Справа № 462/5328/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/497/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Копняк С.М.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника Компанії «ТЕТРА ЛАВАЛЬ
КРЕДІТ» - Безсмольної В.В., представника
Публічного акціонерного товариства
«Львівський Холодокомбінат» -
Барбадин-Дунець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Компанії «ТЕТРА
ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» на ухвалу Залізничного
районного суду м. Львова від 30 вересня
2013 року у справі за клопотанням
Компанії «ТЕТРА ЛАВАЛЬ КРЕДІТ»

про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду про
стягнення з Публічного акціонерного
товариства «Львівський
Холодокомбінат» заборгованості, -

в с т а н
о в и л а:

В липні 20013 року Компанія «ТЕТРА ЛАВАЛЬ
КРЕДІТ» (Tetra Laval Credit AB) звернулась в суд з
клопотанням про визнання та надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду у відповідності до
розділу VII ЦПК України.

Заявник у своєму клопотанні
покликається на те, що рішенням
Міжнародного Арбітражного Суду
Міжнародної Торгової Палати у справі №
17769/GZ/MHM від 31.01.2013 року задоволено
повністю позовні вимоги стягувача -
Компанія «ТЕТРА ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» до
боржника - ПАТ «Львівський
холодокомбінат». В обґрунтування
заявленої в клопотанні вимоги послався
на те, що вищевказаним рішенням
встановлено, що 16.09.2005 року між ним та
ПАТ «Львівський холодокомбінат»
укладено Лізинговий договір № 100413,
додатком № 1 до якого є контракт
купівлі - продажу від 16.09.2005 року, та що
цим контрактом між стягувачем та
боржником були погоджені основні умови
поставки обладнання, що надано у лізинг
та додатки № 1 «перелік Обладнання, що
надається у лізинг» і № 2 «Генеральні
умови лізингу». Зазначає, що пунктом 16
рішення встановлено, що: «Параграф 2
статті 18 Генеральних Умов Лізингу
Позивача містить домовленість про
арбітраж, яка зазначає: «Усі спори, що
виникають у зв'язку з цим Договором,
повинні остаточно вирішуватись за
Правилами Арбітражу Міжнародної
Торгової Палати одним чи декількома
арбітрами, призначеними за цими
Правилами». Відповідно до розділу
рішення «F.Постанова» судом
постановлено, що одноособовий арбітр
має компетенцію остаточно вирішувати
справу, яка перебуває у провадженні, на
підставі пункту про арбітраж за
статтею 18 Генеральних Умов Лізингу. За
рішенням Міжнародного Арбітражного
Суду Міжнародної Торгової Палати у
справі № 17769/GZ/МНМ від 31.01 2013 року
відповідач повинен виплатити позивачу
суму у розмірі 898,266.00 євро плюс 2
відсотки місячних з відповідних дат, що
вказані у рішенні; виплатити позивачу
суму у розмірі 75,000.00 доларів США, як
витрати з арбітражного процесу, та
судові витрати, понесені позивачем на
суму 880,000.00 шведських крон, та понесені
ним витрати на суму 98,000.00 шведських
крон та 9,400.00 євро, усі зазначені суми
виплатити з процентами відповідно до
розділу 6 Шведського Закону про
Відсоток з дня винесення рішення до
дати отримання оплати позивачем;
відповідач за свій власний рахунок і на
свій власний ризик негайно повинен
передати відповідачу обладнання, а
позивач, у свою чергу, має право
самостійно визначити місце і порядок
такої передачі.

Оскаржуваною ухвалою у задоволенні
клопотання Компанії «ТЕТРА ЛАВАЛЬ
КРЕДІТ» про надання дозволу на
примусове виконання рішення
іноземного суду про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Львівський Холодокомбінат»
заборгованості - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржила Компанія «ТЕТРА
ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» в особі її представника
Генделя В.А., який зазначає, що суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні клопотання через те, що
арбітражна угода сторін не підписана
зі сторони боржника, що на думку суду
свідчить про відсутність вираженої
узгодженої волі сторін щодо порядку
вирішення спорів за договором лізингу,
проте такий висновок не відповідає
вимогам матеріального права України та
спростовується матеріалами справи. Суд
не врахував, що сторони уклали
арбітражну угоду шляхом посилання на
документ, який містить арбітражне
застереження, що робить це
застереження частиною угоди, та
помилково розцінив положення
Генеральних Умов Лізингу як арбітражну
угоду сторін. Оголосивши в першому
засіданні перерву одразу після початку
засідання, а в другому - проголосивши
готову ухвалу, суд першої інстанції не
дав можливості висловити свою думку та
надати пояснення. Просить скасувати
ухвалу Залізничного районного суду м.
Львова від 30 вересня 2013 року та
постановити нову, якою клопотання
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників Компанії «ТЕТРА ЛАВАЛЬ
КРЕДІТ» -25.12.2013 року Генделя В.А., а 13.01.2014
року Безсмольну В.В., представника
Публічного акціонерного товариства
«Львівський холодокомбінат» -
Барбадин-Дунець Н.М., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Відмовляючи в задоволенні клопотання
заявленого стягувачем - Компанією
«ТЕТРА ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду про стягнення з
Публічного акціонерного товариства
«Львівський холодокомбінат»
заборгованості, суд першої інстанції
виходив з того, що заявником в якості
арбітражної угоди подано витяг з
Генеральних Умов Лізингу, так як
останній вважає п. 18 даного документу -
арбітражною угодою та, що Генеральні
Умови Лізингу підписані лише зі
сторони заявника - Компанії «ТЕТРА
ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» і не підписані зі
сторони ПАТ «Львівський
холодокомбінат», та прийшов до
переконання, що факт підписання
Генеральних Умов Лізингу зі сторони
заявника свідчить про обрану процедуру
оформлення документу, а саме
необхідність проставлення підписів на
такому сторонами, для відповідної його
легітимації. Зазначає, що арбітражна
угода - це угода, що виражає узгоджену
волю сторін про передачу спору між ними
в арбітраж, що укладена в письмовій
формі та є обов'язковою для сторін,
визначає компетенцію арбітражу та
слугує підставою для винесення та
виконання такого арбітражного рішення.
Відсутність підпису на арбітражній
угоді зі сторони ПАТ «Львівський
холодокомбінат» свідчить про
відсутність вираженої узгодженої волі
щодо обрання для боржника норм, що
передбачені Генеральними Умовами
Лізингу. Тому, є підстави констатувати
відсутність належним чином укладеної
арбітражної угоди. Крім того зауважив,
що сторони не прийшли до узгодженої
волі щодо укладення арбітражної угоди
і після виникнення спору.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно
враховано, що спірні правовідносини
регулюються нормами Нью-Йоркської
Конвенції, Конституції України, Закону
України «Про міжнародний комерційний
арбітраж» та Цивільного
процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦПК України,
рішення іноземного суду (суду
іноземної держави; інших компетентних
органів іноземних держав, до
компетенції яких належить розгляд
цивільних чи господарських справ;
іноземних чи міжнародних арбітражів)
визнаються та виконуються в Україні,
якщо їх визнання та виконання
передбачено міжнародним договором,
згода на обов'язковість якого надана
Верховною Радою України або за
принципом взаємності.

Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦПК України рішення
іноземного суду може бути пред'явлено
до примусового виконання в Україні
протягом трьох років з дня набрання ним
законної сили.

Згідно із ст. 396 ЦПК України, клопотання
про надання дозволу на примусове
виконання рішення іноземного суду не
задовольняється у випадках,
передбачених міжнародними договорами,
згода на обов'язковість яких надана
Верховною Радою України.

В силу ст. 9 Конституції України чинні
міжнародні договори, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, є частиною
національного законодавства України.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами клопотань про визнання
й виконання рішень іноземних судів та
арбітражів і про скасування рішень,
постановлених у порядку міжнародного
комерційного арбітражу на території
України» сторона, що порушує
клопотання про виконання арбітражного
рішення на підставі ст. 35 Закону «Про
міжнародний комерційний арбітраж»,
повинна подати оригінал належним чином
засвідченого арбітражного рішення або
засвідчену копію останнього, а також
оригінал або належним чином
засвідчену копію арбітражної угоди.

Суд першої інстанції обґрунтовано
зазначає, що Нью-Йоркською конвенцією,
основоположним принципом визначено, що
держава, що її підписала, зобов'язана
визнавати іноземні арбітражні рішення
обов'язковими та виконувати їх. Разом
із тим, Нью-Йоркська конвенція,
презюмуючи обов'язковість
арбітражного рішення, передбачає
вичерпний, що не підлягає розширеному
тлумаченню, перелік підстав, за яких
компетентний суд може відмовити у
визнанні та виконанні арбітражного
рішення. Цей перелік міститься у ст. V
Нью-Йоркської конвенції, а також вони
перелічені у ч. 2 ст. 396 ЦПК України.
Відмова у задоволенні клопотання може
мати місце лише у випадках,
передбачених законом.

Як вбачається з тексту ст. 5
Нью-Йоркської конвенції (режим доступу
http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=995_070)

1. В признании и приведении в
исполнение арбитражного решения может
быть отказано по просьбе той стороны,
против которой оно направлено, только
если эта сторона представит
компетентной власти по месту, где
испрашивается признание и приведение в
исполнение доказательства того, что:

а) стороны в соглашении, указанном в
статье II. были по применимому к ним
закону в какой-либо мере недееспособны
или это соглашение недействительно по
закону, которому стороны это
соглашение подчинили, а при отсутствии
такого указания, по закону страны, где
решение было винесено, или

b) сторона, против которой винесено
решение, не была должным образом
уведомлена о назначении арбитра или об
арбитражном разбирательстве или по
другим причинам не могла представить
свои обьяснения, или

с) указанное решение винесено по спору,
не предусмотренному или не
подпадающему под условия арбитражного
соглашения или арбитражной оговорки в
договоре, или содержит постановления
по вопросам выходящим за пределы
арбитражного соглашения арбитражной
оговорки в договоре, с тем, однако, что
если постановления по вопросам
охватываемым арбитражным соглашением
или оговоркой, могут быть отделены от
тех, которые не охватываются таким
соглашением или оговоркой, то та часть
арбитражного решения, которая содержит
постановления по вопросам,
охватываемым арбитражным соглашением
или арбитражной оговоркой в договоре,
может быть признана и приведена в
исполнение, или

d) состав арбитражного органа или
арбитражный процесс не
соответствовали соглашению сторон или,
при отсутствии такового, не
соответствовали закону той страны, где
имел место арбитраж, или

e) решение еще не стало окончательным
для сторон или было отменено или
приостановлено исполнением
компетентной властью страны, где оно
было вынесено, или страны, закон
который применяется.

2. В признании и приведении в исполнение
арбитражного решения может быть также
отказано, если компетентная власть
страны, в которой испрашивается
признание и приведение в исполнение,
найдет, что:

а) обьект спора не может быть предметом
арбитражного разбирательства по
законам этой страны, или

b) признание п приведение в исполнение
этого решения противоречат публичному
порядку этой страны.

Крім того вказує, що згідно тексту ст.
ІХ Європейської конвенції про
зовнішньоторгівельний арбітраж від
21.04.1961 року, що набрала законної сили
для України 07.01.1964 року (режим доступу
http://zakon.rada.gov.ua/cgi-bin/laws/main.cgi?nreg=995_069)

1. Отмена арбитражного решения,
подпадаюшего под действие настояшей
Конвенции в одном из
Государств-участников Конвенции, будет
являться причиной отказа в признании
или исполнении этого решения в других
Государствах-участниках настоящей
Конвенции только при условии, что
отмена арбитражного решения была
произведена в Государстве, в котором
или по закону которого это решение было
вынесено, и лишь по одному из следующих
оснований:

а) стороны в арбитражном соглашении
были, по применимому к ним закону, в
какой-либо мере недееспособны или это
соглашение было недействительно по
закону, которому стороны его подчинили,
а при отсутствии такого указания, по
закону страны, где решение было
вынесено, или

b) сторона, требующая отмены решения, не
была должным образом уведомлена о
назначении арбитра или об арбитражном
разбирательстве или по другим причинам
не могла представить свои объяснения;
или

c) указанное решение было вынесено по
спору, не предусмотренному или не
подпадаюшему под условия арбитражного
соглашения или арбитражной оговорки в
договоре, или содержит постановления
по вопросам, выходящим за пределы
арбитражного соглашения или
арбитражной оговорки в договоре, с тем,
однако, что если постановления по
вопросам, охватываемым арбитражным
решением или оговоркой, могут быть
отделены от тех, которые не
охватываются таким соглашением или
оговоркой, то та часть арбитражного
решения, которая содержит
постановления по вопросам,
охватываемым арбитражным соглашением
или арбитражной оговоркой в договоре,
может быть отменена; или

d) состав арбитражной коллегии или
арбитражная процедура не
соответствовали соглашению сторон или,
при отсутствии такового, не
соответствовали положениям статьи IV
настоящей Конвенции.

2. В отношениях между
государствами-участниками настоящей
Конвенции, которые одновременно
являются участниками Нью-Йоркской
конвенции 10 июня 1958 года о признании и
приведении в исполнение иностранных
арбитражных решений (995_070), пункт 1
настоящей статьи ограничивает
применение статьи V, 1 "е" Нью-Йоркской
конвенции случаями, предусмотренными в
пункте 1 статьи ІХ настоящей Конвенции.

За ст. II Нью - Йоркської конвенції:
каждое Договариваюшееся Государство
признает письменное соглашение, по
которому стороны обязуются передавать
в арбитраж все или какие-либо споры,
возникшие или могущие возникнуть между
ними в связи с каким-либо конкретным
договорным или иным правоотношением,
обьект которого может быть предметом
арбитражного разбирательства. Термин
«письменное соглашение» включает
арбитражную оговорку в договоре, или
арбитражное соглашение, подписанное
сторонами, или содержащееся в обмене
письмами или телеграммами.

В силу пп. а п. 2 ст. 1 Європейської
конвенції: термин «арбитражное
соглашение» обозначает арбитражную
оговорку в письменной сделке или
отдельное арбитражное соглашение,
подписанное сторонами или
содержащиеся в обмене письмами,
телеграммами или в сообщениях по
телетайпу, а в отношениях между
государствами, в которых ни один из
законов не требует письменной формы
для арбитражного соглашения, - всякое
соглашение, заключенное в форме,
разрешенной этими законами.

Судова колегія зазначає, що підстави
для відмови у визнанні або у виконанні
арбітражного рішення, що містяться у
ст. V Нью-Йоркської конвенції, повністю
відповідають положення ст. 36 Закону
України «Про міжнародний комерційний
арбітраж».

Відповідно до ст. 396 ЦПК України та ч. 1
ст. 36 Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж» у клопотанні про
надання дозволу на примусове виконання
рішення іноземного суду може бути
відмовлено лише:

1) на прохання сторони, проти якої воно
спрямоване, якщо ця сторона подасть
компетентному суду, у якого просить
визнання або виконання, доказ того, що:

- одна із сторін в арбітражній угоді,
зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою
недієздатною; або ця угода є недійсною
за законом, якому сторони цю угоду
підпорядкували, а в разі відсутності
такої вказівки, - за законом держави, де
рішення було винесено; або

- сторону, проти якої винесено рішення,
не було належним чином сповіщено про
призначення арбітра чи про арбітражний
розгляд або з інших поважних причин
вона не могла подати свої пояснення;
або

- рішення винесено щодо спору, не
передбаченого арбітражною угодою, або
такого, що не підпадає під її умови, або
містить постанови з питань, що виходять
за межі арбітражної угоди; проте, якщо
постанови з питань, охоплених
арбітражною угодою, можуть бути
відокремлені від тих, які не
охоплюються такою угодою, то та частина
арбітражного рішення, яка містить
постанови з питань, що охоплені
арбітражною угодою, може бути визнана і
виконана; або

- склад третейського суду або
арбітражна процедура не відповідали
угоді між сторонами або, за відсутності
такої, не відповідали закону тієї
держави, де мав місце арбітраж; або

- рішення ще не стало обов'язковим для
сторін, або було скасовано, або його
виконання зупинено судом держави, в
якій або згідно із законом якої воно
було прийнято; або

2) якщо суд визнає, що:

- об'єкт спору не може бути предметом
арбітражного розгляду за
законодавством України; або

- визнання та виконання цього
арбітражного рішення суперечить
публічному порядку України.

У відповідності до ч. 1 ст. 1 Закону
України «Про міжнародний комерційний
арбітраж» цей Закон застосовується до
міжнародного комерційного арбітражу,
якщо місце арбітражу знаходиться на
території України. Однак положення,
передбачені статтями 8, 9, 35 і 36 цього
Закону, застосовуються і в тих
випадках, коли місце арбітражу
знаходиться за кордоном.

Необхідно зазначити, що відповідно до
ст. 7 Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж», арбітражна
угода - це угода сторін про передачу до
арбітражу всіх або певних спорів, які
виникли або можуть виникнути між ними в
зв'язку з будь-якими конкретними
правовідносинами, незалежно від того,
чи мають вони договірний характер чи
ні. Арбітражна угода може бути укладена
у вигляді арбітражного застереження в
контракті або у вигляді окремої угоди.
Арбітражна угода укладається в
письмовій формі. Угода вважається
укладеною в письмовій формі, якщо вона
міститься в документі, підписаному
сторонами, або укладена шляхом обміну
листами повідомленнями по телетайпу,
телеграфу або з використанням інших
засобів електрозв'язку, що
забезпечують фіксацію такої угоди, або
шляхом обміну позовною заявою та
відзив на позов, в яких одна із сторін
стверджує наявність угоди, а інша проти
цього не заперечує. Посилання в угоді
на документ, що містить арбітражне
застереження, є арбітражною угодою за
умови, що угода укладена в письмовій
формі і це посилання є таким, що робить
згадане застереження частиною угоди.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність належним чином укладеної
арбітражної угоди між сторонами, та що
сторони не прийшли до узгодженої волі
щодо укладення арбітражної угоди і
після виникнення спору.

Зазначена вище обставина є підставою
до відмови у задоволенні клопотання
про надання дозволу на визнання та
виконання арбітражного рішення, в силу
п. с) ст. V Нью - Йоркської Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що
судове рішення Міжнародного
Арбітражного Суду Міжнародної
Торгової Палати м. Стокгольм (Швеція) за
позовом Компанії «ТЕТРА ЛАВАЛЬ КРЕДІТ»
до ПАТ «Львівський холодокомбінат»
ухвалено на підставі параграфів 1, 2
статті 18 Генеральних Умов Лізингу, які
«були підписані представниками
Позивача, а не представниками
Відповідача».

В обґрунтування клопотання про надання
дозволу на примусове виконання рішення
іноземного суду представник заявника,
стягувача - Компанії «ТЕТРА ЛАВАЛЬ
КРЕДІТ» вказує, що пунктами 5-15 рішення
Міжнародного Арбітражного Суду
Міжнародної Торгової Палати м.
Стокгольм (Швеція) встановлено, що
16.09.2005 року між стягувачем - Компанією
«ТЕТРА ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» та боржником -
ВАТ «Львівський холодокомбінат»
укладено Лізинговий договір № 100413
додатком № 1 до якого є контракт
купівлі - продажу та, що цим контрактом
між сторонами були погоджені «основні
умови поставки обладнання, що надано у
лізинг та додатки № 1 «перелік
Обладнання, що надається у лізинг» і № 2
«Генеральні умови лізингу». Проте, дане
твердження спростовується п. 8
вищевказаного рішення, оскільки в
ньому зазначено, що «Договір
купівлі-продажу включав Генеральні
Умови Продажу, помічені, як «Додаток № 2
до договору купівлі-продажу». З
викладеного вбачається, що
вищевказаним рішенням не встановлено,
що «Генеральні Умови Лізингу» на які
посилається представник заявника є
Додатком № 2 ні до Лізингового
договору, ні до додатку № 1, а саме
контракту купівлі - продажу.

Проте з матеріалів справи, в тому числі
і з вищевказаного рішення, вбачається,
що 16.09.2005 року між Компанією «ТЕТРА
ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» та ВАТ «Львівський
холодокомбінат» укладено Лізинговий
договір № 100413 (а.с. 116), в якому у пункті
«Додатки:» зазначено, що додатком до
договору є додаток № 1 - договір купівлі
- продажу.

Крім того в договорі зазначено, що
«Генеральні Умови та Додатки повинні
застосовуватись до цього Лізингового
Договору («Договір»), та вони є
невід'ємною частиною цього Договору.
Цей Договір повинен бути вчинений в
двох копіях та підписаний
уповноваженими особами сторін, як
зазначено нижче».

В Додатку № 2 до договору лізингу № 100413
між ТЕТРА ЛАВАЛЬ КРЕДІТ АВ та ВАТ
«Львівський холодокомбінат» від 18
серпня 2009 року, який подано в суд
апеляційної інстанції, зазначено, що
даний додаток до договору лізингу №
100413 належить до виконання та «витісняє
умови вищезгаданого договору лізингу.
Наступні документи включені в договір
лізингу: договір лізингу № 100413,
підписаний 16 вересня 2005 року; додаток №
1 до договору лізингу № 100413, підписаний
в липні 2006 року», а також вказує, що всі
інші умови залишаються без змін.

Як доказ погодження між сторонами
«Генеральних Умов Лізингу» заявником
подано документ під назвою ТЕТРА
ЛАВАЛЬ КРЕДІТ АВ ЗАГАЛЬНІ УМОВИ
ЛІЗИНГУ (а.с. 117-126), який не підписаний
ВАТ «Львівський холодокомбінат», що
сторонами не оспорюється.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Будь-які докази погодження між
сторонами вищевказаного документу в
матеріалах справи відсутні.
Обов'язковість застосування даного
документу в даних правовідносинах
заявником не доведена. Посилання
заявника на те, що «Генеральні Умови
Лізингу» надавались ВАТ «Львівський
холодокомбінат» для ознайомлення не є
доказом погодження його умов
сторонами.

Судова колегія приходить до
переконання, що даний Лізинговий
договір так і додаток № 1 до нього не
містять посилання на те, що саме
«Генеральні Умови Лізингу», на які
вказує апелянт, є невід'ємною частиною
даного договору, оскільки вказівка про
те, що «Генеральні Умови та Додатки
повинні застосовуватись до цього
Лізингового Договору («Договір»), та
вони є невід'ємною частиною цього
Договору», носить лише
загально-інформативний характер,
оскільки вона не конкретизує, які це
саме «Генеральні Умови та Додатки».

З викладеного вбачається, що
вищевказані Умови не підпадають під
дію правовідносин, які виникли між
сторонами згідно договору лізингу.

Оскільки заявником не надано доказів
укладення арбітражної угоди, так і
арбітражного застереження, яке належно
завірено контрактом (договором), тобто
доказів дотримання вимог ч. 2 ст. 7
Закону України «Про міжнародний
комерційний арбітраж», колегія суддів
приходить до переконання, що
«Генеральні Умови Лізингу», на які
посилається апелянт, як на укладену між
сторонами «арбітражну угоду шляхом
посилання на документ, який містить
арбітражне застереження, а тому робить
згадане застереження частиною угоди», -
є необґрунтованим та помилковим.

Відповідно до вимог ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що ухвала суду першої інстанції
постановлена з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильною по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 209-210 ЦПК України,
підстави для її скасування та
постановлення нової ухвали відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 2 п. 1, 312 ч. 1 п.
1, 313, 314 ч. 1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Компанії «ТЕТРА
ЛАВАЛЬ КРЕДІТ» відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м.
Львова від 30 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Копняк С.М.