Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю
представника апелянтів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на
рішення Здолбунівського районного
суду від 10 жовтня 2011 року у справі за
позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

27 вересня 2011 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4
звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю шляхом
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Рішенням Здолбунівського районного
суду від 10 жовтня 2011 року позов
задоволено. Відповідачів визнано
такими, що втратили право користування
чотирикімнатною квартирою АДРЕСА_1.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2
посилалися на те, що вони не були у
встановленому законом порядку
повідомлені про судове засідання, яке
відбулося 10 жовтня 2011 року, а тому
участі в ньому не приймали і позовних
вимог ОСОБА_3 і ОСОБА_4 не визнавали.

Відповідно до договору дарування від 29
жовтня 2003 року позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4
подарували відповідачці ОСОБА_1 кожний
по 25/100 частин спірної квартири.

Згідно зі ст. 128 ЦК Української РСР 1963
року право власності (право
оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором. Передачею
визнається вручення речей набувачеві,
а так само здача транспортній
організації для відправки набувачеві і
здача на пошту для пересилки
набувачеві речей, відчужених без
зобов'язання доставки. До передачі
речей прирівнюється передача
коносаменту або іншого розпорядчого
документа на речі.

Таким чином, відповідачці ОСОБА_1 на
законних підставах належить 50/100 частин
квартири АДРЕСА_1.

Що стосується ОСОБА_2, то вона з 2009 року
по 2012 рік навчалася у Варшавському
університеті Республіки Польща, після
закінчення якого з 2012 року знаходиться
у Швейцарії на роботі, що стверджується
відповідними довідкою Варшавського
університету від 17 грудня 2012 року та
копією її робочої візи.

Покликаючись на ці обставини,
відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили
апеляційний суд рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити у
справі нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Позивачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4, будучи
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, про що свідчать
відповідно заява ОСОБА_3 та
повідомлення про вручення поштового
відправлення, в судове засідання
апеляційного суду не з'явилися без
поважних причин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а ухвалене
місцевим судом рішення скасуванню з
ухваленням у справі апеляційним судом
нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
задовольняючи позов, місцевий суд
виходив з того, що відповідачі ОСОБА_1 і
ОСОБА_2, будучи зареєстрованими у
спірній квартирі, без поважних причин у
ній не проживають більше 2 років, чим
порушують права позивачів як її
власників, та у зв'язку із цим визнав їх
такими, що втратили право користування
цим житловим приміщенням.

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції колегія суддів
не може.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до договору дарування від 6
лютого 1993 року співвласниками спірної
квартири були позивачі у справі ОСОБА_3
і ОСОБА_4 у частках відповідно 75/100 та
25/100 (а. с. 9, 25-27).

Однак 29 жовтня 2003 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4
подарували відповідачці ОСОБА_1 кожен
по 25/100 частини спірного житлового
приміщення (а. с. 24).

Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР
1963 року, чинного на час укладення
договору дарування від 29 жовтня 2003
року, право власності (право
оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором. Передачею
визнається вручення речей набувачеві,
а так само здача транспортній
організації для відправки набувачеві і
здача на пошту для пересилки
набувачеві речей, відчужених без
зобов'язання доставки. До передачі
речей прирівнюється передача
коносаменту або іншого розпорядчого
документа на речі.

Таким чином, на час укладення договору
дарування від 29 жовтня 2003 року ЦК
Української РСР 1963 року не пов'язував
момент виникнення права власності на
нерухомість з моментом його реєстрації
в БТІ чи з моментом державної
реєстрації договорів, як це вимагає
зараз чинний ЦК України.

У зв'язку з цим з 29 жовтня 2003 року
відповідачка ОСОБА_1 стала законним
власником 50/100 частин квартири АДРЕСА_1,
а позивачка ОСОБА_4, навпаки, після
дарування своєї частки ОСОБА_1 з 29
жовтня 2003 року перестала бути
співвласником спірного житлового
приміщення та, не будучи в ньому навіть
зареєстрованою, взагалі є неналежним
позивачем у справі (а. с. 8).

Інші 50/100 частин спірної квартири
належать позивачу ОСОБА_3

Статтею 41 Конституції України та ч.1 ст.
321 ЦК України встановлено непорушність
права приватної власності та заборону
обмеження у його здійсненні щодо
володіння, користування, розпорядження
своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319
ЦК України).

Відповідачка у справі ОСОБА_1 як
співвласник спірної квартири має рівне
з позивачем ОСОБА_3 право користування
нею.

Згідно з матеріалами справи у спірному
житловому приміщенні зареєстровані
позивач ОСОБА_3 та відповідачі ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 (а. с. 8).

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність
двох чи більше осіб із визначенням
часток кожного з них у праві власності
є спільною частковою власністю.

Частина 1 ст. 358 ЦК України передбачає,
що право спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України визначено,
що власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї та інших осіб.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 до
відповідачки ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом визнання її такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, без згоди на це іншого
співвласника квартири ОСОБА_1
задоволенню не підлягають.

Крім того, стаття 71 ЖК України, якою
позивачі обґрунтовували свої позовні
вимоги, й якою керувався місцевий суд
при ухваленні оскаржуваного рішення,
стосується лише наймачів житлових
приміщень та членів їх сімей, а не
власників чи співвласників житла, які
не втрачають своїх прав на належне їм
помешкання незалежно від тривалості
своєї тимчасової відсутності в ньому.

Через це пред'явлені позовні вимоги до
відповідачки ОСОБА_1, яка є
співвласником спірної квартири, про
визнання її на підставі ст. 71 ЖК України
такою, що втратила право користування
цим житловим приміщенням, задоволені
бути не можуть.

Позивачка ОСОБА_4, як було зазначено
вище, взагалі є неналежним позивачем у
справі.

З урахуванням викладеного рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України, у зв'язку з чим
підлягає скасуванню з ухваленням у
справі апеляційним судом нового
рішення про відмову у задоволенні
позову.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 319, 356, 358, 383 ЦК України, ст. 128 ЦК
Української РСР 1963 року, ст. 71 ЖК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного
суду від 10 жовтня 2011 року скасувати.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у задоволенні позову
до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом визнання їх такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 114 (сто чотирнадцять)
грн. 70 коп. понесених судових витрат у
справі.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: