РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

_____________________________________________________________________

Справа №: 124/9753/13-цГоловуючий суду
першої інстанції:Лебедь О.Д. Головуючий
суду апеляційної інстанції:Підлісна І.
А.

РІШЕННЯ

"24" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

Головуючого суддіПідлісної І.А.,
СуддівБелинчук Т.Г. Ісаєва Г.А. При
секретаріУрденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення суми, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення
Центрального районного суду м.
Сімферополя від 19 листопада 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А :

28.10.2013 року ОСОБА_6 в особі представника
ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_7 з позовом
про стягнення у відповідності до ст. 625
ЦК України втрат, пов'язаних з
інфляцією, які виникли в зв'язку з
невиконанням відповідачем грошового
зобов'язання, а саме невиплати сум
майнової та моральної шкоди, судових
витрат, що були стягненні рішенням
Київського районного суду м
Сімферополя від 21.09.2009 року.

Рішенням Центрального районного
суду м. Сімферополя від 19 листопада 2013
року ОСОБА_6 в задоволенні позовних
вимог до ОСОБА_7 про стягнення суми
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 просить рішення суду першої
інстанції скасувати, як незаконне та
необґрунтоване, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову. Вказує,
що його позовні вимоги про стягнення за
період з 21.09.2001року (дата ухвалення
рішення про стягнення суми) по 1.10.2013
року, боргу з врахуванням індексу
інфляції та 3% річних відповідають
положенням ст. 625 ЦК України та під час
розгляду справи були доведені
повністю.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник ОСОБА_7 - ОСОБА_10 вважає
рішення суду законним та
обґрунтованим. Вважає, що положення
ст. 11 ЦК України, відповідно до яких
цивільні права та обов'язки можуть
виникати з рішення суду, не дають
підстав для застосування ст. 625 ЦК
України до деліктних, а не договірних
зобов'язань. Окрім цього, позивачем
пропущено строк позовної давності.

Заслухавши суддю - доповідача,
вислухавши осіб, що з'явились до суду,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга є частково обґрунтованою; в
задоволенні позову належить відмовити
з інших підстав, ніж наведено в
судовому рішенні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
протягом заявленого позивачем періоду
стягнення нарахувань, передбачених ст.
625 ЦК України, позивач не подавав до
органів виконавчої служби, які
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження» здійснюють
примусове виконання судових рішень,
виконавчий документ, який було
отримано ним у суді тільки 17.12.2012 року.

Такий висновок суду першої інстанції
не є достатньо обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Київського районного суду м
Сімферополя від 21.09.2001 року стягнено з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 матеріальну
шкоду у сумі 15861,97грн., моральну шкоду у
сумі 1600грн., сплачений судовий збір у
сумі 98,50грн. та витрати за проведення
експертиз у розмірі 234грн. 56коп., а
всього 17795,03грн. (а.с. 44, 73).

Як встановлено судом, та не
заперечувалося сторонами, вказані
суми стягнені на відшкодування
позадоговірної майнової та моральної
шкоди, заподіяної позивачу під час ДТП.

Ухвалою Київського районного суду м
Сімферополя від 12.11.2012 року
зобов'язано видати ОСОБА_6 дублікат
виконавчого листа відповідно до
рішення суду від 21.09.2001 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди (а.с.
44).

Ухвалою Київського районного суду м
Сімферополя від 28.05.2013 року ОСОБА_6
поновлено строк для пред'явлення
дублікату виконавчого листа від 17.12.2012
року до виконання (а.с. 43).

Постановою державного виконавця
Залізничного ВДВС Сімферопольського
МУЮ АРК від 26.06.2013 року відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа про стягнення з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 17795 грн. (а.с.
24).

Колегія суддів вважає, що позовні
вимоги ОСОБА_6 не підлягають
задоволенню, оскільки положення ст. 625
ЦК України, які передбачають
відповідальність за порушення
грошового зобов'язання, не
розповсюджуються на недоговірні
зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь іншої сторони (кредитора) певну
дію (передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утримуватися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відтак грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається, у тому
числі, з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення
ст. 625 ЦК регулює зобов'язальні
правовідносини, тобто поширюється на
порушення грошового зобов'язання, яке
існувало між сторонами до ухвалення
рішення суду.

При цьому ч. 3 ст.11 ЦК, в якій йдеться про
те, що цивільні права та обов'язки у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, можуть
виникати з рішення суду, не дає підстав
для застосування положень ст. 625 ЦК у
разі наявності між сторонами
деліктних, а не договірних зобов'язань.
Крім того, із рішення суду
зобов'язальні правовідносини не
виникають, так як вони виникають з
актів цивільного законодавства, про що
й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду
лише підтверджує наявність чи
відсутність правовідносин і вносить
ясність та визначеність.

Також слід зазначити, що
відшкодування шкоди - це
відповідальність, а не боргове
(грошове) зобов'язання, на шкоду не
повинні нараховуватись проценти за
користування чужими грошовими коштами,
що теж є відповідальністю. Отже,
нарахування процентів на суму шкоди є
фактично подвійною мірою
відповідальності.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК про
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання,
сплатити на вимогу кредитора суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, не
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Така за змістом правова позиція
викладена ВССУ в інформаційному листі
від 16.01.2013 року № 10-74/0/4-13.

В пункті 4 постанови Пленуму ВССУ
від 1.03.2013 року №4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства
при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки» також
роз'яснено, що положення статті 625 ЦК
України не застосовуються до відносин
з відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки,
оскільки відшкодування шкоди є
відповідальністю, а не грошовим
зобов'язанням, яке виникає з
договірних зобов'язань.

Отже, позовні вимоги про
покладення на відповідача
відповідальності, передбаченої ст. 625
ЦК України, за несвоєчасне
відшкодування шкоди, заподіяної
позивачу внаслідок пошкодження
автомобіля в ДТП, не підлягають
задоволенню з вищенаведених підстав.

Оскільки в рішенні суду першої
інстанції допущені помилки щодо
правового обґрунтування, колегія
суддів вважає необхідним його
скасувати та у відповідності до ст. 309
ЦПК України ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову з інших
підстав.

Керуючись статтями 303, 304, 309, 313, 314,
316, 317 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного
суду м. Сімферополя від 8 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в позові ОСОБА_6 - з
інших підстав.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено безпосередньо до суду
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів.

Підлісна І.А. Белинчук
Т.Г. Ісаєв Г.А.