АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1204/14
Головуючий в 1 інстанції Дубовенко І.Г.
Справа 0427/9712/2012
Доповідач - Кочкова Н.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Ткаченко І.Ю., Максюти Ж.І.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, Державний
нотаріус Новомосковської державної
нотаріальної контори Ріхтер Наталія
Володимирівна, ОСОБА_5, про визнання
недійсними договорів дарування за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 03 грудня
2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2012 року позивач
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
посилався на те, що 30 грудня 2003 року між
ним та ОСОБА_2 був укладений та
нотаріально посвідчений договір
дарування приміщення магазину, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. 22
червня 2004 року між ним та відповідачем
були укладені та нотаріально
посвідчені договори дарування
житлового будинку і земельної ділянки
площею 1230 кв.м., що знаходяться за
адресою: АДРЕСА_2 Усі вказані договори
були ним вчинені під впливом помилки:
йому було понад шістдесят років, він
постійно страждав різними хронічними
захворюваннями та при укладанні цих
трьох договорів вважав, що укладає
фактично ті договори, за якими він
отримає від відповідача, який був його
зятем, матеріальну допомогу,
матеріальне утримання, тобто - договори
довічного утримання. У зв'язку з тим, що
він помилявся щодо правових наслідків
укладених договорів, що має істотне
значення, вважає, що відповідно до ст. 229
ЦК України - ці правочини повинні бути
визнані недійсними.

Про порушення своїх прав позивач
дізнався лише в квітні 2010 року, коли
відповідач перестав допомагати йому
матеріально, почав проявляти до нього
та до його дочки неповагу, влаштовувати
конфлікти, тому встановлений ст. 261 ЦК
України трирічний строк позовної
давності ним пропущений з поважних
причин. Просив поновити строк позовної
давності і визнати зазначені договори
дарування на підставі ст.. 229 ЦК України
- недійсними, вчиненими під впливом
помилки.

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області 03 грудня 2013 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.
148-152).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1.,
посилаючись на неповне встановлення
судом обставин, що мають значення для
справи, неправильне застосування судом
норм матеріального права та переоцінку
доказів, ставить питання про
скасування рішення суду з ухваленням
нового про задоволення позову в
повному обсязі (а.с. 157-161).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 30
грудня 2003 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2
приміщення магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 427
кв.м., договір був посвідчений
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_3 та
зареєстрований в реєстрі за № 1314, дата
прийняття рішення про реєстрацію права
власності 16 лютого 2004 року (а.с. 7-8). 22
червня 2004 року ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2
житловий будинок та земельну ділянку,
що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2,
договори були посвідчені приватним
нотаріусом НМНО ОСОБА_6 та
зареєстровані в реєстрі за № 1-1115, 1-1117,
дата прийняття рішення про реєстрацію
права власності на будинок 15 липня 2004
року, державний акт на право власності
на земельну ділянку виданий 06
листопада 2006 року (а.с. 7-14).

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 06 серпня 2012 року, яке
набрало законної сили 05 листопада 2012
року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні
позову до ОСОБА_2 про визнання
договорів дарування від 30 грудня 2003
року, 22 червня 2004 року та 22 червня 2004
року недійсними, як такими, що вчинені
особою проти її справжньої волі
внаслідок застосування до неї
психічного впливу.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції посилався на те,
що укладаючи договори дарування
позивач знав про їх природу, оскільки
нотаріусом при вчиненні правочинів
сторонам було роз'яснено умови та
наслідки підписання договорів, що
позивачем не заперечувалось, а відтак,
відсутні підстави для визнання
вказаних договорів дарування
недійсними, як вчинених під впливом
помилки.

Вказані висновки суду відповідають
вимогам закону і підтверджуються
матеріалами справи.

У відповідності до ч.1 ст. 56 ЦК УРСР, яка
діяла у грудні 2003 року, та ч. 1 ст. 229 ЦК
України якщо особа, яка вчинила
правочин, помилялась щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду
України «По судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06
листопада 2009 року, правочин вчинений
під впливом помилки відповідно до ст. 229
ЦК України, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилась сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка мала місце, а також що
вона має істотне значення. Не має
правового значення помилка щодо
одержання користі від вчиненого
правочину. Помилка внаслідок
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Так, позивачу були роз'яснені правові
наслідки правових угод, він підтвердив
дійсність своїх намірів на укладення
вказаних угод, сторони домовились про
істотні умови договору, а позивач не
надав доказів того, що оспорюванні
договори укладено під впливом помилки
щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін.

Судом встановлено, що на час укладання
спірних договорів відповідач був
зятем позивача, вони були однією
родиною, упродовж тривалого часу мали
добрі стосунки та відповідач
піклувався про позивача як про батька
своєї дружини.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, коли сторони мають повну
уяву не тільки про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови. Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачем заявлялись позовні вимоги
про визнання договорів дарування
недійсними. Підстави недійсності
правочинів зазначені у ст.. 203, ст. 215 ЦК
України але жодних підстав для
визнання вказаних правочинів
недійсними у судовому засіданні не
було встановлено, посилання позивача
на те, що вказані договори були вчинені
під впливом помилки, не знайшли свого
підтвердження у судовому засіданні,
про що зазначалось вище. Крім того,
згідно із п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року N 9 «Помилка внаслідок
власного недбальства, незнання закону
чи неправильного його тлумачення
однією із сторін не є підставою для
визнання правочину недійсним»

За таких обставин суд першої інстанції
правильно відмовив в позові, оскільки
відсутні підстав для визнання
договорів дарування недійсними з
огляду на те, що правочин укладений з
дотриманням вимог цивільного
законодавства, відповідає
волевиявленню та дійсним намірам
сторін на момент укладання договорів.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_1 мав намір укласти з ОСОБА_2
договір довічного утримання є
голослівними та спростовуються як
текстом позовної заяви так і
поясненнями самого позивача, оскільки
на момент підписання договорів
дарування у 2003, 2004 році позивач знав
про їх правову природу, на що звернув
увагу відповідача, який відмовився їх
переробляти, після чого ОСОБА_1
беззастережно їх підписав та не вважав,
що вчиняє помилку.

Посилання в апеляційній скарзі на
неправильну оцінку доказів не може
бути прийнято судом до уваги, оскільки
згідно із ст. 212 ЦПК України виключне
право оцінки доказів належить суду 1
інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду, оскільки зводяться до повторень
обставин справи, викладених у позовній
заяві.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення, - не
встановлено, доводи апеляційної скарги
не спростовують правильність
висновків суду, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
є законним і обґрунтованим, і його слід
залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ВІДХИЛИТИ.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області 03 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: