У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Кафідової О.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання недійсним заповіту, за
касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Одеської області від
11 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2007 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що ОСОБА_6 на праві
власності належало 31/100 частини
квартири АДРЕСА_1. Він є двоюрідним
братом ОСОБА_6, яка за життя часто
хворіла, потребувала сторонньої
допомоги, яку він надавав їй і доглядав
її. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла. Як
згодом з'ясувалося, за життя вона
склала заповіт на ім'я ОСОБА_4, хоча
остання не є її родичкою та не
проживала з нею однією сім'єю. Позивач є
спадкоємцем п'ятої черги за законом,
спадкоємців попередніх черг у ОСОБА_6
немає. Оскільки ОСОБА_6 хворіла важкими
захворюваннями і, на думку позивача, її
волевиявлення при складенні заповіту
не було вільним і не відповідало її
волі в силу вимог ст. 1257 ЦК
України, а також, що заповіт складено
під впливом тяжкої обставини згідно зі
ст. 233 ЦК України, тому позивач просив
визнати зазначений заповіт недійсним.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 15 квітня 2011
року позов задоволено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 11 вересня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач в особі
представника просить скасувати
рішення суду апеляційної інстанції,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів касаційного суду дійшла
висновку про те, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

У силу вимог статті 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Судом встановлено, що згідно зі
свідоцтвом про право власності
від 12 липня 1994 року № 8-3194 ОСОБА_6 на
праві власності належить 31/100 частини
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33, 7
кв. м.

12 січня 2007 року ОСОБА_6 склала заповіт
за № 14, який посвідчив приватний
нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, згідно з
яким ОСОБА_6 заповіла все належне їй
майно на користь ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.

Рішенням Роздільнянського районного
суду Одеської області від 03
грудня 2007 року, яке набрало законної
сили, встановлено факт родинних
відносин, зокрема, що ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, є двоюрідним братом
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Згідно з актом № 879
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи від 28
серпня 2008 року ОСОБА_6 на час підписання
заповіту 12 січня 2007 року страждала
психічним розладом у вигляді
органічного емоційно-лабільного
розладу у зв'язку зі змішаними
захворюваннями, що суттєвим чином
впливало на її здатність правильно
усвідомлювати зміст підписаного
заповіту, усвідомлювати значення своїх
дій та керувати ними (а. с. 106-118).

Допитаний у судовому засіданні експерт
ОСОБА_15 підтвердив висновок, який було
надано ним у складі експертної комісії.

Під час розгляду справи були допитані
свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, які підтвердили неадекватну
поведінку ОСОБА_6 у січні 2007 року та
незадовго до її смерті.

При цьому суд першої інстанції не
прийняв до уваги висновок спеціаліста
ОСОБА_13 від 25 травня 2009 року,
встановивши, що він не є висновком
судової експертизи, так як зроблений на
запит представника відповідача, а
спеціаліст ОСОБА_13 судом про
кримінальну відповідальність за ст. ст.
384,85 КК України не попереджалась,
матеріали справи та медична
документація на огляді у неї не
знаходились.

Таким чином, розглядаючи дану справу,
суд першої інстанції виходив з
доведеності позову та наявності
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України, для визнання недійсним
спірного заповіту, при цьому встановив,
що ОСОБА_6 на момент складання заповіту
не могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними.

Проте з таким висновком суд
апеляційної інстанції обґрунтовано не
погодився, правильно скасував рішення
суду першої інстанції та ухвалив нове
рішення про відмову в задоволенні
позову з підстав недоведеності та
безпідставності указаного позову,
виходячи з наступного.

Після допиту в судовому засіданні
експерта-доповідача ОСОБА_15
апеляційний суд Одеської області
ухвалою від 27 липня 2011 року призначив у
справі додаткову посмертну
судово-психіатричну експертизу,
проведення якої було доручено
експертам Одеської обласної клінічної
психіатричної лікарні № 1.

Так, згідно з актом комісійної
додаткової посмертної
судово-психіатричної експертизи від 16
лютого 2012 року № 151 ОСОБА_6 на момент
підписання заповіту 12 січня 2007 року не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 04 квітня 2012 року за
клопотанням представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_14 у справі призначено повторну
посмертну судово-психіатричну
експертизу, проведення якої доручено
експертам Київського міського центру
судово-психіатричної експертизи.

Згідно з актом від 29 травня 2013 року № 443
комісійної повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи
ОСОБА_6 на момент підписання заповіту 12
січня 2007 року усвідомлювала значення
своїх дій та могла керувати ними.

Разом з тим ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 11 вересня 2013 року
у задоволенні клопотання позивача про
призначення повторної посмертної
судово-психіатричної експертизи
відмовлено.

Указаний вище експертний висновок № 443
апеляційний суд визнав таким, що
підготовлений та оформлений
відповідно до встановлених вимог, що
повністю узгоджується з зібраними у
справі доказами, зокрема поясненнями
частини свідків, а тому встановив, що
підстав для його відхилення немає, як і
відсутні підстави для врахування
висновків експертів Одеської обласної
клінічної психіатричної лікарні № 1.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

З огляду на вищенаведене правильним є
висновок апеляційного суду про відмову
в задоволенні позову у зв'язку з
відсутністю передбачених законом
підстав для визнання недійсним
заповіту. При цьому, розглядаючи спір,
який виник між сторонами у справі,
апеляційний суд надав належну оцінку
таким обставинам справи, як то: на
момент смерті ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2, їй було 70 років, а позивачу
- 61 рік, і він як людина похилого віку
також хворів і перебував у конфліктних
відносинах з ОСОБА_6;
відповідач є родичем померлої ОСОБА_6 і
за її життя надавала їй допомогу.

Отже, апеляційний суд повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. ст.
314, 316 ЦПК України, підстави для
скасування рішення відсутні, а
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - залишенню без змін,
з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 11 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В.
Ступак