У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,
суддів:Леванчука А.О.,Нагорняка В.А.,
Писаної Т.О.,Юровської Г.В., розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
договору дарування недійсним, визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_9 на ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
17 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року позивач звернулася до
суду з вищевказаним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 23 листопада 1997 року
між нею та ОСОБА_7 в простій письмовій
формі був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 Після
укладення договору позивачем були
сплачені грошові кошти у розмірі 10 000
грн та отримані ключі та документи на
вказану квартиру. В даній квартирі
позивач продовжує мешкати, але
нотаріально зазначений договір
купівлі-продажу оформлений сторонами
не був.

У позивача виникла потреба продати
спірну квартиру та підготувати у
зв`язку з цим необхідні документи.
Однак, як їй стало відомо, вказана
квартира була відчужена відповідачкою
ОСОБА_7 на користь її сина ОСОБА_8 на
підставі договору дарування від 30
грудня 1997 року № 2405. Також право
власності на вказану квартиру ОСОБА_8 у
подальшому отримав та зареєстрував на
підставі ухвали Київського районного
суду м. Одеси від 05 березня 2001 року
у справі № 2-107/2001.

Посилаючись на положення ст.ст. 47, 48, 224,
225, 227 Цивільного кодексу Української
РСР 1963 року та ст. 392 Цивільного кодексу
України, позивач вважає, що договір
дарування від 30 грудня 1997 року № 2405
спірної квартири, укладений між
відповідачами, є недійсним, адже
укладений всупереч положенням чинного
на той момент цивільного
законодавства, так як на момент
укладення вказаного договору
дарування ОСОБА_7 не була власником
спірної квартири, а тому не могла
розпоряджатись останньою. Також
позивач, вказуючи на виконання обома
сторонами договору купівлі-продажу
квартири від 23 листопада 1997 року та
ухилення ОСОБА_7 від його нотаріального
оформлення, вважає, що наявні підстави
для визнання його дійсним та,
відповідно, визнання за позивачем
права власності на вказану квартиру.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 02 липня 2012 року позов ОСОБА_6
було задоволено. Визнано недійсним
договір дарування від 30 грудня 1997 року
№ 2405 квартири АДРЕСА_2 загальною площею
74,8 кв.м, в тому числі житловою площею 43,1
кв.м, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 Визнано дійсним договір
купівлі-продажу вказаної квартири,
укладений 23 листопада 1997 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_6
право власності на квартиру АДРЕСА_2
загальною площею 74,8 кв.м, в тому числі
житловою площею

43,1 кв.м.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 17 липня 2013 року провадження
у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_9
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 02 липня 2012 року закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить
скасувати ухвалу апеляційного суду
Одеської області від 17 липня 2013 року і
направити справу для продовження
розгляду до суду апеляційної
інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги
порушенням апеляційним судом норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, перевіривши наведені в скарзі
доводи, колегія суддів дійшла висновку,
що касаційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Закриваючи провадження у справі за
апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
02 липня 2012 року, апеляційний суд
виходив з того, що ОСОБА_9 не надано
належних доказів того, що оскаржуване
рішення суду якимось чином порушує
права апелянта як особи, яка не брала
участі у розгляді даної справи. Доводи,
викладені ОСОБА_9 в апеляційній скарзі,
не надають останньому права,
передбаченого ст. 292 ЦПК України,
звертатись з апеляційною скаргою на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 02 липня 2012 року.

Проте з таким висновком апеляційного
суду повністю погодитись не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, а також особи, які не брали
участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Так, ухвалою Київського районного суду
м. Одеси від 28 жовтня 2011 року у
цивільній справі № 1512/2-5580/11
забезпечено позов ОСОБА_9 до
ОСОБА_8 про стягнення з ОСОБА_8
заборгованості на суму 60 6082,19 грн на
користь ОСОБА_9 шляхом накладення
заборони на розпорядження квартирою,
що розташована по АДРЕСА_2 Постановою
державного виконавця Другого
Київського відділу ДВС Одеського
міського управління юстиції від 27
листопада

2012 року (виконавче провадження № 35408648)
накладено арешт на зазначену квартиру.

Оскільки на час постановлення рішення
Київського районного суду м.
Одеси від 02 липня 2012 року, яким визнано
недійсним договір дарування від 30
грудня 1997 року № 2405 квартири АДРЕСА_2
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
вже було забезпечено позов ОСОБА_9
шляхом накладення заборони на
розпорядження вищевказаною квартирою,
висновок суду апеляційної інстанції
про те, що оскаржуване рішення не
порушує права ОСОБА_9, не є безспірним.

Крім того, судом апеляційної інстанції
не перевірені належним чином доводи
апелянта, що зазначене рішення суду
перешкоджає за рахунок майна боржника,
а саме спірної квартири, стягненню з
ОСОБА_8 заборгованості на суму 60 6082,19
грн на користь ОСОБА_9, якого до участі в
справі суд першої інстанції не
притягнув.

Апеляційний суд на вищевказані вимоги
закону уваги не звернув та всупереч
вимогам ст. 303 ЦПК України належним
чином не перевірив доводи апеляційної
скарги та дійшов передчасного висновку
про те, що ОСОБА_9 не відноситься до кола
осіб, які відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК
України мають право оскаржити рішення
суду в апеляційному порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що ухвала апеляційного суду
Одеської області від 17 липня 2013 року
підлягає скасуванню як така, що
перешкоджає подальшому провадженню у
справі, з направленням справи для
продовження розгляду до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 17 липня 2013 року скасувати,
справу направити до суду апеляційної
інстанції для продовження
апеляційного розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук В.А. Нагорняк Т.О.
Писана Г.В. Юровська