Справа №1417/3013/12 24.02.2014 24.02.2014 24.02.2014
Провадження №22-ц/784/566/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач апеляційної інстанції
Рішення

Іменем України

24 лютого 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Лисенка П.П.

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Романенко Ю.О.

за участю: представників позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

ОСОБА_5

відповідача ОСОБА_6 та його
представника ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_3
і її представників ОСОБА_4, ОСОБА_5 на
рішення Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 17 грудня 2013
року, ухваленого за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_6 про поділ спільного майна
подружжя та за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3
про визнання майна особистою приватною
власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_6 про поділ
майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим що, з 22
червня 1974 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

За час подружнього життя, вони придбали
у спільну сумісну власність житловий
будинок АДРЕСА_1, який зареєстрований
на праві власності за відповідачем на
підставі Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 20 вересня
2010 року.

26 квітня 2010 року на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку, виданого на ім'я відповідача,
вони також набули у спільну сумісну
власність земельну ділянку, за місцем
розташування придбаного будинку,
площею 0,1284 га, з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд.

Посилаючись на викладене, а також на те,
що між сторонами виник спір з приводу
вказаного нерухомого майна та вони не
можуть поділити вказане майно
добровільно, позивач просила позов
задовольнити, провести реальний
розподіл нерухомого майна, виділивши
їй та відповідачу у власність по ?
частці житлового будинку АДРЕСА_1 та по
? частці вищевказаної земельної
ділянки.

В подальшому ОСОБА_3 уточнила позовні
вимоги в частині розподілу житлового
будинку та остаточно просила виділити
їй у житловому будинку АДРЕСА_1 кімнату,
площею 9.0 кв.м. та по ? частці
господарських споруд, а саме: літньої
кухні, сараю, вбиральні, душу, тамбуру,
навісу, свердловини.

Окрім того, посилаючись на те, що
трикімнатна квартира АДРЕСА_2 також є
спільною сумісною власністю сторін
просила виділити їй 2/3 частки у
вказаній квартирі.

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_3, в якому
просив визнати житловий будинок
АДРЕСА_1 особистою приватною власністю,
яка не підлягає поділу, оскільки
придбана хоча і у період шлюбу, але за
час окремого проживання з ОСОБА_3 у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Ухвалою Миколаївського районного суду
Миколаївської області від 13
травня 2013 року позовна заява ОСОБА_6
об'єднана в одне провадження з
первісним позовом ОСОБА_3 (а.с.107-108).

Рішенням Миколаївського районного
суду Миколаївської області від
17 грудня 2013 року відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про визнання майна особистою
приватною власністю. Позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_6 про поділ спільного майна
подружжя задоволено частково. Визнано
спільним сумісним майном подружжя
житловий будинок та підсобні і
господарські будівлі та споруди, що
розташовані по АДРЕСА_1.

Проведено поділ житлового будинку та
виділено у власність ОСОБА_3 ? частку
житлового будинку та підсобних і
господарських будівель та споруд, що
розташовані по АДРЕСА_1, залишивши за
ОСОБА_6 право власності на ? частку
будинку.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3
судовий збір в розмірі 825 грн. 44 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6
посилаючись на неправильну оцінку
наявним у справі доказам та невірне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи, просить скасувати рішення в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання за нею права
власності на ? частку спірного
житлового будинку та в частині відмови
у задоволенні його позовних вимог та
ухвалити в цих частинах нове рішення,
яким його позов про визнання майна
особистою приватною власністю
задовольнити, а ОСОБА_3 відмовити в
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на ? частку
спірного будинку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та її
представники, посилаючись на те, що
висновки суду не відповідають
обставинам справи та рішення ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, просили
скасувати рішення в частині відмови у
виділенні ОСОБА_3 ? частки земельної
ділянки та ухвалити в цій частині нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, а також
вирішити питання щодо розподілу
судових витрат.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції, представники
позивача ОСОБА_3 пояснили, що позовні
вимоги в частині поділу житлового
будинку підтримують та просили визнати
за ОСОБА_3 право власності саме на ?
частку спірного житлового будинку.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_3 та її представників
підлягає частковому задоволенню,
апеляційна ОСОБА_6 не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні,
районний суд виходив з того, що спірний
житловий будинок є спільною сумісною
власністю сторін та їх частки, як
дружини та чоловіка, є рівними.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині визнання права
власності на земельну ділянку, суд
першої інстанції, виходив з того, що
земельна ділянка набута за час шлюбу,
але внаслідок приватизації, а тому
вказане майно є особистою власністю
ОСОБА_6 і поділу не підлягає.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується
з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст.5 ЦК України та п.4
Прикінцевих та перехідних положень
цього Кодексу, норм розділу VII
Прикінцевих положень СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» - майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК
України), відповідно до ч.ч.2,3 ст.325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом, зокрема, об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя, а також ним можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Подружжя має право домовитися між
собою про порядок користування майном,
що йому належить на праві спільної
сумісної власності.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності повинно
беззастережно дотримуватися
подружжям.

Дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

За правилами ч.6 ст.57 СК України суд може
визнати особистою приватною власністю
дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним
за час їхнього окремого проживання у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Як вбачається з матеріалів справи, 22
червня 1974 року сторони зареєстрували
шлюб (а.с.7).

Заочним рішенням Заводського
районного суду міста Миколаєва від
25 травня 2012 року шлюб між ними
був розірваний. Після розірвання шлюбу
позивач ОСОБА_3 залишила прізвище
«ОСОБА_3» (а.с.24).

Перебуваючи у шлюбі, сторони набули у
спільну сумісну власність житловий
будинок АДРЕСА_1 та зареєстрували його
на праві власності за ОСОБА_6
(а.с.11,12).

З урахуванням викладеного, виходячи з
визначених ст.70 СК України рівності
часток кожного з подружжя та
встановлених ст.71 СК України правил
поділу спільного майна, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
спірний будинок є спільною сумісною
власністю сторін та суд вірно визначив
частки сторін у цьому майні рівними.

Разом з тим, оскільки резолютивна
частина рішення в частині поділу
житлового будинку виписана не у
відповідності з нормами матеріального
права та без врахування положень,
викладених у постанові Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18
грудня 2009 р. «Про судове рішення у
цивільній справі», колегія суддів
вважає, що рішення суду в цій частині
підлягає зміні з викладенням
резолютивної частини в новій редакції.

Також, районний суд правильно дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову ОСОБА_6,
оскільки доводи останнього
про будування спірного майна за
особисті кошти є недоведеними.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

При цьому, ч.3 ст.368 ЦК України
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, має довести протилежне
(спростувати матеріально - правову
презумпцію).

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Втім, ОСОБА_6 не доведено обставини на
які він посилається та не надано
беззаперечних даних на підтвердження
наведеного, хоча за приписами ст.60 ЦПК
України, це є його обов'язком.

Твердження ОСОБА_6 про те, що він
починаючи з 2005 року проживав однією
сім'єю з ОСОБА_8 та вів з нею спільне
господарство не має правового значення
для визнання нерухомого майна
особистою приватною власністю ОСОБА_6,
оскільки на момент набуття права
власності на спірний будинок останній
перебував в шлюбі із ОСОБА_3

Що стосується позовних вимог в частині
поділу земельної ділянки, то колегія
суддів погоджується з висновками суду,
з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.81,116 ЗК
України, окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу у
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

09 лютого 2011 року набув чинності Закон
України «Про внесення зміни до ст.61
Сімейного кодексу України щодо
об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя» за №2913- VI, яким ст.61
СК України доповнено ч.5 наступного
змісту: об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя є житло,
набуте одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації (вказану
частину виключено на підставі Закону
№4766-VI (4766-17 ) від 17.05.2012)

Отже, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що ОСОБА_3
не набула права власності на зазначену
земельну ділянку, оскільки
правовідносини між подружжям щодо
спірної земельної ділянки виникли у 2010
році, а тому регулюються нормами СК
України в редакції, чинній на час їх
виникнення, за якими приватизована
земельна ділянка не є спільним майном
подружжя та не підлягає поділу.

Рішення суду в частині поділу квартири
сторонами не оскаржується, а тому не є
предметом апеляційного розгляду.

На підставі ст.88 ЦПК України підлягають
розподілу судові витрати по справі.
Так, з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3
підлягає стягненню судовий збір в
розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 00
коп., сплачений нею при подачі позовної
заяви до суду першої інстанції. При
цьому, судові витрати в розмірі 3 230 грн.
00 коп. не підлягають відшкодуванню
позивачу, оскільки вони документально
не підтвердженні.

Керуючись ст.ст. 303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і її
представників ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду
Миколаївської області від
17 грудня 2013 року в частині поділу
житлового будинку та розподілу
судових витрат змінити, виклавши в цій
частині резолютивну частину рішення в
наступній редакції.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 право
власності по ? частці житлового будинку
АДРЕСА_1, за кожним з них.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3
судовий збір в розмірі 214 (двісті
чотирнадцять) грн. 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: