Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/1236/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Гацій І.І.

з участю представника позивача
ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
ухвалу Галицького районного суду м.
Львова від 14 жовтня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Львівської міської
ради про визнання незаконною та
скасування ухвали, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 в порядку
цивільного судочинства звернувся в суд
з вимогами про визнання
неправомірною та скасування ухвалу
Львівської міської ради народних
депутатів від 09.02.1995 року «Про будинок
на пл. Міцкевича, 9 у м. Львові»

Ухвалою суду відмовлено у відкритті
провадження у справі з підстав
передбачених п.1 ч.2 ст. 122 ЦПК України,
оскільки заява не підлягає розгляду в
порядку цивільного судочинства.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3
оскаржив її в апеляційному порядку.
Посилається на її незаконність,
просить ухвалу скасувати та справу
направити в суд першої інстанції для
розгляду по суті. Мотивує тим, що із
змісту позовної заяви убачається
виникнення спору у зв'язку з
існуванням акту органу місцевого
самоврядування, який порушує право
власності позивача на об'єкт
нерухомого майна, яке згідно ст. 321 ЦК
України є непорушним. Згідно ч.1 ст. 393 ЦК
України, правовий акт органу державної
влади, органу влади АРК або органу
місцевого самоврядування, який не
відповідає законові і порушує права
власника, за позовом власника майна
визнається судом незаконним та
скасовується. Відповідно до п.10 ч.2 ст. 16
ЦК України способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути визнані
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади АРК або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Згідно роз'яснень
пленуму ВССУ у п. 26 Постанови №3 від
01.03.2013 року «Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ»,- право власності на майно, на
речове право на чуже майно, захист цих
прав регулюються цивільним
законодавством, і власник має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном, а особа,
якій належить право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі й від власника майна відповідно
до положень глави 29 ЦК, тому такі спори
з урахуванням вимог ст. 15 ЦК України
підлягають розгляду в порядку
цивільного судочинства, якщо однією із
сторін є фізична особа, незалежно від
участі у них органу державної влади
та/або органу місцевого самоврядування
(суб'єкта владних повноважень).

При розгляді справи за
апеляційною скаргою представник
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримав.

Інші учасники в судове засідання
не з»явились, належним чином
повідомлені про дату розгляду справи
за апеляційною скаргою. Судова колегія
вважає можливим продовжувати розгляд
справи у їх відсутності, що відповідає
вимогам ч.2 ст. 305 ЦПК України .

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2
Кодексу адміністративного судочинства
України - завданням адміністративного
судочинства є захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб у сфері
публічно-правових відносин від
порушень з боку органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб, інших суб'єктів при
здійсненні ними владних управлінських
функцій на основі законодавства, в тому
числі на виконання делегованих
повноважень, шляхом справедливого,
неупередженого та своєчасного
розгляду адміністративних справ.

Частиною 2 статті 2 КАС України
передбачено, що до адміністративних
судів можуть бути оскаржені будь-які
рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів
владних повноважень, крім випадків,
коли щодо таких рішень, дій чи
бездіяльності Конституцією або
законами України встановлено інший
порядок судового провадження. Цю норму
слід розуміти в системному зв'язку із
частиною 1 тієї самої статті, з якої
випливає, що захист прав, свобод та
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб шляхом
оскарження до адміністративного суду
будь-яких рішень, дій чи бездіяльності
суб'єктів владних повноважень можливий
лише у сфері публічно-правових
відносин.

Пунктами 1, 7 частини 1 статті 3 КАС
України визначено, що справа
адміністративної юрисдикції (далі -
адміністративна справа) - це переданий
на вирішення адміністративного суду
публічно-правовий спір, у якому хоча б
однією зі сторін є орган виконавчої
влади, орган місцевого самоврядування,
їхня посадова чи службова особа або
інший суб'єкт, який здійснює владні
управлінські функції на основі
законодавства, в тому числі на
виконання делегованих повноважень
(далі - суб'єкт владних повноважень).

Таким чином, головною ознакою
публічно-правових спорів є участь у них
хоча б однією зі сторін суб'єкта
владних повноважень. Окрім того,
оскільки відповідно до п. 1 ч.1 ст. 3 та ч. 1
ст. 17 КАС України юрисдикція
адміністративних судів поширюється на
правовідносини, що виникають у зв'язку
зі здійсненням суб'єктом владних
повноважень владних управлінських
функцій, необхідною ознакою належності
справи до адміністративної юрисдикції
є здійснення цим суб'єктом владних
управлінських функцій та повноважень,
і ці функції та повноваження повинні
здійснюватись ним саме у тих
правовідносинах, у яких виник спір.

Компетенція адміністративних судів
визначена ст. 17 КАС України та по
ширюється на: спори фізичних чи юри
дичних осіб із суб'єктом владних повно
важень щодо оскарження його рішень
(нормативно-правових актів чи правових
актів індивідуальної дії), дій чи
бездіяль ності; спори з приводу
прийняття громадян на публічну службу,
її проходження, звіль нення з
публічної служби; спори між суб'єкта ми
владних повноважень з приводу реа
лізації їх компетенції у сфері
управління, у тому числі делегованих
повноважень; а також спори, які
виникають з приводу укладання та
виконання адміністратив них
договорів; спори за зверненням суб'єкта
владних повноважень у випадках, вста
новлених законом; спори щодо
правовідносин, пов'язаних з виборчим
процесом чи про цесом референдуму.

Як убачається з позовної заяви, ОСОБА_3
звернувся в суд з позовом до
Львівської міської ради та просив
визнати неправомірною та скасувати
ухвалу Львівської міської ради
народних депутатів від 09.02.1995 року «Про
будинок на пл.. Міцкевича, 9 у м. Львові»,
з мотивів грубого порушення права
власності теперішнього власника гр.
ОСОБА_3, який набув таке право власності
на підставі Договору купівлі-продажу
та здійснив таку реєстрацію у
встановленому законом порядку. До
позовної заяви долучив копію витягу
про державну реєстрацію прав від 09.06.2011
року та копію договору купівлі-продажу
від 03.06.2011 року за яким у Національної
спілки художників України купив за 38
355 гр. 03 коп. / тридцять вісім тисяч
триста п»ятдесят п»ять гривен/
приміщення та фундамент окремої
будівлі / загальною площею 1007 ,0 м кв -
пам»ятки історії та культури, що на пл.
Міцкевича 9 у Львові. Долучено копію
оскаржуваної ухвали від 09.02.1995 року.

Із змісту ухвали від 09.02.1995 року, яку
просить ОСОБА_3 визнати неправомірною
та скасувати убачається, що
відповідачем ухвалено встановлення,
що власником будинку №? 9 на пл..
Міцкевича у Львові є Львівська міська
рада. Згідно п. 2 ухвали - будинок
залишено на балансі Львівського
художньо-виробничого комбінату Спілки
художників України. Попередньому
орендарю надано інше приміщення.

Враховуючи мотиви позову, позивач не
погоджується первинно з рішенням про
встановлення права власності на спірне
приміщення за відповідачем, навівши у
позові відповідні мотиви. Вважає, що
існування оскаржуваної ухвали суттєво
ставить під загрозу перебування у
власності позивача нерухомого майна
по пл. Міцкевича 9 у м. Львові у зв»язку
з чим змушений вживати заходів для
захисту свого права власності, зокрема
у спосіб звернення до суду з указаним
позовом. Будинок №9 на пл. Міцкевича у
м. Львові залишено на балансі
Львівського художнього-виробничого
комбінату Спілки художників. Тобто,
звертаючись до суду з відповідним
позовом, позивач фактично не визнає
рішення суб'єкта владних повноважень,
яким встановлено Львівську міську раду
народних депутатів власником будинку
№9 на пл. Міцкевича у м. Львові.

Посилання апелянта на п. 26 Постанови
Пленуму ВССУ «Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначенні підсудності цивільних
справ», колегія суддів вважає
безпідставним, оскільки питання про
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном позивач не ставить.

За таких обставин судом першої
інстанції незважаючи на лаконічність
мотивів оскаржуваної ухвали -
підставно відмовлено у відкритті
провадження у справі, а тому
апеляційну скаргу слід відхилити,
ухвалу залишити без змін.

Керуючись ст.303, 304 ,п.1 ч.2 ст.307, п.4 ч.1
ст.314, ст. 315, ст. 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Ухвалу Галицького районного
суду м. Львова від 14 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і підлягає
оскарженню у касаційному порядку.

Головуючий

Судді