Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 березня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Голінко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 й ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 червня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 й ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, де третьою особою без самостійних вимог є: Ужгородський МВ УМВС України в Закарпатській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання такими, що не мають право на користування житлом, виселення з жилого будинку та зняття з реєстрації місця проживання, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2009 року ОСОБА_3 звернувся в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилався на наступне. Із прилюдних торгів 02.02.2009 року придбав житловий будинок із земельною ділянкою за № 74 по вул. Оноківській у м. Ужгород. Та 16.02.2009 року отримав свідоцтво про право власності на це майно, яке було зареєстровано в КП БТІ м. Ужгород Ужгородської міської ради Закарпатської області за записом № 4149 в книзі № 40. Проживання відповідачів у даному будинку без будь-яких на то підстав, чинить перешкоди в розпорядженні своєю власністю. Враховуючи дані обставини просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком, виселити їх із будинку та зняти з реєстрації місця проживання.

Повторним заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 червня 2013 року позов задоволено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 й ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, подали апеляційну скаргу в якій просять апеляційну інстанцію скасувати рішення суду в цілому та ухвалити нове рішення про відхилення позову. При цьому посилались на те, що рішення суду ухвалено в їх відсутності та до уваги взято тільки доводи позивача. А звідси, таке не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній інстанції апелянт ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, підтримав доводи апеляційної скарги та просив задовольнити таку з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_3 в особі адвоката ОСОБА_4 заперечила вимоги скарги, оскільки такі є безпідставними, та просила залишити заочне рішення суду без змін як законне.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не зявились, проте про час та місце судового розгляду повідомлені в передбачений спосіб, але в супереч вимог ст. 77 ЦПК України не повідомили, суд про причини неявки в судове засідання та не просили відкласти розгляд справи. Як пояснив ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, їм відомо про розгляд справи. Приймаючи до уваги зазначене та виходячи з вимог ч. 1 ст. 3031 й ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає, що розгляд справи слід провести за відсутності незявившихся сторін, оскільки такі не зявилась в судове засідання без поважних причин.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторони та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянти оскаржують повторне заочне рішення суду в цілому. При ухваленні рішення суд припустився порушень норм процесуального та матеріального права, що вказує на його незаконність.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як передбачає ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва від 16 лютого 2009 року належить право власності на майно, що складається з домоволодіння № 74 по вул. Оноківській у м. Ужгород та земельної ділянки площею 0,068 га., яке ним придбано на прилюдних торгах, а.с. 7. Дане свідоцтво зареєстровано в КП БТІ м. Ужгород Ужгородської міської ради Закарпатської області під номером запису 4149 в книзі 40, а.с. 8.

А звідси як зазначає ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим ОСОБА_3 правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону, та незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі наведених норм права, ОСОБА_3 як власник житлового будинку й звернувся до суду з позовом щодо захисту права власності, шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним будинком та виселення їх у звязку із цим із будинку.

Та разом із цим, колегія суддів не може погодитись з вимогами позивача, які стосуються зняття відповідачів із реєстрації місця свого проживання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 7 ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної про позбавлення права користування житловим приміщенням та/або про виселення.

Із цього слідує, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відділами у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сили.

За цих обставин, дана позовна вимога позивача є передчасною, оскільки відсутня відмова з боку ВГІРФО Ужгородського МУ ГУ МВС України в Закарпатській області по зняттю відповідачів із реєстрації місця проживання.

Крім цього, суд першої інстанції за відсутності спору із цього питання в супереч вимог ЗУ Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні перебрав на себе функції по зняттю з реєстрації місця проживання, які надані цим законом органу реєстрації. Та при цьому, у супереч вимог ст. 30 ЦПК України орган реєстрації не залучено в якості сторони процесу, а натомість такий має статус лише третьої особи, що є перешкодою для покладення на нього відповідальності в спірних правовідносинах.

За наведених обставин, ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним у цілому, а тому підлягає скасуванню в частині вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання на підставі пункту 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про часткове задоволення позову.

Оскільки, доводи апеляційної скарги не є підставними в цілому, а тому, така підлягає частковому задоволенню.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 й ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 червня 2012 року скасувати в частині вимоги щодо зняття з реєстрації місця проживання, ухваливши в цій частині нове рішення суду.

Позов ОСОБА_3, задовольнити частково.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 й ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 про зняття з реєстрації місця проживання, відмовити.

У решті вимог, заочне рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________