У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів:
Євграфової Є.П.,
Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики за касаційною скаргою
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 18 травня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_7 звернулася до
суду з даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що 18 вересня 2010 року
позичила ОСОБА_5 та ОСОБА_8 грошові
кошти у розмірі 250 000 гривень строком на
шість місяців, про що була надана
розписка.

Посилаючись на те, що у встановлений
строк відповідачі кошти не повернули,
позивач просила суд стягнути з ОСОБА_5
на свою користь борг за договором
позики у розмірі 250 000 гривень.

Ухвалою Центрального районного суду м.
Миколаєва від 23 квітня 2012 року до
участі в справі в якості
правонаступника ОСОБА_7 залучено
ОСОБА_4

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від
18 травня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2013
року, позов задоволено.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 заборгованість за договором
позики від 18 вересня 2010 року в сумі
250 000 гривень.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5
- ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду і направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив з
доведеності факту укладання
18 вересня 2010 року сторонами договору
позики, за яким ОСОБА_7 передала ОСОБА_5
та ОСОБА_8 250 000 гривень під зобов'язання
повернути таку ж суму через шість
місяців та, врахувавши невиконання
відповідачем ОСОБА_5 зобов'язань, на
підставі ст. ст. 541, 543, 1046, 1049 ЦК України
стягнув суму боргу за рахунок одного з
боржників - ОСОБА_5

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Встановивши наявність між сторонами
договірних відносин, які регулюються
ст. 1046 ЦК України, судами залишено поза
увагою, що згідно з положеннями ч. 1 ст.
158 ЦПК України розгляд судом цивільної
справи відбувається в судовому
засіданні з обов'язковим повідомленням
осіб, які беруть участь у справі.

У силу положень ст. ст. 74, 76 ЦПК України
судові виклики здійснюються судовими
повістками про виклик, що надсилаються
особам, які беруть участь у справі,
свідкам, експертам, спеціалістам,
перекладачам. Судова повістка може
бути вручена безпосередньо в суді, а у
разі відкладення розгляду справи про
час і місце наступного засідання може
бути повідомлено під розписку. Судові
повістки, адресовані фізичним особа,
вручаються їм під розписку, а юридичним
особа - відповідній службовій особі,
яка розписується про одержання
повістки. Розписка про одержання
судової повістки з поміткою про дату
вручення в той самий день особами, які
її вручали, повертається до суду.

З матеріалів справи вбачається, що
справа в судах розглянута за
відсутності відповідача ОСОБА_5 та
будь-яких даних про належне
повідомлення заявника про час і місце
слухання справи відповідно до
ст. ст. 74-76 ЦПК України, що є порушенням
ст. 6 Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

Поряд з цим, перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд, в порушення
вимог ст. 303 ЦПК України, залишив поза
увагою наявну в матеріалах справи
заяву про затвердження мирової угоди
по даному спору, всупереч ст. 175 ЦПК
України не постановив ухвалу за
наслідками розгляду вказаної заяви, не
звернув уваги на розписки ОСОБА_4
про отримання від ОСОБА_8 та ОСОБА_9
(представника ОСОБА_5) грошових коштів у
розмірі 30 000 гривень та не з'ясував чи
були ці кошти передані в рахунок
погашення боргу за договором позики
від 18 вересня 2010 року, помилково
залишив заочне рішення суду першої
інстанції без змін.

Крім того, відповідач оспорювала
підпис в розписці від 18 вересня
2010 року, про що зазначила у заяві про
перегляд заочного рішення та в
апеляційній скарзі, у зв'язку з чим
просила суд призначити у справі судову
почеркознавчу експертизу, що залишено
поза увагою судів.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
має сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, сприяти
здійсненню особам, які беруть участь у
справі, в реалізації їхніх прав.
Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

За таких обставин, заочне рішення суду
першої інстанції та ухвала
апеляційного суду підлягають
скасуванню, з підстав, передбачених ч. 2
ст.338 ЦПК України, з направленням справи
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Під час нового розгляду справи суду
необхідно з'ясувати фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, характер
спірних правовідносин, права та
обов'язки сторін і ухвалити у справі
законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст. 336, 338, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 18 травня 2012 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 15 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О.
Гвоздик

Судді:
Є.П.
Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік