Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/477/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Степанов С.В.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

26.02.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі :

головуючої судді: Суровицької Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,
Чельник О.І.,

при секретарі: Крисановій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
який діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
апеляційною скаргою селянського
фермерського об'єднання
«Володимирівське» на рішення
Долинського районного суду
Кіровоградської області від 25 жовтня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до СФО «Володимирівське», треті
особи - відділ Держземагенства у
Долинському районі Кіровоградської
області, Реєстраційна служба Головного
управління юстиції про визнання
недійсними договорів оренди землі та
усунення перешкод у користуванні
земельними ділянками.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися в суд з позовом до
селянського фермерського об'єднання
«Володимирівське», треті особи -
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Кіровоградській
області, відділ Держземагенства у
Долинському районі Кіровоградської
області про визнання договорів оренди
землі недійсними та усунення перешкод
у користуванні земельними ділянками.

Зазначали, що вони 29 грудня 2003 року
уклали договори оренди належних їм на
праві власності земельних ділянок з
СФО «Володимирівське» терміном на 5
років. Керівник СФО примірник договору
їм не надав. Весною 2009 року після
закінчення строку дії договорів
оренди, вони звернулись до нового
керівника СФО щодо повернення
земельних ділянок, проте їх повідомили,
що оскільки вони вчасно не звернулися
до орендаря із заявою про припинення
дії договорів оренди землі , то
договори продовжили свою дію на той же
термін і на тих же умовах, тобто до 29
грудня 2013 року.

На їх повідомлення у 2012 році про те, що
вони не бажають продовжувати дію
договорів оренди землі, термін дії
яких закінчується у грудні 2013 року,
відповідач повідомив, що договори
оренди укладені терміном не на 5 років,
а на 15 і діють до 29 грудня 2018 року.

Із копій договорів оренди землі, які
вони отримали у відділі
Держземагенства у Долинському районі,
їм стало відомо про те, що у договорах
існують виправлення строку договору з 5
на 15 років шляхом закреслення строку «
п'ять років» і дописки «П'ятнадцять» у
п.п.1.2 договору, що є незаконним і не
відповідає їх волевиявленню.

Вважають, що договори оренди землі від
29 грудня 2003 року, укладені з
недодержанням в момент вчинення угоди
вимог, які встановлені законодавством.
В договорах відсутні істотні умови
договору оренди землі, передбачені
законом, а саме: в об'єкті оренди
відсутнє місце розташування ділянки;
відсутня відповідальність за несплату
орендної плати; відсутні умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; відсутні умови збереження
стану об'єкта оренди; відсутні умови і
строки передачі земельної ділянки
орендарю; відсутні існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; відсутнє визначення
сторони, яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини. Відсутні також
невід'ємні частини договору оренди -
план або схема земельної ділянки, яка
передається в оренду; кадастровий план
земельної ділянки з відображення
обмежень (обтяжень) у її використанні
та встановлених земельних сервітутів;
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості); акт
приймання-передачі об'єкта оренди;
проект відведення земельної ділянки,
що унеможливлює ідентифікацію ділянки,
яку передано в оренду.

Оскільки договори оренди землі,
укладені з відповідачем, не
відповідають вимогам ст.15 Закону
України «Про оренду землі», просили суд
визнати недійсними договори оренди
землі, укладені 29 грудня 2003 року між
ними та СФО «Володимирівське». Також
просили заборонити відповідачу
користуватися земельною ділянкою № 263
площею 7,09 га, яка належить ОСОБА_3 та
земельною ділянкою № 262, площею 7,10 га,
що належить ОСОБА_4, які розташовані на
території Гурівської сільської ради
Долинського району Кіровоградської
області (а.с.2-3).

Рішенням Долинського районного суду
Кіровоградської області від 25 жовтня
2013 року позов задоволено частково.

Визнано недійсною окрему частину
договору оренди землі, укладеного 29
грудня 2003 року між СФО
«Володимирівське» та ОСОБА_3 та
договору оренди, укладеного 29 грудня 2003
року з ОСОБА_4, а саме: п.1.2, згідно якого
сторони погодились на оренду земельної
ділянки протягом п'ятнадцяти років,
починаючи з 29 грудня 2003 року і
закінчуючи 31 грудня 2018 року, вважати
цей договір дійсним в частині
погодження сторонами строку оренди
земельної ділянки протягом 5 років,
починаючи з 29 грудня 2003 року з
наступною пролонгацією 29 грудня 2008
року на тих же умовах, тобто до 29 грудня
2013 року.

Заборонено відповідачу після 29 грудня
2013 року користуватися належними
позивачам земельними ділянками. В
решті позовних вимог відмовлено,
розподілено судові витрати (а.с.24-26).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову повністю (а.с.34-35).

В апеляційній скарзі СФО
«Володимирівське» просить скасувати
рішення суду першої інстанції з
підстав порушення норм матеріального і
процесуального права та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позову (а.с.54-55).

Позивачі та їх представник,
представник відповідача, які належним
чином повідомлені про час та місце
розгляду справи, в судове засідання не
прибули, про причини неявки суд не
повідомили (а.с.87- 90).

Треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
відділ Держземагенства у Долинському
районі Кіровоградської області,
реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Кіровоградської
області надіслали заяви про розгляд
справи за відсутності їх
представників(а.с. 95, 97-98).

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у
зв'язку з неявкою в судове засідання
всіх осіб, які беруть участь у справі
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених в суді першої
інстанції, вважає, що апеляційна скарга
представника позивачів підлягає
задоволенню частково, а апеляційна
скарга СФО «Володимирівське» підлягає
задоволенню повністю із наступних
підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржуване рішення цим
вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено що згідно
державного акту на право приватної
власності на землю серія КР №
:03:00:262 від 17 серпня 2000 року ОСОБА_4
є власником земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею 7,10 га, розташованої на території
Гурівської сільської ради Долинського
району Кіровоградської області (а.с.12) .

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю серія КР
№ :03:00:263 від 02 лютого 2000 року
ОСОБА_3 є власником земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
площею 7,09 га, розташованої на території
Гурівської сільської ради Долинського
району Кіровоградської області (а.с.13).

29 грудня 2003 року між ОСОБА_3 та СФО
«Володимирівське», а також між ОСОБА_4
та СФО «Володимирівське» укладено
договори оренди землі, які
зареєстровано ДП «КРЦДЗК» 29 грудня 2003
року (а.с.10,11).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
посилання позивачів на
невідповідність договорів вимогам ст.
15 Закону України «Про оренду землі» в
редакції, що діяла станом на 29.12.2003 року
є формальними, такими, що не доводять
порушення їх прав (ст. 3 ЦПК). Суд
абсолютно правильно зазначив, що між
сторонами відсутні спори щодо місця
розташування земельної ділянки,
призначення цієї ділянки,
прийому-передачі цієї ділянки, її
використання, проекту відведення,
орендної плати і т.п. Адже оспорювані
договори були укладені на підставі
відомостей державних актів, що
зазначено безпосередньо в договорах.
Ці акти містять план та опис зовнішніх
меж земельної ділянки, місце
розташування ділянки, призначення
земельної ділянки. До того ж земельні
ділянки відповідачем використовуються
вже 10 років і будь-яких претензій
позивачі не заявляли.

Пунктом 1.5 Договору визначено розмір
і форму орендної плати, а в пункті 3.1
Договору сторони дійшли згоди про
встановлення матеріальної
відповідальності за невиконання або
неналежне виконання умов Договору.

Таким чином сторони дійшли згоди про
застосування відповідальності за
невиконання зобов'язання по сплаті
орендної плати, яка передбачена главою
51 ЦК України. Отже, посилання позивачів
на відсутність в договорах умови про
відповідальність є безпідставними.

Відповідно до п. 2.1 Договору орендар
зобов'язався протягом дії договору не
змінювати цільового призначення
земельної ділянки, професійно
використовувати землю і не погіршувати
її якості, повернути орендодавцю
земельну ділянку після закінчення
договору оренди у належному стані. До
того ж ст. 24 Закону Країни «Про оренду
землі» передбачає, що орендодавець має
право вимагати від орендаря
використання земельної ділянки за
цільовим призначенням, згідно з
договором оренди, дотримання
екологічної безпеки землекористування
та збереження родючості грунтів,
додержання державних стандартів, норм
і правил.

Загальнообов'язкові для власників
землі та землекористувачів норми щодо
охорони та збереження земель містяться
в розділі VI Земельного Кодексу, в
розділі VI ЗУ «Про охорону земель», ст.. 29
ЗУ «Про оренду землі».

Отже, доводи позивачів щодо
відсутності у договорах умов
використання, цільового призначення та
збереження земельної ділянки
суперечать змісту договору та закону.

Згідно ст. 16 ЗУ «Про оренду землі»
ризик випадкового знищення або
пошкодження об'єкта оренди несе
орендодавець, якщо інше не передбачено
договором оренди землі. У разі
прострочення орендодавцем або
орендарем установлених договором
оренди землі строків передачі об'єкта
оренди ризик його випадкового знищення
або пошкодження у цей період несе
сторона, яка допустила прострочення
його передачі.

Згідно п. 4.5 Договору у всьому, що не
передбачено цим договором сторони
керуються чинним законодавством
України.

Таким чином відсутність прямої
вказівки в договорі на сторону, яка
несе ризик випадкового знищення чи
пошкодження об'єкта оренди не вказує на
те, що сторони не дійшли згоди з цієї
умови.

За таких обставин суд дійшов
правильного висновку про те, що
договори оренди не можуть бути визнані
недійсними в цілому.

За змістом ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України
строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк може
бути визначений актами цивільного
законодавства, правочином або рішенням
суду.

Як свідчать матеріали справи,
тексти оспорюваних договорів виконано
як за допомогою
електронно-копіювальної техніки так і
з використанням рукописного тексту.

Пункт 1.2. договору містить умови
щодо строку оренди земельної ділянки.

Суд першої інстанції вважав, що в
цьому пункті первісно визначено
сторонами п'ятирічний строк дії цього
договору, який згодом змінено на
п'ятнадцять років шляхом дописування
цифри " 1" та прописом "п'ятнадцять". При
цьому такі виправлення не застережені.

Проте, колегія суддів вважає, що суд
дав невірну оцінку змісту цього пункту
договорів, так як в ньому конкретно
визначено початок та кінець строку
оренди, шляхом внесення запису:
«починаючи з 29 грудня 2003 року і
закінчуючи 31 грудня 2018 року». Отже
сторони уклали договір оренди землі
строком на п'ятнадцять років.

Будь-яких переконливих доказів
того, що договір було укладено на інший
строк або без згоди кожного з
позивачів, матеріали справи не містять,
а тому позов у цій частині є
недоведеним.

Крім того, здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України
одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
правочину недійсним. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом.

Визнаючи частково недійсним,
укладений між сторонами договір
оренди, суд першої інстанції не
врахував норму ст. 217 ЦК України згідно
якої недійсність окремої частини
правочину не має наслідком недійсності
інших його частин і правочину в цілому,
якщо можна припустити, що правочин був
би вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Зміст цієї норми вказує на те, що
частина правочину може бути визнана
недійсною за наявності вірогідного
припущення про вчинення сторонами
правочину без включення до нього
недійсної частини. Якщо ж без
включення до правочину недійсної
частини він не міг бути вчинений, це
може бути підставою для визнання
недійсним правочину в цілому, а не його
частини.

З урахуванням змісту ст. 15 Закону
України "Про оренду землі", колегія
суддів дійшла висновку, що недійсність
умови договору оренди землі про строк
його дії виключає можливість вчинення
такого правочину, а отже неможливо
визнати недійсним договір лише в цій
частині.

Виходячи з принципу
диспозитивності, право вибору способу
захисту цивільного права належить
позивачу. Однак, визначаючи
оспорюваний договір оренди укладеним
на п'ять років, суд першої інстанції
вийшов за межі позовних вимог так, як
таких вимог позивачі не заявляли (ст. 11
ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги
відповідача про те, що суд
безпідставно та з порушенням норм
матеріальногоі процесуального права
прийшов до висновку про укладення
сторонами договору оренди землі
строком на п'ять років і, що строк дії
було пролонговано до грудня 2013 року, є
обґрунтованими і такими, що
підтверджуються матеріалами справи.

Отже, оскільки рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального
права, висновки суду не відповідають
обставинам справи, відповідно до п.3 та
п.4 ч.1 ст.309 ЦПК україни це є підставою
для скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України у
зв'язку з відмовою у задоволенні позову
судові витрати позивачам не
відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3,
п.4 ч.1 ст.309,ч.2 ст.314, ст.ст.316,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
задовольнити частково, а апеляційну
скаргу СФО «Володимирівське»
задовольнити.

Рішення Долинського районного суду
Кіровоградської області від 25 жовтня
2013 року скасувати і ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4
до СФО «Володимирівське» про визнання
недійсними договорів оренди землі та
усунення перешкод в користуванні
земельними ділянками, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: