АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/1839/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/640/14
Головуючий у 1-й інстанції Гудков С. В.
Доповідач Акопян В. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року м. ПолтаваКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Полтавської
області в складі:

Головуючого: Акопян В. І.

Суддів: Лобова О.А., Петренко В.М..

при секретарі Фадєйкіній Н.Б.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м .Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Лубенського міськрайонного
суду від 27 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання нерухомого
майна спільною частковою власністю,
визнання права власності на частку в
майні та зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання
майна спільною сумісною власністю
подружжя, розподіл майна набутого в
період шлюбу

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача, - Акопян В.І.

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лубенського міськрайонного
суду від 27 грудня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено повністю

Визнано житловий будинок з надвірними
спорудами АДРЕСА_1, земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку площею 0,0973 га по
АДРЕСА_1 спільною частковою власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 34
частини житлового будинку та
господарських споруд, розташованих за
адресою АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 34
частини земельної ділянки загальною
площею 0,0973 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
розташованого по АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 про визнання майна спільною
власністю подружжя, розподіл майна
набутого в період шлюбу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 з
кожного на користь ОСОБА_2 по 889 грив.
судового збору.

На рішення суду апеляційну скаргу
подала ОСОБА_1, прохає рішення суду
скасувати, ухвалити нове про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та
задоволення її позовних вимог,
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічного
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 знаходився в зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_1 по 03 вересня 2004 року, але
з 1998 року вони проживали окремо,
фактично шлюбні відносини між ними
були припинені.

21 лютого 2002 року на підставі рішення
виконавчого комітету Лубенської
міської ради від 30 січня 2002 року ОСОБА_5
було видано свідоцтво про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1.
В технічних документах на будинок
зазначено, що будівництво будинку і
господарських споруд завершено, рік
побудови будинку, сараю, вбиральні - 2000.
10 вересня 2002 року ОСОБА_5 приватизував
земельну ділянку біля будинку розміром
0, 0973 га, в тому числі: під будівлями 0,0563
га, рілля 0,0410 га, отримав Державний акт
на право власності на земельну ділянку.

28 грудня 2004 року ОСОБА_5 видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку розміром 0,0105 га, яку
він отримав у власність згідно
договору купівлі- продажу від 06.10.2003
року, право власності переоформлено на
нього рішення виконкому від
27.11.2003 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
про визнання нерухомого майна спільною
частковою власністю, визнання права
власності на частку в майні, місцевий
суд виходив з того, що з 1998 року ОСОБА_5
та ОСОБА_2 стали проживати спільно, вели
спільне господарства, мали спільний
бюджет, зареєстрували шлюб 3 грудня 2004
року. Суд визнав, що орієнтована
вартість будинку становила 102 тис. грн.
позивачка вклала у будівництво будинку
і повернення після смерті ОСОБА_5
позики свої власні кошти 104 449,75грн., які
перевищують вартість будинку, тому суд
визнав за позивачкою право власності
на 34 частини будинку з надвірними
спорудами в межах позовних вимог.

З таким висновком суду колегія не
погоджується, оскільки судом
неправильно застосовано норми
матеріального права, які діяли на час
виникнення спору.

На час виникнення права власності
ОСОБА_5 на будинок і на дві земельні
ділянки, він знаходився в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, але
шлюбні відносини між ними були
фактично припинені. Власником будинку
з надвірними спорудами він став в 2002
році (при цьому в технічних документах
зазначено, що будинок і споруди
будівництвом закінчені, будівництво
закінчене в 2000 році), власником
земельних ділянок він став в 2002 та 2003
році, тобто право власності на спірне
нерухоме майно ОСОБА_5 набув під час
знаходження в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_1, шлюбні відносини з якою були
припинені.

В той час діяли норми Цивільного
кодексу України 1963 року та Кодексу про
шлюб та сім'ю України 1970 року, які не
передбачали виникнення права спільної
сумісної власності на майно під час
спільного проживання чоловіка та жінки
без реєстрації шлюбу .

Визнаючи вартість будинку в розмірі 102
000 грн., місцевий суд не звернув уваги на
те, що в довідці від 5жовтня 1998 року, на
яку посилається суд як доказ, зазначена
орієнтовна вартість майбутнього
будинку, який буде побудовано, а не
розмір понесених витрат на
будівництво, виходячи із вартості
будівельних матеріалів і оплати
будівельних робіт. Така довідка
взагалі не може бути визнана доказом
вартості будівельних матеріалів і
робіт, що були використані на
будівництво будинку та господарчих
споруд, оскільки вона є лише
припущенням про можливу вартість
будинку і господарських споруд на
початку будівництва. Проведений за
заявою позивачки експертний звіт про
ринкову вартість будинковолодіння на
час розгляду справи, також не визначає
вартість матеріалів і робіт, що були
використані при будівництві. Суд при
розгляді справи взагалі не визначив
вартість будівельних робіт і
матеріалів затрачених на будівництво
будинку, сараю, вбиральні, огорожі.
Висновок суду про загальну вартість
спірного майна і частку позивачки в
створеному майні 34 частки є лише
припущенням, не базується на доказах,
які є в матеріалах справи, а рішення
суду не може базуватися на припущеннях.

Позивачка ОСОБА_2 на підтвердження
свого позову в порушення вимог ст. 60
ЦПК України не надала суду належних
доказів про загальну вартість витрат
на створення спірного
майна(будинковолодіння) в цілому і
вартість понесених нею особисто витрат
.

Згідно ст. 112 ЦК України (1963р.) майно може
належати на праві спільної власності
двом або кільком громадянам.

Визнаючи право спільної часткової
власності на будинковолодіння за
ОСОБА_5 та ОСОБА_2.місцевий суд не
звернув уваги на те, що право власності
на спірне нерухоме майно
(будинковолодіння та дві земельні
ділянки) зареєстровано лише за ОСОБА_5,
позивачкою не оспорювались свідоцтво
про право власності на будинок та
Державні акти на право власності на
земельні ділянки. Дані правоустановчі
документи належним чином
зареєстровані, вони ніким не
оспорюються, на час розгляду справи не
скасовані.

Крім того, позивачка не надала доказів
того, що під час придбання майна, чи
його створення між нею і померлим
існував договір про створення спільної
сумісної чи часткової власності.

Стаття 44 ЦК України (1963 року)
передбачає, що угоди громадян між собою
на суму понад сто карбованців повинні
укладатися у письмовій формі.

Відповідно до ст.46 ЦК України (1963 р.)
недодержання простої письмової форми
угоди тягне за собою її недійсність і
позбавляє сторони права в разі
виникнення спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків.

Вартість будинку та господарчих споруд
337 758 грн. (звіт про незалежну оцінку)
значно перевищує розмір суми договору,
при укладенні якого законом
передбачається укладення договору в
письмовій формі. ОСОБА_2 не надала суду
письмової угоди між нею і померлим
ОСОБА_5 про створення спільної сумісної
чи часткової власності( житлового
будинку з господарськими спорудам).

Сам факт участі в будівництві будинку
коштами та особистою працею не
передбачає виникнення права власності
на будинок чи його частину. При певних
умовах може бути підставою для
стягнення коштів, але такої вимоги
позивачкою не заявлялось.

Таким чином, колегія приходить до
висновку, що будинковолодіння АДРЕСА_1
є особистою власністю померлого
ОСОБА_5.

Земельна ділянка площею 0,0973 га. (в тому
числі 0.0410 га. - ріллі), яка знаходиться
за адресою АДРЕСА_1 була приватизована
ОСОБА_5 10.09.2002 року, земельна ділянка
площею 0,0105 га була придбана ОСОБА_5
06.10.2003 року, право власності
переоформлено на нього рішенням
виконкому 27.11.2003 року, до реєстрації
шлюбу з ОСОБА_2 Колегія суддів вважає,
що вони є також особистою власністю
померлого.

За таких обставин, рішення суду про
задоволення позову ОСОБА_2 підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову про
визнання нерухомого майна
(будинковолодіння та двох земельних
ділянок) спільною частковою власністю
та визнання частки в майні за
недоведеністю позову.

Суд першої інстанції підставно
відмовив в задоволенні позову ОСОБА_1
про визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, розподіл майна
набутого в період шлюбу.

Суд виходив з того, що відповідно до
статей 22, 25, 27, 28 КпШС України до
спільної сумісною власністю подружжя
може належати нажите ними в період
шлюбу рухоме або нерухоме майно, що за
Законом від 7 лютого 1991 року «Про
власність» є об'єктом приватної
власності, крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживанні при фактичному припиненні
шлюбу. В матеріалах справи достатньо
доказів, які підтверджують той факт, що
на час придбання спірного майна ОСОБА_1
та ОСОБА_5 хоча і знаходились в
зареєстрованому шлюбі, вони фактично
припинили шлюбні відносини, не вели
спільного господарства, проживали
окремо. Майно придбане ОСОБА_5 є його
особистим майном, а не спільним майном
подружжя.

Рішення суду в цій частині відповідає
вимогам закону ,підстав для його зміни
чи скасування в цій частині колегія
суддів не вбачає.

Оскільки рішенням апеляційного суду
відмовлено в задоволенні позову
ОСОБА_2, рішення суду в частині
стягнення на її користь понесених нею
судових витрат підлягає скасуванню з
ухваленням нового в цій частині про
відмову в поверненні судових витрат.

Керуючись ст. ст. 303 , 307, п.3 ст.309, ст.
316 ЦПК України колегія суддів -

В И Р І Ш И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Лубенського
міськрайонного суду від 27 грудня 2013
року в частині задоволення позову
ОСОБА_2 та в частині розподілу судових
витрат скасувати, ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання
нерухомого майна спільною частковою
власністю, визнання права власності на
частку в майні та повернення судових
витрат відмовити.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
вступає в законну силу з моменту його
проголошення, на нього може бути подана
касаційна скарга безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з часу набрання законної
сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий
В.І. Акопян

Судді апеляційного
/підписи/
О.А.Лобов

Суду

В.М.Петренко

копія

вірно:_______________________________________________