УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Херсонського
міжрайонного прокурора з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері в інтересах
держави в особі Херсонської обласної
державної адміністрації, державного
підприємства «Херсонське
лісомисливське господарство» до
ОСОБА_3, Білозерської районної
державної адміністрації Херсонської
області про визнання розпоряджень та
договору оренди недійсними за
касаційною скаргою заступника
прокурора Херсонської області на
рішення Білозерського районного суду
Херсонської області від 15 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 28 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Херсонський
міжрайонний прокурор з нагляду за
додержанням законів у
природоохоронній сфері звернувся до
суду із указаним позовом, посилаючись
на те, що в порушення положень
Земельного кодексу України та Лісового
кодексу України, Закону України «Про
місцеві державні адміністрації»
Білозерська районна державна
адміністрація Херсонської області,
прийнявши розпорядження: від 17 липня 2006
року № 727; від 22 лютого 2007 року
№ 159 та від 7 червня 2007 року № 548 вийшла
за межі наданих їй законом повноважень,
припинила право користування
земельною ділянкою Білозерського
лісництва державного підприємства
«Херсонське лісомисливське
господарство» площею 0,7 га, змінила
цільове призначення даної земельної
ділянки та дала згоду щодо передачі
указаної земельної ділянки із земель
державної власності в оренду для
сінокосіння ОСОБА_3 і про затвердження
технічної документації із землеустрою,
хоча згідно зі ст. 50 Закону України «Про
землеустрій» слід було розробляти
проект землеустрою.

Прокурор просив визнати зазначені
розпорядження незаконними, визнати
недійсним на майбутнє договір оренди
цієї земельної ділянки та зобов'язати
ОСОБА_3 повернути указану земельну
ділянку до земель ДП «Херсонське ЛМГ».

Рішенням Білозерського районного суду
Херсонської області від 15 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 28 листопада 2013 року, у задоволенні
позову прокурора відмовлено.

У касаційній скарзі прокурор,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
Білозерська районна державна
адміністрація Херсонської області,
приймаючи указані розпорядження, діяла
у межах закону та наданих їй
повноважень; після переведення земель
лісогосподарського призначення до
земель запасу державної власності їх
цільове призначення не змінювалась і
спірна земельна ділянка належить до
земель водного фонду.

Проте повністю погодитись із такими
висновками судів не можна, оскільки
суди дійшли їх з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЗК України,
припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки.

Згідно з ч. 4 ст. 142 ЗК України власник
земельної ділянки на підставі заяви
землекористувача приймає рішення про
припинення права користування
земельною ділянкою про що повідомляє
органи державної реєстрації.

У ч. 1 ст. 149 ЗК України визначено, що
земельні ділянки, надані у постійне
користування із земель державної та
комунальної власності, можуть
вилучатися для суспільних та інших
потреб за рішенням органів державної
влади та органів місцевого
самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЗК України,
вилучення земельних ділянок
провадиться за згодою
землекористувачів на підставі рішень
Кабінету Міністрів України, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим,
місцевих державних адміністрацій,
сільських, селищних, міських рад
відповідно до їх повноважень.

Згідно з ч. 5 ст. 149 ЗК України (у редакції
на час спірних правовідносин) районні
державні адміністрації на їх території
вилучають земельні ділянки державної
власності, які перебувають у
постійному користуванні, в межах сіл,
селищ, міст районного значення для всіх
потреб та за межами населених пунктів
для: ведення водного господарства, крім
випадків, визначених ч. 9 цієї статті.

Судом встановлено, що голова
Білозерської районної державної
адміністрації Херсонської області
прийняв розпорядження, а саме: від 17
липня 2006 року № 727 про припинення права
користування земельною ділянкою
Білозерського лісництва державного
підприємства «Херсонське
лісомисливське господарство» (далі - ДП
Херсонське ЛМГ») площею 0,7 га, що
відносилась до земель лісового фонду
та про передачу її до земель запасу
державної власності на території
Кізомиської сільськї ради
Білозерського району Херсонської
області; від 22 лютого 2007 року № 159 про
згоду щодо передачі указаної земельної
ділянки із земель державної власності
в оренду для сінокосіння ОСОБА_3; від 7
червня 2007 року № 548 про затвердження
технічної документації із землеустрою
та передачу цієї та надання її в оренду.

Відповідно до ст. 20 ЗК України
віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень. Зміна
цільового призначення земель
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земель у власність або надання у
користування, вилучення (викуп) земель
і затверджують проекти землеустрою або
приймають рішення про створення
об'єктів природоохоронного та
історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель
згідно з п. а) ст. 21 ЗК України є
підставою для визнання недійсними
рішень органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, прокурор
посилався на те, що вказана земельна
ділянка була закріплена за ДП
«Херсонське ЛМГ», належала до земель
лісогосподарського призначення і
Херсонське обласне управління
лісового та промислового господарства
погодження на вилучення цієї земельної
ділянки з користування ДП «Херсонське
ЛМГ» не надавало.

У порушення вимог ст. ст. 214, 215, 315 ЦПК
України суди на вказані доводи
позовної заяви і апеляційної скарги
взагалі не звернули уваги; не з'ясували,
чи приймалось в установленому законом
порядку рішення про вилучення спірних
земельних ділянок із земель
Херсонського обласного управління
лісового та промислового господарства
та зміна їх цільового призначення.
З'ясування цих обставин має юридичне
значення, оскільки, не вилучивши землі
у землекористувача, та не змінивши їх
цільове призначення, не можна було
передавати їх у власність іншим особам.

Зазначена правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові №
6-123 цс 13 від 13 листопада 2013 року, яка
згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Посилання апеляційного суду на те, що
спірна земельна ділянка не відноситься
до земель лісового фонду, а відноситься
до земель водного фонду не
узгоджуються з встановленими
обставинами справи та вимогами закону.

Так, земельну ділянку лісового фонду
після вилучення розпорядженням голови
Білозерської районної державної
адміністрації Херсонської області
від 17 липня 2006 року № 727 в
порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель
переведено до земель водного фонду, що
фактично змінює цільове призначення
земельної ділянки.

Крім того, при винесенні розпоряджень
щодо припинення постійного
користування земельною ділянкою
лісогосподарського призначення, а
також надання спірної земельної
ділянки в оренду, Білозерська районна
державна адміністрація вийшла за межі
своїх повноважень, так як це
відноситься до компетенції обласних
державних адміністрацій.

Таким чином ні суд першої інстанції, ні
апеляційний суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора
Херсонської області задовольнити
частково.

Рішення Білозерського районного суду
Херсонської області від 15 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 28 листопада
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська