УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Оболонської районної м. Києва
державної адміністрації, третя особа -
прокуратура Оболонського району м.
Києва, про визнання розпорядження
незаконним, вселення, за позовом
прокурора Оболонського району м. Києва
до ОСОБА_3, третя особа - Оболонський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України у
м. Києві, про визнання довіреності
недійсною та скасування реєстрації за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що за згодою колишнього наймача,
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, 17
березня 2011 року зареєстрована у
АДРЕСА_1, однак станом на 1 лютого 2012
року вона не може вселитись до спірної
квартири, у зв'язку із тим, що квартира
опечатана працівниками міліції. 5
вересня 2011 року Оболонська районна
державна адміністрація м. Києва
прийняла розпорядження про включення
квартири до числа службових та
фактично квартира передана у
користування посадовій особі, проте
квартира не була вільною.

Позивачка просила вселити її в
квартиру та визнати незаконними
розпорядження Оболонської районної в
місті державної адміністрації про
включення спірної квартири до числа
службових.

У січні 2013 року прокурор
Оболонського району м. Києва звернувся
до суду з указаними самостійними
вимогами, посилаючись на те, що ОСОБА_4 з
1989 року був зареєстрований і проживав в
спірній квартирі ОСОБА_4 і разом з ним
проживала його мати - ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після смерті
матері ОСОБА_4 договір найму квартири
на своє ім'я не переоформляв, хворів, з 29
грудня 2012 року по 3 березня 2011 року
перебував на стаціонарному лікування
та був визнаний інвалідом 2 групи.
Зазначав, що на час видачі ОСОБА_4 13
січня 2011 року довіреності на ім'я
ОСОБА_6 на переоформлення на його ім'я
особистого рахунку та оформлення права
власності на зазначену квартиру на
його ім'я, та на момент надання ОСОБА_6
згоди на реєстрацію у спірній квартирі
ОСОБА_3, він такого права не мав, так як
на той час не був квартиронаймачем,
оскільки відповідне розпорядження
Оболонської районної державної
адміністрації м. Києва видано лише 16
березня 2011 року. При цьому вказував на
те, що актами посмертної
психолого-психіатричної експертизи
№1224 від 6 грудня 2011 року та додаткової
експертизи № 1061 від 6 грудня 2011 року,
ОСОБА_4 в момент видачі довіреності від
13 січня 2011 року на ім'я ОСОБА_6 страждав
психічною хворобою у вигляді
параноїдної шизофренії, нездатний був
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Прокурор просив визнати
довіреність від 13 січня 2011 року, видану
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6 недійсною,
скасувати реєстрацію ОСОБА_3 у спірній
квартирі.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 25 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду М.
Києва від 15 жовтня 2013 року, позов ОСОБА_3
залишено без задоволення. Позов
прокурора Оболонського району м. Києва
задоволено частково. Визнано недійсною
довіреність від 13 січня 2011 року, видану
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6 У задоволенні
решти позовних вимог прокурора
Оболонського району м. Києва
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги та відмовити у
задоволенні позову прокурора
Оболонського району м. Києва.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 та частково задовольняючи позов
прокурора і визнаючи недійсною
довіреність, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що в рамках кримінальної справи
проведено дві посмертні
психолого-психіатричної експертизи,
якими встановлено, що ОСОБА_4 у момент
вчинення довіреності від 13 січня 2011
року на ім'я ОСОБА_6 страждав психічною
хворобою у вигляді параноїдної
шизофренії, нездатний був
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, та встановлено факт
недієздатності ОСОБА_4, у зв'язку з чим
такий правочин не породжує юридичних
наслідків і є недійсним.

Відмовляючи у задоволені позову
ОСОБА_3 суди виходили із того, що спірна
квартира є неприватизованою,
відноситься до державного житлового
фонду, тому вважав розпорядження
Оболонської районної у м. Києві
державної адміністрації про
віднесення її до числа службових таким,
що ґрунтуються на вимогах закону.

Проте погодитись із таким
висновком судів не можна, оскільки суди
дійшли його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що з 1989 року ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, був
зареєстрований і проживав у АДРЕСА_1.
Разом із ним проживала його мати -
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Після
смерті матері ОСОБА_4 договір найму
квартири на своє ім'я не переоформляв, з
29 грудня 2012 року по 3 березня 2011 року
перебував на стаціонарному лікуванні
та був визнаний інвалідом 2 групи. 13
січня 2011 року ОСОБА_4 видав довіреність
на ім'я ОСОБА_6 на переоформлення на
його ім'я особистого рахунку та
оформлення права власності на
зазначену квартиру на його ім'я. ОСОБА_6
надала згоду на реєстрацію у спірній
квартирі ОСОБА_3, яка зареєстрована у
квартирі 5 вересня 2011 року. ОСОБА_4
розпорядженням Оболонської районної
державної адміністрації м. Києва
видано від 16 березня 2011 року визнаний
квартиронаймачем. Проведеними у рамках
кримінальної справі встановлено
актами посмертної
психолого-психіатричної експертизи
№1224 від 6 грудня 2011 року та додаткової
експертизи № 1061 від 6 грудня 2011 року, що
ОСОБА_4 у момент вчинення довіреності
від 13 січня 2011 року на ім'я ОСОБА_6
страждав психічною хворобою у вигляді
параноїдної шизофренії, нездатний був
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від 25
червня 2012 року було визнано дії
ВГІРФО Оболонського РУ ГУ МВС України у
м. Києві щодо скасування реєстрації та
зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3
зі спірної квартири протиправними та
зобов'язано указаний відділ вчинити
дії щодо поновлення ОСОБА_3 на
реєстраційному обліку. Постанова
набрала законної сили і була прийнята
на виконання.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, скасування реєстрації
позивачки у спірній квартирі, вчинена 7
вересня 2011 року, визнано неправомірним.

Частинами 1 та 2 ст. 61 ЖК УРСР
передбачено, що користування жилим
приміщенням у будинках державного і
громадського житлового фонду
здійснюється відповідно до договору
найму жилого приміщення.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач
вправі в установленому законом порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають з ним, вселити в займане
ним жиле приміщення свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб.

Згідно зі ст. 47 Конституції
України кожен має право на житло.
Держава створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону.

Відповідн до ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Порядок включення жилих приміщень до
числа службових та їх надання
громадянам визначений ст. ст. 118,119, 121,122
ЖК УРСР та постановою Ради Міністрів
УРСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про
службові жилі приміщення», де
визначено й перелік працівників, яким
такі приміщення надаються.

Відповідно до п. 4 Положення про порядок
надання службових жилих приміщень і
користування ними в Українській РСР до
числа службових може бути включено
тільки вільне жиле приміщення.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули, не перевірили
належним чином доводів сторін, не
встановили фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення спору, не врахували
обставини, встановлені судовим
рішенням, що набрало законної сили щодо
зняття позивачки з реєстраційного
обліку (ч. 3 ст. 61 ЦПК України),
тобто те, що позивачка мала право
користування спірним житлом.

При цьому, посилаючись на зазначені
висновки експертизи, не звернули увагу
на те, що вказані експертизи проведені
у рамках розслідування кримінальної
справи та не можуть вважатися
висновками судового експерта в
цивільній справі у розумінні ст. 147 ЦПК
України, оскільки дані експертизи не
призначалась в рамках цивільної
справи, а тому є письмовим доказом, який
не визнається та оспорюється.

Крім того, вирішуючи питання про
визнання довіреності, виданої
ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_6 недійсною, суди
не залучили до участі у справі сторону
цього правочину, а саме ОСОБА_6

Враховуючи, що судами не встановлені
всі фактичні обставини від яких
залежить правильне вирішення справи,
та допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, судові рішення відповідно до
ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 15 жовтня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська