УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення неустойки (пені) та процентів
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
стягнути з ОСОБА_4 на його користь пеню
у розмірі 119 811 грн 25 коп.
та три проценти річних у розмірі 9 847 грн
50 коп.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між
ним та ОСОБА_4 укладено попередній
договір, згідно якого сторони
домовилися 30 червня 2008 року укласти
договір купівлі-продажу частини
житлового будинку, на виконання якого
позивач передав відповідачу грошові
кошти у сумі 328 250 грн. Оскільки основний
договір не укладено, грошові кошти
позивачу не повернуто, сторони уклали
угоду про розірвання попереднього
договору, за умовами якої відповідач
зобов'язався повернути грошові кошти у
сумі 325 250 грн в строк до 15 вересня 2008
року. Позивач вважав, що оскільки
відповідач не виконав свої
зобов'язання та у встановлений строк
гроші не повернув, він повинен сплатити
йому пеню та три відсотки річних за
період з 16 травня 2012 року по 15 травня 2013
року.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 5 липня 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_4 на його користь пеню та три
проценти річних за період з 16 травня 2012
року по 15 травня 2013 року у розмірі 129 658
грн 75 коп. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про задоволення позову,
виходив із того, що оскільки відповідач
грошові зобов'язання не виконала, то
відповідно до договору та чинного
законодавства підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача пеня і
три відсотки річних від простроченої
суми.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
місцевого суду та ухвалюючи нове
рішення про відмову в позові, виходив
із того, що приписи ст. 625 ЦК України до
спірних правовідносин не можуть бути
застосовані, оскільки укладений
сторонами попередній договір не
створює для них будь-яких грошових
зобов'язань.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити грошові кошти тощо) або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав
встановлених ст. 11 ЦК України (ч. 2 ст. 509
ЦК України). Однією з встановлених ч. 2
ст. 11 ЦК України підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків є, зокрема,
договори.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір у
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Судом установлено, що 20 травня 2008 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено попередній договір, згідно з
яким вони до 30 червня 2008 року
зобов'язались укласти договір
купівлі-продажу частини житлового
будинку.

Відповідно до акта приймання-передачі
грошових коштів від 20 травня
2008 року на виконання попереднього
договору позивачем було передано
відповідачу грошові кошти у розмірі 328
250 тис. грн.

Згідно із п. 5.2. попереднього договору у
разі невиконання відповідачем
умов договору вона зобов'язується
повернути суму оплати в розмірі
328 250 тис. грн. протягом 14
днів.

Отже, сторони уклали договір в
розумінні Цивільного кодексу України,
який породив у відповідача грошове
зобов'язання в разі не укладення
сторонами договору купівлі-продажу
частини будинку з його вини та
встановив строк його виконання.

Також, судом установлено, що 1 липня 2008
року між сторонами було укладено угоду
«Про розірвання попереднього договору,
за умовами якої відповідач
зобов'язався повернути отримані у
позивача 328 250 тис. грн. в строк до 15
вересня 2008 року.

Згідно з п. 3.2 угоди про розірвання
попереднього договору в разі
прострочення повернення грошових
коштів відповідач повинен сплатити
позивачу пеню в розмірі 0,1% за кожен
день прострочки від суми неповернутих
грошових коштів.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 7 квітня 2010 року стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти
у розмірі 328 250 тис. грн,
яке станом на час розгляду справи не
виконано, кошти не повернуто позивачу.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі н підставах,
встановлених договором або законом.

Такі підстави, зокрема, зазначені у
статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

Наявність судового рішення про
задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін договору, не
звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання грошових
сум, передбачених ст. 625 ЦК України,
оскільки зобов'язання залишається
невиконаним належним чином відповідно
до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК
України.

Таким чином, апеляційний суд дійшов
помилкового висновку про те, що
попередній договір не створює для його
сторін будь-яких грошових зобов'язань і
приписи ст. 625 ЦК України до спірних
правовідносин не може бути
застосовано.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська