У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,

Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, виконавчого комітету
Лубенської міської ради Полтавської
області, третя особа - комунальне
підприємство «Лубенське міжрайонне
бюро технічної інвентаризації», про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, визнання недійсним
свідоцтва про право власності та
визнання права власності на половину
спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Полтавської області
від 13 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, визнання недійсним свідоцтва
про право власності та визнання права
власності на половину спільного майна
подружжя.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що 07 жовтня 1998 року в м. Лубни між нею
та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб,
після укладення якого вони проживали у
м. Києві, де працювали і отримували
заробітну плату. Весною 2005 року вони
переїхали на постійне місце проживання
до м. Лубни, де вирішили побудувати
мийку для автотранспорту, за рахунок
коштів, зароблених за час проживання в
шлюбі.

Відповідачу міською радою було
виділено земельну ділянку під
забудову, на якій сторони за спільні
кошти з початку літа 2005 року розпочали
будівництво автомийки. Зазначене
будівництво було завершено восени 2005
року, та рішенням № 274 від 26 жовтня 2005
року було затверджено акт державної
технічної комісії про прийняття
завершеного будівництва мийки
автотранспорту.

Позивач зазначала, що 02 серпня 2011 року
відповідач отримав у виконавчому
комітеті Лубенської міської ради
свідоцтво про право власності № САЕ
448103 на вищезазначене нерухоме майно.

Після неодноразового уточнення
позовних вимог позивач просила суд
визнати будівлю «А-1» мийки
автотранспорту площею 135 м2 ,
розташовану АДРЕСА_1, що складає 4/5
частини від усієї будівлі мийки,
вартістю 502 890 грн, як єдиного майнового
комплексу майном, що належить на праві
спільної сумісної власності подружжю
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Визнати недійсним
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно серії САЕ № 448103 від 02
серпня 2011 року, видане ОСОБА_5 Визнати
за ОСОБА_4 право власності на 2/5 частини
вищезазначеної мийки автотранспорту,
вартістю 251 445 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 21 березня
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 13 червня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано нежитлову будівлю «А-1» мийки
автотранспорту, площею 135,0 м2 ,
розташовану АДРЕСА_1, спільною сумісною
власністю подружжя.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності на вищезазначене нерухоме
майно серії САЕ № 448103 від 02 серпня 2011
року, видане виконавчим комітетом
Лубенської міської ради на ім'я ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право
власності на Ѕ частину за кожним з
подружжя вищезазначеного нерухомого
майна відповідно до висновку № 1155
судової будівельно-технічної
експертизи від 28 грудня 2012 року.

Зобов'язано реєстраційну службу
Лубенського міськрайонного управління
юстиції Полтавської області
зареєструвати право власності на Ѕ
частину спірної будівлі за ОСОБА_4 та за
ОСОБА_5 Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати оскаржуване рішення суду
апеляційної інстанції, із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення суду.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі з 07
листопада 1998 року до 15 травня 2006 року.

За період шлюбу сторонами за спільні
кошти була збудована автомийка на
належним чином виділеній земельній
ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Лубенського міськвиконкому №
274 від 26 жовтня 2005 року було затверджено
акт державної технічної комісії про
прийняття в експлуатацію закінченої
будівництвом мийки автотранспорту
АДРЕСА_1, загальною площею 135,5 м2 (а.с. 13,
14).

02 серпня 2011 року виконавчим комітетом
Лубенської міської ради на ім'я ОСОБА_5
було видано свідоцтво серії САЕ №448103
про право власності на нерухоме майно,
відповідно до якого на підставі
рішення виконавчого комітету
Лубенської міської ради №189 від 27 липня
2011 року за ОСОБА_5 визнано право
власності на нежитлові будівлі «А-1» та
«Б-1» (мийка автотранспорту).
Державну реєстрацію права власності на
зазначене нерухоме майно відповідачем
було здійснено 08 серпня 2011 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що за
час зареєстрованого шлюбу сторони не
набули права власності на спірний
об'єкт нерухомості - приміщення мийки
автотранспорту, оскільки не було
здійснено державну реєстрацію
зазначеного майна, а тому розподілу
воно не підлягає.

Крім того, суд першої інстанції
відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову з
підстав пропуску позивачем строку
позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд, посилаючись на
положення ч. 2 ст. 331 ЦК України та ст. ст.
70, 71 СК України, виходив з того, що
оскільки спірне нерухоме майно було
прийнято до експлуатації під час
перебування сторін у зареєстрованому
шлюбі, тому позивачу на праві спільної
сумісної власності належить Ѕ частина
будівлі «А-1» від загального об'єкта
мийки автотранспорту.

Також, апеляційний суд, встановивши, що
ОСОБА_4 дізналася про порушення її
права власності на частину спільного
майна у серпні 2011 року, тобто після
державної реєстрації відповідачем
права власності на спірне нерухоме
майно, виходив з того, що позивачем не
було пропущено строк позовної
давності.

Проте, з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитися не
можна враховуючи наступне.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, згідно із частиною
першою ст. 61 Сімейного кодексу України
(далі - СК України), може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

У разі наявності в майні, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, неподільних речей, то в силу
частини другої ст. 71 СК України такі
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними, з присудженням одному з
подружжя грошової компенсації, замість
його частки у праві спільної сумісної
власності на майно, і за змістом частин
четвертої, п'ятої ст. 71 СК України
присудження такої грошової
компенсації можливе лише за згодою
того з подружжя, якому вона
присуджується, а також за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

У разі невчинення таких дій, а також
невчинення одним із подружжя дій щодо
припинення права другого з подружжя на
частку у спільному майні, передбачених
ст. 365 ЦК України, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між
подружжям відповідно до їхніх часток,
суд визнає ідеальні частки подружжя в
цьому майні без його реального поділу й
залишає майно в їхній спільній
частковій власності.

Вирішуючи спір у частині поділу
неподільної речі, оскільки вона є
предметом підприємницької діяльності,
суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 304, 309 ЦПК України не
визначився із характером спірних
правовідносин, не врахував, що оскільки
майно було придбано під час
перебування сторін у шлюбі, то воно є їх
спільною сумісною власністю, при цьому
не звернув уваги на способи та порядок
поділу неподільного майна.

Крім того, як роз'яснено у ч. 3 п. 11
постанови Пленуму Верхового Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14, встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Суд першої інстанції зазначеного не
врахував та відмовив у задоволенні
позову у зв'язку із пропуском строку
позовної давності, і за
необґрунтованістю позовних вимог.

Проте такі висновки є суперечливими,
так як положення ч. 4 ст. 267 ЦК України
про сплив позовної давності
застосовуються лише до обґрунтованих
позовів.

За таких обставин ухваленні у справі
рішення суду першої та апеляційної
інстанцій не відповідають вимогам ст.
213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Лубенського міськрайонного
суду Полтавської області від 21 березня
2013 року та рішення апеляційного суду
Полтавської області від 13 червня 2013
року скасувати, передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук