ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 до
ОСОБА_4, Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, спричиненої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 19 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 25 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 2 липня 2009 року сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля марки «ДЕУ Ланос» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 під його
керуванням та автомобіля марки «ВАЗ
2108» державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок
вказаної вище дорожньо-транспортної
пригоди його автомобіль зазнав значні
механічні ушкодження, чим спричинено
матеріальну шкоду в розмірі 43 980 тис.
грн. Крім того, йому було заподіяно
моральної шкоди, яку він оцінив у 10 тис.
грн.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
19 червня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 25 листопада 2013
року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати зазначені судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивач у порушення вимог ст.
ст. 10, 60 ЦПК України належних та
допустимих доказів, які б свідчили про
наявність вини відповідача у завданні
йому матеріальної та моральної шкоди в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, не надано.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Судами встановлено, що 2 липня 2009 року,
близько 8 год. на 7 км + 150 м автодороги
Київ-Фастів, ОСОБА_4, керуючи
автомобілем марки «ВАЗ» державний
номерний знак НОМЕР_2, та рухаючись в
напрямку м. Києва здійснив зіткнення із
зустрічним автомобілем марки «Деу
Ланос» державний номерний знак НОМЕР_1,
під керуванням ОСОБА_3 Унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль марки «Деу Ланос» зазнав
повної деформації всіх деталей і
агрегатів, а позивач отримав тілесні
ушкодження.

Згідно з нормами статтей 1166, 1167 ЦК
України майнова шкода, завдана майну
фізичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Моральна шкода, завдана фізичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини. Той хто заподіяв
шкоду, звільняється від її
відшкодування, якщо доведе, що шкоду
заподіяно не з її вини.

Таким чином цивільне законодавство в
деліктних зобов'язаннях передбачає
презумпцію вини. Якщо в процесі
розгляду справи зазначене презумпція
не спростована, то вона є юридичною
підставою для висновку про наявність
вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням
визначених цивільним процесуальним
законом принципів змагальності й
диспозитивності цивільного процесу
саме на відповідача покладено
обов'язок доведення відсутності його
вини в завданні шкоди позивачу.

ОСОБА_3 на підтвердження своїх доводів
щодо вини відповідача у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди, яка
сталася 2 липня 2009 року, надав суду
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи від 10 липня
2009 року, з якої вбачається, що ОСОБА_4
порушив п. 10.1 та п. 1.1. ПДР.

Відповідно до абз. 4 п. 4 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 1 березня 2013
року № 4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» відсутність складу злочину,
наприклад, в разі відмови в порушенні
кримінальної справи, закриття
кримінальної справи за правилами
Кримінально-процесуального кодексу 1960
року чи закриття кримінального
провадження за правилами
Кримінального процесуального кодексу
2012 року не означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
та оцінюватися судом у цивільній
справі у порядку, передбаченому ЦПК
України.

Суди на вищевказане уваги не звернули
та дійшли передчасного висновку про
відмову в позові з підстав
недоведеності вини відповідача.

Крім того, судами встановлено, що
згідно із полісом обов'язкового
страхування цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_4 в момент
дорожньо-транспортної пригоди була
застрахована в НАСК «Оранта».

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється з метою забезпечення
відшкодування шкоди заподіяної життю,
здоров'ю та (або) майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди та захисту майнових інтересів
страхувальників.

Тобто, виходячи із суті такого
страхування, закон має на меті захист
не лише прав потерпілих на
відшкодування шкоди, але й захист
інтересів страхувальника - заподіювача
шкоди.

Відповідно до ст. 1194 ЦК особа, яка
застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатньої
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Суди не надали належної оцінки
поясненням відповідача про те, що
страховою компанією не приймалося
рішення про відмову у виплаті
страхового відшкодування.

Матеріалами справи не підтверджено, що
позивачем до заяви про виплату
страхового відшкодування надавалися
документи, необхідні для його виплати.

Суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України на зазначене уваги не звернули,
не надали належної оцінки наданим
доказам та не визначилися з особою,
відповідальною за шкоду, фактично
поклавши лише на позивача обов'язок
доведення наявності вини відповідача у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди; не навели мотивів та обставин,
із огляду на які вважали спростованою
презумпцію вини заподіювача шкоди, при
цьому обґрунтували відмову в
задоволенні позову лише неможливістю
здобути докази, які підтверджують вину
відповідача.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
19 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 25 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська