РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря
В.Я.,

при секретарі Іщик
О.В.

розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач із позовом до
ОСОБА_2, у якому просив суд визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 02 лютого 2010 року між
ним та відповідачем, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
та стягнути з відповідача на його
користь 279 650 (двісті сімдесят дев'ять
тисяч шістсот п'ятдесят) гривень 00
копійок. При цьому посилався на те, що 01
червня 1993 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5
двохкімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. При цьому ОСОБА_5 власноручно
написав розписку, в якій зазначив про
отримання від ОСОБА_4 58 500 000 грн. за
квартиру. ОСОБА_5 взяв на себе
зобов'язання посвідчити договір
купівлі-продажу в нотаріальному
порядку, але в подальшому він ухилився
від цього зобов'язання та договір
нотаріально так і не посвідчив. Одразу
після придбання ОСОБА_4 вселилась до
цієї квартири та проживала в ній до
кінця життя. Після смерті ОСОБА_4 було
відкрито спадщину, до складу якої
увійшла зазначена квартира. Оскільки
спадкоємниця ОСОБА_4 - ОСОБА_2 не змогла
отримати право власності на квартиру у
зв'язку з відсутністю державної
реєстрації права власності на неї за
спадкодавцем, вона звернулась до
Приморського районного суду м. Одеси з
цивільним позовом про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
про визнання права власності на
вказану квартиру. 29 вересня 2009 року
Приморським районним судом м. Одеси
ухвалено заочне рішення, яким позов
задоволено та визнано дійсним договір
купівлі-продажу цієї квартири, який
відбувся 01 червня 1993 р. між ОСОБА_4 і
ОСОБА_5, визнано за ОСОБА_2 право
власності на зазначену квартиру. Після
вступу рішення суду в законну силу 16
грудня 2009 р. ОСОБА_2 зареєструвала своє
право власності на квартиру у КП «ОМБТІ
та РОН». 02 лютого 2010 року між позивачем
та ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу вищевказаної квартири,
відповідно до якого позивач сплатив за
неї 35 000, 00 доларів США, що по офіційному
курсу НБУ України станом на 02.02.2010 року
становить 279 650, 00 гривень. 25 лютого 2010
року позивач зареєстрував своє право
власності на зазначену квартиру у КП
«ОМБТІ та РОН» (реєстраційний номер
29204673, номер запису 393 в книзі 741пр-74).
Однак, ухвалою Приморського районного
суду м. Одеси від 01.04.2010 року за заявою
колишнього власника квартири ОСОБА_5
заочне рішення Приморського районного
суду від 29.09.2009 року скасовано, останній
також звернувся до суду з позовом до
позивача про витребування вказаної
квартири. Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 24.01.2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним та визнання права
власності на неї відмовлено, позов
ОСОБА_5 про витребування квартири з
чужого незаконного володіння та
виселення задоволено, поновлено за ним
державну реєстрацію права власності на
спірну квартиру. Рішення було
оскаржено до апеляційного суду
Одеської області, ухвалою якого від 24
жовтня 2012 року рішення суду першої
інстанції залишено без змін. Таким
чином, враховуючи, що з набранням
чинності рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29.05.2012 року.
ОСОБА_2 втратила право власності на
квартиру, позивач вважає, що й зникли
правові підстави для укладення
спірного договору. У зв'язку з цим,
вважає договір має бути визнаний
недійсним з поверненням відповідачем
коштів, отриманих від продажу вказаної
квартири.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, просив суд їх
задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_6 проти
задоволення позовних вимог
заперечувала, просила у їх задоволенні
відмовити.

Суд, дослідивши матеріали справи,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Ст. 61 цього кодексу визначено,
що не підлягають доказуванню
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що 29 вересня 2009 року
заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси визнано дійсним
договір купівлі - продажу від 01 червня
1993 року, за яким ОСОБА_4 купила у ОСОБА_5
квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Крім того,
визнано право власності на вказану
квартиру за ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4.

(а.с.5)

02 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
був укладений договір купівлі-продажу,
відповідно до умов договору ОСОБА_2
продала, а ОСОБА_1 купив двокімнатну
квартиру під АДРЕСА_1, загальною площею
53. 8 кв.м., житловою площею - 33, 8 кв.м., що
належала відповідачу на підставі
заочного рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29.09.2009 року.
Договір було посвідчено приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстровано у реєстрі за № 151.

(а.с. 7)

25 лютого 2010 року в КП «ОМБТІ та РОН» за
ОСОБА_1 було зареєстровано право
приватної власності на вищезгадану
квартиру, про що свідчить витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 25412141.

(а.с. 6)

Ухвалою Приморського районного суду
від 01.04.2010 року заочне рішення від 29.09.2009
року за заявою ОСОБА_5 скасовано, справу
призначено до розгляду в загальному
порядку.

29 травня 2012 року рішенням Приморського
районного суду м. Одеси по справі №
2-4015/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_7 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності та за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_1 про витребування квартири з
чужого незаконного володіння та
виселення у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено, а позов ОСОБА_5 задоволено
та витребувано квартиру під АДРЕСА_1 із
чужого незаконного володіння ОСОБА_1,
поновлено за ним реєстрацію.

(а.с. 9)

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України,
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Стаття 627 Цивільного кодексу
передбачає, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.
Зазначена норма дозволяє сторонам
укладати будь-які правочини за умови,
якщо такі правочини не суперечать
діючому законодавству.

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Згідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно
до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається, що недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно до п. 23 постанови пленуму
Верхового суду України Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року
№ 9, відповідно до частини першої
статті 215 ЦК підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення
правочину.

У відповідності до п. 7 постанови
пленуму Верхового суду України
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від
06.11.2009 року № 9, правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

У п. 10 даної постанови зазначено, що
реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституція може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Як вбачається із матеріалів справи,
укладаючи 02 лютого 2010 року договір
купівлі-продажу квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1, сторони мали повну
уяву не тільки про предмет цього
правочину, а й досягли згоди щодо усіх
істотних його умов. При укладенні
договору були виконані усі загальні
вимоги, додержання яких згідно ст.203 ЦК
України є необхідним для чинності
правочину. Даний договір є чинним,
укладеним відповідно до чинного
законодавства, тому правові підстави
для визнання договору недійсним
відсутні.

Крім того, оскільки підстави для
визнання правочину недійсним відсутні
вимоги позивача щодо стягнення з
відповідача коштів у розмірі 279 650, 00
грн. у якості повернення у натурі
всього, що відповідач одержала на
виконання договору купівлі-продажу
квартири від 02.10.2006 року задоволенню не
підлягають.

Враховуючи вищевикладене, у
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири та про стягнення коштів слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч. 3 ст. 209,
ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд., -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: