ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" лютого 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді:Басалаєвої А.В.при
секретарі:Деак Ю.В.за участю
позивача:ОСОБА_4представника
відповідача:Козловського
А.В.розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "ВСВ-Л" про визнання
формулювання причини звільнення
невірним, зміну формулювання причини
звільнення, зобов'язання вчинити дії та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю "ВСВ-Л" про оплату за
весь час вимушеного прогулу з
затримкою видачі трудової книжки,
зміни формулювання причин звільнення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 4
березня 2009 року його було прийнято на
роботу на посаду заступника директора
даного товариства. 10 травня 2012 року ним
подано заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням. Прибувши для
отримання належно оформленої трудової
книжки та розрахунку позивачу було
відмолено. 21 березня 2013 року рішенням
Дарницького районного суду міста Києва
позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено
частково. Зобов'язано ТОВ "ВСВ-Л"
оформити та видати трудову книжку з
зазначенням відомостей про прийняття
на роботу та звільнення з роботи;
стягнути в рахунок середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
6660,00грн. та моральну шкоду в розмірі
1000,00 грн. 22 липня 2013 року ВДВС
Дарницького районного управління
юстиції у м.Києві виконано рішення суду
та позивач отримав трудову книжку із
зазначенням відомостей про прийняття
на роботу та звільнення з роботи ТОВ
"ВСВ-Л". Водночас відповідно до запису в
трудовій книжці позивача було
звільнено з роботи 4 січня 2011 року
згідно пункту 4 статті 40 КЗПП України. З
таким формулюванням причин звільнення
позивач не погоджується. Просить
визнати причини формулювання
звільнення на підставі пункту 4 статті
40 КЗпП України неправомірним; змінити
формулювання звільнення, вказавши
причину звільнення відповідно до вимог
статті 38 КЗпПП із зазначенням дати 22
липня 2013 року; зобов'язати видати
позивачу копію наказу про звільнення;
стягнути 22 790,00 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
починаючи з 4 січня 2011 року.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав та просив їх
задовольнити. Представник відповідача
просив відмовити в задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, вивчивши
матеріали справи суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до наказу №2 від 4 березня 2009
року ОСОБА_4 призначено на посаду
заступника директора товариства з
обмеженою відповідальністю "ВСВ-Л".

Питання про зобов'язання оформити та
видати трудову книжку, стягнути
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та моральну шкоду було
предметом розгляду в судовому порядку.
Так, вирішуючи даний спір за позовом
ОСОБА_4 до ТОВ "ВСВ-Л" судом встановлено,
що ОСОБА_4 звільнено з посади
заступника директора 4 січня 2011 року за
прогул без поважних причин на підставі
пункту 4 статті 40 КЗпП України. Такий
висновок зроблено судом на підставі
доказів наданих представником
позивача у справі, а саме актів про
відсутність працівника на робочому
місці № 3 від 5 листопада 2010 року, № 8 від
12 листопада 2010 року, № 13 від 19 листопада
2010 року, №15 від 26 листопада 2010 року, № 16
від 3 грудня 2010 року, №18 від 10 грудня 2010
року, №19 від 17 грудня 2010 року, № 20 від 24
грудня 2010 року, № 24 від 31 грудня 2010 року,
акту про відмову працівника надати
письмові пояснення щодо його
відсутності на роботі № 22 від 31 грудня
2010 року, № 17 від 6 грудня 2010 року, № 23 від
10 січня 2011 року, витягу з наказу № 01/с
від 4 січня 2011 року (а.с.9 абз.4).

Судом також судом встановлено, що на
момент звільнення позивача 4 січня 2011
року відповідно до довідки про
заборгованість ТОВ "ВСВ-Л" має
заборгованість перед позивачем.

Відповідно до частини третьої статті 61
Цивільного процесуального кодексу
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином судовим рішенням, яке
набрало законної сили встановлено
момент звільнення - 4 січня 2011 року, а
також його причину - прогул без
поважних причин, за що пунктом 4 статті
40 КЗпП України передбачено право
розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Представником відповідача долучено до
матеріалів справи акти про відсутність
працівника на робочому місці № 3 від 5
листопада 2010року, № 8 від 12 листопада 2010
року, № 13 від 19 листопада 2010 року, № 15
від 26 листопада 2010 року, №16 від 3 грудня
2010 року, №18 від 10 грудня 2010 року, № 19 від
17 грудня 2010 року, №20 від 24 грудня 2010
року, № 21 від 31 грудня 2010 року, акту про
відмову працівника надати письмові
пояснення щодо його відсутності на
роботі №22 від 31 грудня 2010 року, №17 від 6
грудня 2010 року, №23 від 10 січня 2011 року,
витягу з наказу №01/с від 4 січня 2011 року
(а.с.56-68).

Посилання ОСОБА_4, що дані акти
підписані особами, які не є
працівниками відповідача
спростовуються доданими до матеріалів
справи наказами про їх прийняття
(а.с.80-86).

За таких обставин, вимоги про визнання
причини формулювання звільнення на
підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України
неправомірним та про зміну
формулювання звільнення, вказавши
причину звільнення відповідно до вимог
статті 38 КЗпП України із зазначенням
дати 22 липня 2013 року є
необґрунтованими.

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 21 березня 2013 року
(а.с.10 абз.2,3) встановлено правомірною
вимогу ОСОБА_4 зокрема про стягнення в
рахунок стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
розмірі 6660,00 грн. Такий висновок
зроблено судом оглянувши оригінал
трудової книжки позивача та
встановивши відсутність запису про
прийняття його на роботу та звільнення
з займаної посади через відсутність в
ній чистих аркушів.

Частиною другою статті 223 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що після набрання рішенням
суду законної сили сторони та треті
особи із самостійними вимогами, а також
їх правонаступники не можуть знову
заявляти в суді ту саму позовну вимогу
з тих самих підстав, а також оспорювати
в іншому процесі встановлені судом
факти і правовідносини.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України №58 від 29 липня 1993
року у тому разі, коли у трудовій книжці
заповнені усі сторінки відповідних
розділів, вона доповнюється вкладишем.
Вкладиш вшивається у трудову книжку,
заповнюється і ведеться власником або
уповноваженим ним органом за місцем
роботи працівника у такому ж порядку,
що і трудова книжка. Вкладиш без
трудової книжки недійсний.

В судовому засіданні представник
відповідача вказав на ту обставину, що
оригінал трудової книжки знаходився у
позивача на руках, що унеможливило
оформлення вкладишу шляхом його вшиття
у трудову книжку. Як тільки ОСОБА_4 було
надано трудову книжку - було оформлено
до неї вкладиш. Відповідач не
заперечував, що ним дійсно з відділу
кадрів було взято трудову книжку, проте
вважає, що знаходження самої трудової
книжки на руках не перешкоджало
власнику оформити вкладиш до неї.

У зв'язку з викладеним, зважаючи на
положення частини третьої статті 61 та
частини другої статті 223 Цивільного
процесуального кодексу України, а
також беручи до уваги, що суд прийшов до
висновку про відсутність підстав щодо
задоволення вимог про зміну дати
звільнення 22 липня 2013 року, вимоги про
стягнення середнього заробітку з 4
січня 2011 року є необґрунтованими.

На підставі викладеного вище та
керуючись статтями 88, 169, 212, 215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на апеляційне
оскарження. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ
А.В.БАСАЛАЄВА