У Х В А Л А

Іменем України

24 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 жовтня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в суд із наведеною позовною вимогою. Просив суд звернути стягнення на предмет застави, оскільки ОСОБА_2 не виконував узяті на себе обовязки за основним зобовязанням.

Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31 жовтня 2014 року відмовлено ПАТ КБ ПриватБанк в задоволенні позову.

ПАТ КБ ПриватБанк подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_3 підтримала, вимоги скарги й просила суд задовольнити таку з наведених підстав.

Представник ОСОБА_4 в особі адвоката ОСОБА_5 заперечив, вимоги апеляційної скарги і просив таку відхилити.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не зявилась, хоча про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення. Але заяви про відкладення розгляду справи до суду не подала. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в її відсутності.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що в звязку з невиконанням або неналежним виконанням ОСОБА_2 своїх обовязків за основним зобовязанням утворилась заборгованість по кредитному договору. Проте на час розгляду справи набрав чинності 07.06.2014 року ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а тому на предмет іпотеки не може бути звернуто стягнення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що заочне рішення ґрунтується на припущеннях; в іпотекодержателя виникло право на захист порушеного права, та на підставі вимог ст. 56 ЗУ Про заставу умови договору іпотеки, щодо звернення стягнення на предмет іпотеки мають пріоритет перед застосуванням ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Доведеним фактом є та обставина, що станом на 23.06.2014 року в звязку з порушенням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором № MKD6GA00000006 від 26.03.2008 року утворилась заборгованість по грошовим платежам на загальну суму 91504,71 долари США.

А звідси на підставі положень ст. 33 ЗУ Про іпотеку іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте, правові наслідки встановлені кредитним договором, договором іпотеки й ЗУ Про іпотеку у разі невиконання боржником узятих на себе зобовязань за кредитним договором у частині скористання кредитором своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути тимчасово задоволеними. Оскільки на час розгляду спірних правовідносин набрав чинності (07.06.2014р.) ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року. Який у відповідності до вимог ч. 2 ст. 5 ЦК України скасовує цивільну відповідальність особи, а тому має зворотну дію в часі та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За змістом підпункту 1 п. 1 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 ЗУ Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 ЗУ Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя, або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що в позичальника, або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно договору іпотеки від 26.03.2008 року укладеного в забезпечення виконання основного зобовязання, предметом іпотеки є житловий будинок № 37 по вул. Вишнева в с. Великі Лучки, Мукачівського району, загальною площею 49,60 кв.м. в якому проживають іпотекодавці, а.с. 23-25.

Таким чином, не можуть бути задоволеними вимоги ПАТ КБ ПриватБанк по зверненню стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог за основним зобовязанням, оскільки, житловий будинок № 37 по вул. Вишнева в с. Великі Лучки, Мукачівського району виступає як забезпечення зобовязань ОСОБА_2 за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; який використовується іпотекодавцями як місце свого постійного проживання разом із сімєю, та загальна площа житлового будинку не перевищує 250 кв.м..

Як зазначено в п. 3 Закону, такий набирає чинності із дня його опублікування та втрачає чинність із дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Із цього слідує, що даний Закон має тимчасовий характер, який не скасовує взагалі право кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, тобто, право на судовий захист, а тільки призупиняє використання такого права кредитором до законодавчого врегулювання питань особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті.

А як передбачено п. 4 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Встановивши фактичні дані виниклих спірних правовідносин, суд першої інстанції не вправі був задовольнити позов при дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, як на цьому наполягає апелянт, оскільки суд першої інстанції тоді би порушив вимоги Закону, що призвело би до невиконання судом імперативної норми Закону та ухвалення неправосудного рішення, що є неприпустимим.

Посилання апелянта на вимоги ст. 56 ЗУ Про заставу, яка передбачає, що у випадках, коли після укладення договору застави законодавством встановлено правила, які погіршують становище заставодавця та (або) заставодержателя, умови договору зберігають силу на весь строк його дії, не можна визнати підставним.

Так, дана норма є загальною, тоді як діє спеціальна норма ЗУ Про іпотеку від 05.06.2003 р. № 898-IV. У звязу із прийняттям цього Закону із ЗУ Про заставу було виключено 05.06.2003 р. Розділ II ІПОТЕКА.

А звідси, при конкуренції загальної норми зі спеціальною, застосовується спеціальна норма, яка предметно регулює спірні правовідносини. ЗУ Про іпотеку як спеціальна норма, не передбачає випадку, коли б після укладення договору іпотеки законодавством встановлено правила, які погіршують становище заставодавця та (або) заставодержателя, то за цих обставин, умови договору зберігали б силу на весь строк його дії.

Також довід апелянта із приводу того, що заочне рішення ґрунтується на припущеннях не являється слушним. Так, застосовуючи норми ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не має на праві власності іншого житла, так-як матеріали справи не містять доказів про зворотне. Заперечуючи підставність застосування цього Закону, позивач не надав суду спростовуючих доказів того, що відповідач має у власності інше нерухоме житлове майно. І такі дії позивача не відповідають вимогам ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України.

Не дивлячись на зазначене, апелянт намагається перекласти тягар доведення підставності позовних вимог у частині надання належних доказів на суд, тоді як останній лише сприяє стороні в отриманні доказів, коли та має труднощі в поданні таких, і про це свідчать відповідні докази. У даному випадку суд не вправі надавати переваги одній стороні перед іншою в частині подання доказів, що є неприпустимим, ч. 2 ст. 10 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги не являються суттєвими та такими, спростовують вище наведеного, а тому не заслуговують на увагу.

Наведені вище обставини, свідчать про те, що суд першої інстанції в даному спорі, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову під час дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Та під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для його скасування.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк відхилити.

Заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________