Справа №487/983/13-ц 10.02.2014 10.02.2014 10.02.2014
Провадження №22-ц/784/530/14
Суддя першої інстанції Разумовська
Суддя-доповідач апеляційної інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка
О.І.,

із секретарем судового засідання -
Богуславською О.М.,

за участю:

- представника позивача - ОСОБА_2,

- відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра» та ОСОБА_3 рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 16 квітня 2013 року,
ухваленого у справі за позовом
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» (далі - Банк)
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, -

в с т а н о в и л а:

05 лютого 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк «Надра»
пред'явило позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, який
обґрунтовувало наступним.

12 квітня 2006 року між відкритим
акціонерним товариством комерційний
банк «Надра», правонаступником якого є
публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Надра» (далі - Банк),
та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
13/МК/2006 - 840, за умовами якого Банк надав,
а останній отримав і витратив на
споживчі потреби кредит в сумі 20 000
доларів США, зобов'язавшись повернути
таку ж суму грошей до 13 квітня 2009 року і
сплачувати за користування кредитом
щомісячно, згідно графіку, відсотки з
розрахунку 15,5 % річних, що обчислюються
виходячи з 360 днів у році.

Того ж дня, на забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за вказаним
кредитним договором, між Банком та,
окремо з кожним, ОСОБА_4 і ОСОБА_5
укладені договори поруки.

Взяті на себе за договором обов'язки
Банк виконав належним чином і чекав
такої ж договірної поведінки від
позичальника.

Проте той, проводив виплати
нерегулярно і не у повному обсязі,
внаслідок чого станом на 05 грудня 2012
року утворилася заборгованість у
розмірі 17 742, 40 доларів США, що
еквівалентно 141 815 гривень 01 копійка, з
яких:

- 5 467, 67 доларів США -неповернуте
тіло кредиту;

- 9 326,99 доларів США -заборговані
відсотки за користування кредитом;

- 2 208,01 доларів США -пеня;

- 739,73 доларів США -штраф, за
прострочку виконання грошового
зобов'язання.

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_3 посилався на те, що Банку нічого
не винен, оскільки за рішенням суду,
ухваленому у 2007 році, з нього
достроково стягнуто усю кредитну
заборгованість, і це рішення він
виконав повністю ще у 2010 році.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 16 квітня 2013 року, описку
та арифметичну помилку в якому
виправлено ухвалою того ж суду від 17
квітня 2013 року, позовні вимоги Банку
задоволенно частково.

З ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у
солідарному порядку на користь Банку
стягнуто заборгованість за кредитним
договором у розмірі 10 986, 91 доларів США,
що еквівалентно 87 818 гривням 37
копійкам, з яких:

- 8 778, 90 доларів США, що еквівалентно 70
169 гривням 75 копійкам, нараховані
відсотки за користування кредитом,

- 2 208,01 доларів США, що еквівалентно 17 648
гривням 63 копійкам, пеня, а також
судовий збір у розмірі по 292 гривні 73
копійки з кожного.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Банк та ОСОБА_3 подали на це
рішення апеляційні скарги, в яких:

- Банк, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просив рішення суду скасувати й
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

- ОСОБА_3, посилаючись на
необґрунтованість рішення суду, просив
його змінити, зменшивши розмір
стягнутої заборгованості.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 01 серпня 2013
року назване рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва в частині
стягнення пені скасовано, і в цій
частині ухвалено нове рішення, про
відмову у названій вимозі.

Рішення в частині визначення
загального розміру стягнення
заборгованості за кредитним договором
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
заборгованість стягнута з поручителів,
які діяли, солідарно з позичальником,
але окремо один від одного.

В іншій частині рішення суду 1
інстанції залишено без змін.

Банк подав касаційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення суду 1
інстанції та суду апеляційної
інстанції і ухвалити у справі нове
рішення, про задоволення позову у
повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ назване рішення
апеляційного суду в частині відмови у
позові про стягнення пені скасовано і в
цій частині справу направлено на новий
апеляційний розгляд.

В іншій частині рішення апеляційної
інстанції залишено без змін.

Апеляційна скарга Банку судовою
колегією не переглядається, оскільки
вона не стосується питання про
стягнення пені.

Що ж до апеляційної скарги ОСОБА_3 на
безпідставне стягнення пені, то вона
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що оскаржене
рішення районного суду в частині
стягнення пені не у повній мірі
відповідає виписаному вище.

Як вбачається з матеріалів справи і, це
встановлено рішеннями судових
інстанцій, що набрали законної сили і є
приюдиційними, 12 квітня 2006 року між
відкритим акціонерним товариством
комерційний банк «Надра»,
правонаступником якого є Банк, і ОСОБА_3
було укладено кредитний договір №
13/МК/2006-840, за умовами якого останній
отримав кредит в сумі 20 000 доларів США
на споживчі потреби, строком до 13
квітня 2009 року під 15,5 % річних й
зобов'язався щомісячно, згідно графіку,
сплачувати на його погашення по 700
доларів США (а.с.8-10).

В той же день, на забезпечення
виконання умов цього договору між
відкритим акціонерним товариством
комерційний банк «Надра» та, окремо з
кожним, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладені
договори поруки (а.с. 6-7), які за п. 4.1.
кожного з них, діють до повного
виконання зобов'язань за кредитним
договором.

В зв'язку з неналежним виконанням
позичальником кредитного зобов'язання,
заочним рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 09
жовтня 2007 року, яке набрало законної
сили, задоволені позовні вимоги ВАТ КБ
«Надра» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5А
про стягнення кредитної
заборгованості. Стягнуто з
відповідачів у солідарному порядку на
користь ВАТ КБ «Надра» 75 548 грн. 70 коп.
заборгованості станом на 17 липня 2007
року на виконання цього ж кредитного
зобов'язання. Зокрема, цим рішенням
достроково стягнута вся сума по тілу
кредиту 14 266, 92 доларів США, що
еквівалентно 72 047 гривень 95 копійок
(а.с.38).

В порядку примусового виконання
заочного рішення, державною виконавчою
службою, в рахунок погашення кредитної
заборгованості за цим кредитним
договором, перераховано позивачу 75 548
гривень 70 копійок, які 07 грудня 2010 року
були зараховані позивачем на його
рахунок.

Суму заборгованості позивач зарахував
відповідно до еквіваленту курсу долара
США: 659,36 доларів США на погашення
відсотків кредиту, 33,86 доларів США - на
погашення пені, 8 799,25 доларів США - на
погашення тілу кредиту.

09 грудня 2010 року державним виконавцем
Заводського відділу державної
виконавчої служби винесена постанова
про закінчення виконавчого
провадження, у зв'язку з повним та
фактичним виконання виконавчого
документа від 30 листопада 2007 року (а.с.
39).

У зв'язку з виписаними обставинами, та
зростанням курсу гривні до курсу
долара США, позивач перерахував
заборгованість за тілом кредиту та
додатково нарахував відсотки, за
користування ним і пеню, внаслідок чого
станом на 05 грудня 2012 року залишався
винним 17 742,40 доларів США, з яких: 5 467,67
доларів США заборгованість за тілом
кредиту, 9 326,99 доларів США
заборгованість по процентам, 2 208,01
доларів США пені та 739 доларів США
штрафу (а.с. 20), які й просив стягнути на
його користь.

Дослідивши названі обставини, суд 1 та
апеляційної інстанцій дійшли висновку
про те, що у ОСОБА_3 немає боргу перед
Банком зі сплати тіла кредиту, оскільки
за попереднім судовим рішенням він вже
його сплатив.

У зазначеній частині рішення
набрало законної сили і є обов'язковим
для сприйняття.

Пунктами 9.1 та 9.2 кредитного договору
передбачена відповідальність
позичальника за порушення строків
сплати кредиту та відсотків у вигляді
штрафу та пені, як окремих видів
штрафних санкцій.

Питання щодо, стягнення штрафу у даному
судовому засіданні не вирішується,
оскільки ця вимога вже вирішене і
рішення щодо неї набрало законної сили.

Що ж до вимоги про стягнення пені, то
воно є предметом розгляду в даному
судовому засіданні.

Так, статті 599, 600, 601, 604-609 ЦК України, не
передбачають можливості припинення
зобов'язання у зв'язку з ухваленням
судом рішення про задоволення вимог
кредитора.

За відсутністю інших підстав
припинення зобов'язання, передбачених
договором або законом, зобов'язання
припиняється його виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК).

За умовами договору кредитний
договір між сторонами діє до повного
виконання зобов'язань сторонами по
цьому договору (п. 12.2).

Належним виконанням зобов'язання є
виконання, прийняте кредитором, у
результаті якого припиняються права та
обов'язки сторін зобов'язання.

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 09
жовтня 2007 року, яке набрало законної
сили, з боржників станом на 17 липня 2007
року достроково стягнута
заборгованість за кредитним договором,
відсотки за прострочення повернення
кредиту та пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань.

Тому, у разі невиконання зобов'язання
в повному обсязі, у банківської
установи виникає право на звернення до
суду з вимогами про стягнення
відсотків та пені за несвоєчасно
виконане грошове зобов'язання за
період з 18 липня 2007 року по 07 грудня 2010
року - день реального виконання цього
рішення суду.

Судами установлено, що заборгованість
відповідачів перед Банком зі сплати
відсотків становить 7 601, 32 доларів США,
що еквівалентно (на час ухвалення
рішення) 60 757 гривень 35 копійок (14 266, 92
доларів США (непогашене тіло кредиту) х
15,5 % / 360 днів (п. 4.1.2.1 договору) = 6,14
доларів США; 6,14 доларів США х 1238 днів =
7 601, 32 доларів США. ) і названа сума
стягнута з них на користь позивача.

В цій частині рішення суду набрали
законної сили і не переглядається в
цьому судовому засіданні.

Що ж до стягнення пені, то суд 1
інстанції дійшов вірного висновку про
підставність такої вимоги і
необхідності її задоволення в межах
позовної давності.

Проте у розмірі й валюті її
нарахування, а також у виді
відповідальності боржників ним
допущено помилку.

У зв'язку з чим, рішення суду 1 інстанції
підлягає зміні, шляхом викладення
резолютивної частини в новій редакції.

В силу ст. 258 ЦК України, до позовних
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Як вбачається із печатки поштового
відділення, що мається конверті про
відправлення позовної заяви зазначено
як дату відправлення - 13.01.2013 року (а.с. -
24).

Таким чином, пеню до стягнення слід
нараховувати з 13.01.2012 року і до 01.12.2012
року, згідно розрахунку позивача (а.с. -
20), і вона становитиме в гривневому
еквіваленті, оскільки цього вимагає
закон, 15 722 гривні 72 копійки, які і слід
було стягнути з відповідачів на
користь Банку.

При цьому, оскільки обов'язок
поручителів ґрунтується на двох
самостійних договорах поруки, то вони
повинні відповідати солідарно з
позичальником, але окремо один від
одного.

Оскільки районний суд був іншої думки,
то резолютивну частину його рішення
про стягнення пені слід змінити,
виклавши в новій редакції, і у такий
спосіб усунувши названі недоліки.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 16 квітня 2013 року в
частині вирішення вимоги про стягнення
пені змінити, виклавши його
резолютивну частину, в зазначеній
частині, у наступній редакції.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
солідарному порядку на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» 15 722 гривні 72
копійки пені, нарахованої за
прострочку виконання грошового
зобов'язання.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в
солідарному порядку на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Надра» 15 722 гривні 72
копійки пені, нарахованої за
прострочку виконання грошового
зобов'язання.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: