Справа № 415/7737/13-ц
Провадження № 4-с/1/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2014 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Калмикової Ю.О.,

при секретарі Мягкій І.В.,

за участю представника ВДВС

Лисичанського МУЮ ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на неправомірні дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до Лисичанського міського суду із скаргою на неправомірні дії державного виконавця.

В обґрунтування вимог своєї скарги заявник посилається на те, що 12 листопада 2013 року Лисичанський міський суд розглянув цивільну справу за її позовом до ОСОБА_3 Музаффаровіча про стягнення аліментів на утримання їхньої малолітньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також на неї - ОСОБА_5 як на матір його дитини. Для виконання рішення вона отримала два виконавчих листа, які її представник направив для виконання 15 листопада 2013 року за місцем проживання стягувача, так як місцезнаходження боржника не відомо. Через чотири дні 19 листопада 2013 року, старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 виконавчі листи були розглянуті та винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа). Постанова відправлена державним виконавцем 23 листопада 2013 року рекомендованим листом, який вона отримала 26 листопада 2013 року. На її думку рішення старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 неправомірне, не обґрунтоване, а тому підлягає скасуванню. Так, згідно з ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування чи місцезнаходження боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини державний виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини. Заявник вважає, що повернення виконавчих листів є неправомірним. Крім того, у зв'язку з неправомірністю дій старшого державного виконавця, свої дії аргументувати він не мав можливості, тому його постанова не аргументована - немає посилання на факти, які б дозволили йому прийти до висновку про неналежне місці виконання рішення і вказати їй належне місце виконання. Так як місце проживання, перебування, знаходження боржника їй невідомо, воно не було встановлено ??судом, то при подачі заяви про примусове виконання рішення суду її представником було зазначено, що встановити місце проживання боржника не вдалося, а замість місця адреси був просто вказаний його ідентифікаційний номер, з додатком його копії. Таким чином іншого місця виконання рішення в рамках справи не встановлено. У звязку з викладеним заявник просив суд постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) ВП № 40837538 від 19.11.2013 року скасувати як неправомірне, зобов'язати прийняти до провадження виконавчий документ. Постанову старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа) ВП № 11 від 19.11.2013 року скасувати як неправомірне, зобов'язати прийняти до провадження виконавчий документ.

Заявник ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином.

Представник заявника ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином, раніше у судовому засіданні підтримав скаргу, просив задовольнити її в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відділу ДВС Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 скаргу не визнала, заперечувала проти доводів заявника, вважав, що постанова винесена законно та скасуванню не підлягає.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали скарги, суд вважає, що вказана скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 12.11.2013 року суддею Лисичанського міського суду Фастовцем В.М. було винесено заочне рішення у справі № 2/415/1978/13 про стягнення з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця АРК Совєтського району, смт. Совєтський, на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 17 вересня 2013 року і до повноліття дитини, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, в розмірі 1/6 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 17 вересня 2013 року і до досягнення дитиною 3-х років, тобто до 14 червня 2016 року (а.с.35).

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до п. 1) ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до вимог ст.ст. 17-19 Закону України «Про виконавче провадження», представник заявника ОСОБА_6 звернувся до начальника відділу ДВС Лисичанського міського управління юстиції з заявою про примусове виконання судового рішення та оголошення розшуку боржника (а.с. 44).

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі дії проводяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі предявлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення.

З виконавчого листа, виданого 12 листопада 2013 року на підставі заочного рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 12.11.2013 у справі № 2/415/1978/13, вбачається, що у графі «мешкає» зазначено: АРК, Сімферопольський район, с. Українка, вул. Абденнанова, буд. № 7 (а.с. 43).

У звязку з чим, на підставі ч. 1 ст. 20 Закону України «Про виконавче провадження», 19.11.2013 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 були винесені постанови про відмову у відкритті виконавчих проваджень (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документу), у звязку з тим, що виконавчі документи були предявлені до органу державної виконавчої служби не за місцем проживання боржника (а.с. 45-46).

На підставі викладеного суд вважає, що державним виконавцем було відмовлено у відкритті виконавчого провадження у спосіб на та підставах, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», дії державного виконавця були прийняті відповідно до закону і права заявника порушено не було.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутись до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, порушено їх права чи свободи.

У своїй скарзі скаржник зазначає, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повинен був оголосити розшук боржника, про який він зазначив у заяві про примусове виконання рішення суду від 15.11.2013 року. Однак, ч. 2 та ч. 3 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» чітко передбачають, що може зазначити стягувач у заяві про примусове виконання рішення суду, а саме: відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника; стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження. Отже, вимоги скаржника щодо оголошення розшуку у заяві про примусове виконання рішення суду Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено, тому суд вважає їх необґрунтованими.

За таких обставин, суд вважає, що скарга ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 208-210, 386, 387 ЦПК України, ст. 19, ст. 124 Конституції, ст.ст. 17, 19, 20, 26 Закону України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_2 на неправомірні дії державного виконавця відмовити за необґрунтованістю.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА