий збір сплачений позивачами
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 229 грн. 40 коп.
залишити за позивачами ОСОБА_4 та
ОСОБА_3.

Рішення може бути оскарженим до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Самарський районний суд
міста Дніпропетровська протягом 10
днів після проголошення, а особами, які
не були присутніми при проголошені
рішення, в той же строк з дня отримання
копії рішення.

Суддя
О.В.Поштаренко