Справа № 454/542/13
Головуючий у 1 інстанції: Ніткевич А.В.
Провадження № 22-ц/783/89/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р.
Категорія справи:32
13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
головуючого - судді Цяцяка Р.П.,
суддів Зверхановської Л.Д. і
при секретарі Ясиновській Я.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
апеляційною скаргою Відокремленого
підрозділу „Шахта „Зарічна"
Державного підприємства
„Львіввугілля" та апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 26 квітня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Державного
підприємства „Львіввугілля" (в
подальшому - „ДП") та Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області (в
подальшому - „Фонд"), у якому просив суд
стягнути на його користь на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання, з
Фонду - 22 000 грн., а з ДП - 8 000 грн.

Свої позовні вимоги обгрунтовував тим,
що він працював на ДП гірничим
робітником і був звільнений з роботи
26.05.2003 року по п.2 ст. 40 КЗпП (по стану
здоров'я). В подальшому, 18.06.2003 року,
висновком Обласної МСЕК йому вперше
було встановлено ІІІ групу
інвалідності та 50 % ступеня втрати
професійної працездатності, а
висновком Міжрайонної спеціалізованої
МСЕК від 23.10.2008 року йому ІІІ групу
інвалідності та 60 % ступеня втрати
професійної працездатності було
встановлено безтерміново (а.с. 2-4).

Оскаржуваним рішенням вище згаданий
позов частково задоволено та стягнуто
на користь позивача на відшкодування
моральної шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання: з Фонду - 8
000 грн., а з ДП - 2 000 грн. Вирішено питання
судових витрат (а.с. 86-93).

Дане рішення оскаржили, як позивач, так
і відповідачі - ДП і Фонд.

Позивач просить рішення суду змінити
та задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі, покликаючись на його
незаконність та необгрунтованість.

Вважає, що суд при визначенні розміру
моральної шкоди, яка підлягає до
стягнення з відповідачів на його
користь, не врахував ступінь його
фізичних і моральних страждань, їх
тривалість і тяжкість та наслідків, що
наступили внаслідок ушкодження
здоров'я (а.с. 96-99).

ДП просить рішення суду в частині
часткового задоволення позовних вимог
до ДП скасувати і в цій частині
ухвалити нове, яким відмовити позивачу
у задоволенні його позовних вимог до
ДП, покликаючись на його
безпідставність та порушення норм
матеріального права.

Вважає, що право на відшкодування
моральної шкоди у позивача виникло
18.06.2003 року - з дня першого встановлення
йому стійкості втрати працездатності
висновком МСЕК - під час дії Закону
України „Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності",
яким на час виникнення спірних
правовідносин було передбачено право
потерпілих на відшкодування моральної
шкоди за рахунок Фонду, а відтак вважає
безпідставним посилання суду на те, що
пожиттєво позивачу ступень
непрацездатності встановлено 23.10.2008
року, як на підставу часткового
задоволення позовної вимоги про
стягнення на користь позивача
моральної шкоди за рахунок
роботодавця.

Фонд просить оскаржуване рішення в
частині стягнення на користь позивача
моральної шкоди з Фонду скасувати і в
цій частині ухвалити нове, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог до Фонду, покликаючись
на порушення норм матеріального і
процесуального права.

Вважає, що на день звернення позивача
до суду з даним позовом спору щодо
відшкодування моральної шкоди взагалі
не існувало, оскільки в період дії
положень Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", які передбачали
відшкодування моральної шкоди, позивач
не звертався до Фонду з приводу
призначення йому виплат у зв'язку з
спричиненням моральної шкоди.

Вважає, що позивачем пропущено
тримісячний строк звернення з даним
позовом до суду, який передбачений ст.
233 КЗпП України.

Вважає, що оскільки заподіяна позивачу
шкода випливає з трудових
правовідносин, то така шкода на
підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1
КЗпП України має відшкодовуватися
роботодавцем.

Звертає увагу на те, що на момент
звернення позивача до суду з даним
позовом Законом України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" вже не було
передбачено (з 01.01.2008 року), що Фонд
здійснює відшкодування моральної
шкоди.

Всі апелянти, будучи повторно належним
чином повідомленими про час і місце
апеляційного розгляду справи (а.с. 147-152),
яку своїх представників в судове
засідання не забезпечили, що (у
відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України)
не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
позивача і Фонду до задоволення не
підлягають, а апеляційна скарга ДП
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Часткове задоволення позовної вимоги
до ДП та стягнення з ДП на користь
позивача на відшкодування моральної
шкоди 2 000 грн. суд мотивував тим, що
23.10.2008 року позивачу вперше було
встановлено 60 % втрати працездатності у
зв'язку із професійним захворюванням
(що на 10 % більше, ніж було до цього) і
станом на вказаний період обов'язок
відшкодувати заподіяну моральну шкоду
(у відповідності до ст. 1167 ЦК України та
ст. 237-1 КЗпП України) покладено на особу,
яка її завдала, в даному випадку - на
власника підприємства або
уповноважений ним орган.

Однак вище згаданий висновок не
відповідає обставинам справи та
зроблений з порушенням норм
матеріального права, виходячи з
наступного.

У відповідності до роз'яснень, які
містяться у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб (п.3)
і розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин (зокрема,
стану здоров'я потерпілого, тяжкості
вимушених змін у його життєвих
стосунках, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану -
п.9).

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 року № 6 (з
відповідними змінами) "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди"
судам роз'яснено, що право на отримання
потерпілим страхових виплат настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи,
вперше висновком МСЕК позивачу було
встановлено третю групу інвалідності
та 50 % втрати працездатності у зв'язку
із професійним захворюванням 18.06.2003
року. При цьому ці 50 % складаються з 30 %
хронічної радікулопатії та 20 %
хронічного бронхіту (а.с. 13-15).

Як вбачається з довідки МСЕК № 023620 від
23.10.2008 року (а.с. 16-17), згідно вище
згаданого висновку МСЕК від 23.10.2008 року
позивачу вперше було встановлено 60 %
втрати працездатності у зв'язку із
професійним захворюванням і ці 60 %
також складаються з тих же професійних
захворювань, що і при встановленні
стійкої втрати професійної
працездатності вперше (а саме - 18.06.2003
року): хронічної радікулопатії (30 %) та
хронічного бронхіту (30 %).

В той же час, цивільно-правову
відповідальність за отримання
позивачем моральної шкоди внаслідок
його захворювання на хронічну
радікулопатію та хронічний бронхіт (з
урахуванням часу встановлення
пов'язаної з цим стійкої втрати
професійної працездатності вперше) у
відповідності до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" несе Фонд, а не ДП.

Відтак, оскаржуване рішення в частині
часткового задоволення позовних вимог
до ДП підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про відмовити у задоволенні
позовних вимог до ДП у повному обсязі.

В той же час, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про те, що в
результаті ушкодження здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання
позивачу було спричинено моральну
шкоду, відшкодування якої той має право
вимагати (з урахуванням часу
встановлення стійкої втрати
професійної працездатності вперше) у
Фонду за нормами Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", а розмір цієї шкоди в
сумі 8 000 грн., присуджений судом до
стягнення з Фонду на користь позивача,
колегія суддів вважає таким, що
відповідає засадам розумності,
виваженості та справедливості.

Доводи апеляційної скарги Фонду
висновків оскаржуваного рішення (в
частині стягнення з Фонду на користь
позивача моральної шкоди) не
спростовують, а відтак ця апеляційна
скарга до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п. 3 і
4, 314 ч.2, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та апеляційну
скаргу Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України в
місті Червонограді Львівської області
відхилити.

Апеляційну скаргу Відокремленого
підрозділу „Шахта „Зарічна"
Державного підприємства
„Львіввугілля" задовольнити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 26 квітня 2013 року
в частині часткового задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 до Державного
підприємства „Львіввугілля" та в
частині стягнення з Державного
підприємства „Львіввугілля" в дохід
держави судового збору скасувати і в
цих частинах ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог до Державного підприємства
„Львіввугілля" у повному обсязі.

В решті рішення Сокальського районного
суду Львівської області від 26 квітня 2013
року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскарженим
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання рішенням
законної сили.

Головуючий:

Судді: