Справа № 1329/44/2012
Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/1548/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів:
Ванівського Ю.М., Цяцяка Р.П.

при секретарі:
Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його
представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідачки ОСОБА_5 та адвоката
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 07 жовтня 2013
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Яворівського
районного суду Львівської області від
07 жовтня 2013 року задоволено позов
ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа -
державний нотаріус Новояворівської
державної нотаріальної контори
Коцюмбас С.Й., про визнання недійсним
правочину.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки від 13 березня 2006
року, укладений між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 та
посвідчений державним нотаріусом
Новояворівської державної
нотаріальної контори Коцюмбасом С.Й.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач
ОСОБА_5.

Апелянт вважає, що районний суд порушив
норми матеріального та процесуального
права, неповно з'ясував усі обставини
справи та не дослідив і не надав
належної оцінки доказам, не сприяв
повному, об'єктивному та
неупередженому її розгляду. В
апеляційній скарзі зазначає, що
заявлений ОСОБА_7 позов є
безпідставним, оскільки всі істотні
умови договору були виконані, кошти в
сумі 25 000 грн. були повністю передані
позивачу, з чим він і погодився при
укладенні договору купівлі-продажу, в
якому зазначено факт сплати покупцем
цієї суми. Стверджує, що домовленості
між нею та ОСОБА_7 про те, що вона буде
доглядати його до смерті не було.

Апелянт не погоджується з висновками
суду першої інстанції про те, що
позивач за своїм віком та станом
здоров'я помилявся щодо обставин, які
мають істотне значення щодо природи
правочину, та вважав, що укладає
договір довічного утримання. Вказує на
те, що з особистих пояснень ОСОБА_7,
наданих в районному суді, вбачається,
що позивач усвідомлював, що укладає
договір купівлі-продажу житлового
будинку.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати і закрити провадження по
справі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_7
народився ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно довідки виконкому
Івано-Франківської селищної ради
Яворівського району Львівської
області №3827 від 18 серпня 2006 року ОСОБА_7
проживав АДРЕСА_1.

Житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна
ділянка площею 0,1601 га для
обслуговування будинку та ведення
особистого підсобного господарства
належали на праві приватної власності
ОСОБА_7

Згідно договору купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
від 13.03.2006 року, посвідченого
нотаріусом Новояворівської державної
нотаріальної контори і
зареєстрованого в реєстрі за №139,
позивач ОСОБА_7 продав, а відповідач
ОСОБА_5 купила житловий будинок та
земельну ділянку для обслуговування
будинку та ведення особистого
підсобного господарства площею 0,01601 га,
що розташовані по АДРЕСА_1.

Задовільняючи позов ОСОБА_7, районний
суд виходив з того, що під час укладення
оспорюваного договору позивач
помилявся щодо природи вчиненого ним
правочину, оскільки жодних об'єктивних
даних, які б свідчили про існування
волевиявлення позивача ОСОБА_7 на
відчуження свого житлового будинку та
земельної ділянки шляхом продажу
немає.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
дійшов до нього з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
просив визнати недійсним договір
купівлі - продажу житлового будинку та
земельної ділянки від 13.03.2006 року,
покликаючись на те, що він в силу свого
віку помилявся щодо того, який договір
він укладає, оскільки мав намір укласти
договір, згідно якого відповідачка
буде доглядати його до смерті, надавати
матеріальну та моральну допомогу, а
після його смерті належне йому майно
перейде у власність ОСОБА_5, тобто
договір довічного утримання.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням у
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину
(зокрема зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам моральним засадам держави і
суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним).

Згідно із ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 05.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 229-233 ЦК право чин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину(стаття 229 ЦК), мають існувати
саме на момент вчинення правочину.
Особа на підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка дійсно мала
місце, а також що вона має істотне
значення.

За договором довічного
утримання(догляду) одна
сторона(відчужував) передає другій
стороні(набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно(ст.744 ЦК
України).

Колегія суддів вважає, що позивач
помилявся щодо характеру(природи)
правочину, який був укладений 13.03.2006
року, прав та обов'язків сторін цього
правочину, оскільки(за його
твердженням) лише з поведінки та дій
відповідачки, яка через певний час
після вчинення правочину перестала
здійснювати за ним догляд, зрозумів
свою помилку і уже 06.09.2006 року звернувся
з суд з позовом про визнання даного
договору недійсним.

На підставі ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Доказом того, що ОСОБА_7 помилявся щодо
природи спірного правочину, є і те, що
він після 13.03.2006 року житловий будинок
відповідачці не передав, з нього не
виселився і не мав наміру виселятися,
оскільки будь -якого іншого житла він
не мав.

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідачка також ствердила, що
ОСОБА_7 дійсно не мав іншого житла та не
мав виселятись з будинку, а відчужив
його з тим, щоб вона доглядала його і
він мав належне матеріальне
забезпечення.

Крім того, свідченням того, що позивач
уклав даний договір внаслідок помилки,
є і те, що на час його укладення він мав
майже 90 років та згідно висновку
амбулаторної судово - психіатричної
експертизи №924 станом на 13.03.2006 року
страждав стійкими хворобливими
розладами психічної діяльності у формі
старечої деменції, внаслідок
церебрального атеросклерозу та за
своїм психічним станом не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Доказом того, що ОСОБА_7 не мав наміру
укладати договору купівлі - продажу
належного йому майна, свідчить і те, що
відповідачка 04.01.2006 року особисто
звернулася у Львівське обласне
комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», де від імені
позивача ОСОБА_7 зробила замовлення і
отримала витяг з реєстру прав
власності на спірний житловий будинок -
для дарування.

Колегія суддів вважає безпідставним
твердження апелянта про те, що суд не
дав належної оцінки доказам по справі,
так як оцінюючи зібрані по справі
докази, суд дотримався встановленого
ст.212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Твердження апелянта про те, що позивач
усвідомлював, що укладає саме договір
купівлі-продажу житлового будинку є
голослівними та не підтвердженими
жодними доказами, а відтак не можуть
бути підставою для задоволення
апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 07 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: