Провадження № 2/750/448/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року
м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в
складі:

головуючого судді Литвиненко
І.В.

при секретарі
Кравченко І. В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача
Падалки О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» про
визнання кредитного договору
недійсним, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Приватбанк» в якому просив визнати
договір кредиту від 23.06.2006 року №
DNH4KP63070063 недійсним, оскільки вважає, що
відповідач ввів її в оману відносно
обставин, які мають істотне значення, а
саме: щодо загальної вартості кредиту,
умов кредитування, сукупної вартості
кредиту, а також іншої інформації,
передбаченої ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживача», крім того
позивач зазначила, що не отримувала а
ні грошових коштів, а ні товару. Також в
обґрунтування позову позивач
посилався на недодержання
відповідачем на момент укладення
договору вимог ст. 203 ЦК України, що
тягне за собою наслідки передбачені ч. 1
ст. 215 ЦК України.

Представник позивача просив
позовні вимоги задовольнити, з підстав,
зазначених вище.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив відмовити у
їх задоволенні в повному обсязі.

Судом встановлено такі факти та
відповідні їм правовідносини.

23.06.2006 року між сторонами було укладено
договір про надання споживчого кредиту
з Правилами № DNH4KP63070063, відповідно до
якого відповідач ОСОБА_3 отримала
кредит в сумі 6362,94 грн. зі сплатою
відсотків за користування ним в
розмірі 2,09 % на місяць для купівлі
побутових товарів (а.с. 8-16, 46-47).

Відповідно до копії рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова, яке набрало законної сили,
від 13.11.2013 року по справі № 751/10933/13-ц за
позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості за
кредитним договором було встановлено,
що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3
23.06.2006 року було укладено договір про
надання споживчого кредиту з Правилами
№ DNH4KP63070063 та стягнуто із ОСОБА_3 борг за
кредитним договором № DNH4KP63070063 від
23.06.2006 року в сумі 28392,27 грн. та судові
витрати. Представник позивача ОСОБА_1 в
ході розгляду цивільної справи №
751/10933/13-ц наявність заборгованості
ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» не
заперечував (заперечував тільки проти
пені та штрафів), та пояснював суду, що
позивач із жовтня 2006 року по квітень 2010
року перебувала у Качанівській колонії
тому не могла своєчасно виконувати
свої зобов'язання за договором. (а.с.
17-18).

Відповідно до копії акту
прийому-передачі товару № DNH4KP63070063 від
23.06.2006 року продавець СПД ОСОБА_4
передав, а покупець ОСОБА_3 прийняв
наступний товар: холодильник Samsung №
T37MOSS в кількості 1 шт. та телевізор SONY NXM3
в кількості 1 шт. Вищевказаний акт
підписаний СПД ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та
скріплений печаткою (а.с. 48).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів» у
редакції, що діяла на момент укладення
договору, договір про надання
споживчого кредиту укладається у
письмовій формі, один з оригіналів
якого передається споживачеві.

Відповідно до ст.. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу

Відповідно до положень ст. ст. 626, 627 ЦК
України, договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямованих на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, сторони є
вільними в укладенні договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку. Правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
документами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється
печаткою.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Укладений між сторонами договір
містить всі істотні умови та не
суперечить нормам цивільного
законодавства.

Позивач була ознайомлена зі
змістом спірного договору, погодилася
з ним, про що свідчить підпис позивача.

Твердження представника позивача
стосовно того, що про існування
кредитного договору № DNH4KP63070063 від
23.06.2006 року позивач дізналася тільки
після прийняття рішення 13.11.2013 року
Новозаводським районним судом м.
Чернігова спростовується відомостями
викладеними в даному рішенні, де
зазначено твердження цього ж
представника позивача, що позивач із
жовтня 2006 року по квітень 2010 року
перебувала у Качанівській колонії тому
не могла своєчасно виконувати свої
зобов'язання за договором, а факт
наявності кредитного договору між
позивачем і відповідачем був визнаний
представником позивача про що є
посилання у цьому ж рішенні.

Зазначене дає підстави для
висновку, що позивач уклала кредитний
договір добровільно і повністю
погодилася з його умовами.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

В силу статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Принцип
змагальності цивільного судочинства
вимагає від сторін доведення суду тих
обставин, на які вони посилаються як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Закон гарантує особам, які беруть
участь у справі, рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. У той же час, суд
повинен сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення процесуальних дій.

Позивач не виконав зазначені приписи
закону і не надав суду жодного доказу
на підтвердження факту, що на момент
вчинення правочину його ввели в оману
відносно обставин, які мають істотне
значення.

Також посилання позивача на те, що
банком фактично не передавались їй
грошові кошти, згідно із договором
DNH4KP63070063 від 23.06.2006 року не відповідають
дійсним обставинам справи, оскільки
дані грошові кошти були перераховані
відповідачем на рахунок СПД ОСОБА_4
відповідно до рахунку фактури № К-0007 за
споживчі товари, які придбала позивач
ОСОБА_3 та фактично отримала 23.06.2006 року,
що підтверджується актом
прийому-передачі, а, отже, позовні
вимоги ОСОБА_3 є необгрунтованими та не
підлягають задоволенню.

За таких підстав у задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218
ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» про
визнання кредитного договору
недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя