Справа № 2/489/2514/14 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 грудня 2014 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю представника позивачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Позивачі вказували на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_5. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Вони є спадкоємцями першої черги померлого. Мати померлого ОСОБА_6 відмовилась від спадщини на користь свого чоловіка ОСОБА_3 Інших спадкоємців немає. Заповіт померлим не складався.

Як спадкоємці першої черги вони звернулися за оформленням своїх спадкових прав до приватного нотаріуса ОСОБА_7 Проте нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, з тих підстав, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 належним чином не зареєстровано та відсутній правовстановлюючий документ на ім'я померлого спадкодавця.

Посилаючись на те, що за життя ОСОБА_5 фактично набув у власність спірне нерухоме майно, але внаслідок психічного захворювання не отримав свідоцтво про право власності на нього, позивач ОСОБА_2 просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 після смерті його батька ОСОБА_5, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 2/3 частини вказаної квартири після смерті його сина.

У жовтні 2014 року позивачі уточнили позов щодо відповідачів та третіх осіб, зазначивши другим відповідачем Миколаївську міську раду та третіми особами: приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу, ЖЕК №16, ВАТ «Миколаївський домобудівний комбінат», ОСОБА_6, просили суд задовольнити їх позов.

В судовому засіданні представник позивачів підтримала позов. Просила про його задоволення.

Представник відповідачів проти позову заперечувала, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_3 належить до комунальної власності міста. Спірна квартира була отримана ОСОБА_5 на підставі положень Житлового кодексу УРСР, у зв'язку із знесенням належного йому житлового будинку, в яку він вселився на підставі ордеру.

Спірну квартиру ОСОБА_5 займав на правах наймача, а не власника. А за життя він не оспорював отриманий ним ордер та право власності на квартиру не набув.

Треті особи в судове засідання не з'явилися. Про час і місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_5, батько позивача ОСОБА_2 та син позивача ОСОБА_3

Після його смерті з заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7 звернулися його син ОСОБА_2, батько - ОСОБА_3 та мати - ОСОБА_6, яка подала нотаріусу заяву про відмову від належної їй частки спадщини на користь її чоловіка ОСОБА_3

10 жовтня 2012 року нотаріусом було заведено спадкову справу №61/2012 до майна померлого ОСОБА_5.

21.06.2014 року нотаріусом було відмовлено позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_2 у зв'язку з ненаданням спадкоємцями померлого правовстановлюючого документу на квартиру, який підтверджував би право власності спадкодавця ОСОБА_5 на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_5 на праві приватної власності належало 35/100 часток житлового будинку АДРЕСА_7

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.02.1992 року, з метою будівництва дитячого садка, було надано дозвіл Управлінню капітального будівництва виконкому на знесення житлових будинків по АДРЕСА_7, належного на праві власності ОСОБА_5 Вирішено відселити мешканців із житлових будинків, які підлягали знесенню, та відшкодувати збитки в зв'язку з вилученням земельних ділянок.

23 грудня 1994 року виконкомом Миколаївської міської ради було прийнято рішення відселити мешканців із будинків, що підлягають знесенню.

Згідно з додатком до вказаного рішення виконкому до списку мешканців на відселення із житлових будинків, які підлягали знесенню, було внесено і ОСОБА_5

27.12.1994 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради видав ОСОБА_5 гарантійний лист, згідно якого пропонував йому звільнити житловий будинок у зв'язку з його знесенням та гарантував останньому надання окремої однокімнатної квартири АДРЕСА_8

На підставі рішення виконкому від 10.04.2000 року функції замовника-забудовника житлових будинків по АДРЕСА_7 від Управління капітального будівництва виконкому були передані відкритому акціонерному товариству «Миколаївський домобудівельний комбінат».

22 травня 2000 року правлінням ВАТ «ДБК» прийнято рішення виділити ОСОБА_5 однокімнатну квартиру АДРЕСА_5

31.07.2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.12.1999 року ВАТ «Миколаївський домобудівний комбінат» видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24.11.2000 року №778 квартиру АДРЕСА_5 було прийнято до комунальної власності міста Миколаєва.

29.11.2000 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_5 видано ордер на 1 особу на право заселення квартири АДРЕСА_6.

В даній квартирі ОСОБА_5 зареєструвався 22.12.2000 року.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачі посилалися на те, що згідно акту прийому-передачі від 04.12.2000 року, складеним між ОСОБА_5 і забудовником ВАТ «ДБК», спірну квартиру ОСОБА_5 отримав саме у власність, у зв'язку із знесенням належного йому на праві власності будинку. Але, незважаючи на ці обставини, йому було видано ордер на вселення. До того ж, у 2006 році ОСОБА_5 вже розпочав процедуру приватизації квартири, у зв'язку з чим, згідно його заяви, було виготовлено технічні паспорти, проведена інвентаризація квартири і встановлена її вартість, але внаслідок психічного захворювання він не встиг отримати свідоцтво про право власності на квартиру.

В той же час, як слідує з матеріалів справи, на момент складання акту прийому-передачі квартири, на який посилаються позивачі в своєму позові, квартира АДРЕСА_3, відповідно до рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24.11.2000 року №778, належала саме до комунальної власності міста Миколаєва.

Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною п'ятою статті 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Органи приватизації, що здійснюють приватизацію державного житлового фонду, згідно з частиною сьомою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" мають право на діяльність по оформленню та реєстрації документів про право власності на квартиру (будинок).

Тобто, у разі приватизації об'єктів державного та комунального житлового фонду документом, що підтверджує виникнення прав на такі об'єкти, є свідоцтво про право власності видане відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", яке є підставою для проведення державної реєстрації права власності на приватизаційні об'єкти нерухомого майна в органах державної реєстрації за заявою власника або уповноваженого ним органу.

Як вбачається з відповіді МБТІ від 25.07.2014 року на запит адвоката, за життя, а саме 21.09.2006 року ОСОБА_5 звертався до бюро за виготовленням технічних паспортів на квартиру з метою її приватизації.

Проте, квартира не була ним приватизована, свідоцтво про право власності на квартиру ОСОБА_5 в установленому законом порядку не отримував.

Відповідно до вказаного вище рішення виконкому Миколаївської міської ради від 24.11.2000 року спірна квартира належить до комунальної власності міста.

Зазначене рішення виконавчого комітету є чинним і ніким не оспорювалося.

Відповідно до положень статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі на квартиру, інші споруди є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на квартиру, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що за життя ОСОБА_5 не набув у встановленому законом порядку право власності на спірну квартиру, то його спадкоємці також не набувають цього права в порядку спадкування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов з зазначених вище підстав задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до виконавчого комітету Миколаївської міської ради, Миколаївської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.А. Спінчевська