Центральний районний суд м.
Справа № 490/5884/13-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Центральний районний суд міста
У складі: головуючого - судді
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Миколаєві
адміністративну справу за позовом
Миколаївська міська рада ,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Управління з використання та розвитку
комунальної власності Миколаївської
про визнання розпорядження
незаконним та визнання свідоцтва про
право власності недійсним, -
В С Т А Н О В И В
Р І Ш Е Н Н Я
:

У червні 2011 року Миколаївська Міська
Рада /надалі - Рада/ звернулась до суду
із позовом до Управління з
використання та розвитку комунальної
власності Миколаївської Міської Ради
/надалі - Управління/, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 .

У позові зазначила, що розпорядженням
відповідача № 4733-р від 29 березня 2000
року в порядку приватизації державного
житлового фонду у власність ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з квартирою
АДРЕСА_1 були передані приміщення
нежитлової споруди літер "Г" площею 9,5
кв.м. та 13,6 кв. Метрів, що розташовані у
дворі будинку АДРЕСА_1 на відстані 50
метрів від квартири відповідачів та
відносяться до комунальної власності
міста.

На підставі цього розпорядження
відповідачі отримали свідоцтво про
право власності, відповідно до якого
вказані приміщення перейшли у їх
власність.

Спираючись про протиправність такого,
позивач просив про визнання вказаного
розпорядження незаконним, а
зазначеного вище свідоцтва - недійсним.

Під час судового розгляду справи
представник позивача позов підтримала
та наполягала на його задоволенні.

Вона також зазначала, що про факт
існування та незаконність вказаного
розпорядження позивач дізнався лише у
2010 році під час проведення
прокуратурою відповідної перевірки.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
під час судового розгляду справи як
особисто, так й через своїх
представників зазначали, що позов не
визнають, а оскаржувані розпорядження
та свідоцтво про право власності на
житло вважають такими, що видані у
встановленому законом порядку

Відповідач - Управління - у судове
засідання свого представник не
надіслав, про час та місце розгляду
справи сповіщався належним чином.

6 вересня 2011 року він надіслав до суду
заяву, у якій просив про розгляд справи
за відсутності його представника та
прийняти рішення відпвоідно до наявних
у справі доказів та вимог діючого
законодавства /т.1, а.с. 29; 38/, інших
повідомлень до суду не надіслав.

Зважаючи про те, що у справі є наявними
достатні докази про права та взаємини
сторін, та немає необхідності в
особистих поясненнях представника
цього відпвоідача, суд ухвалив про
розгляд справи за його відсутності.

Після вислуховування сторін та
дослідження письмових матеріалів
справи суд дійшов такого.

І......Наявні у справі докази дають
підстави зробити наступні висновки про
склад та технічні характеристики
спірних приміщень.

1. Станом на березень 1998 року квартира
АДРЕСА_1 була розташована в одноетажній
у будівлі "А3-1" у дворі будинку АДРЕСА_1
/том 1, а.с. 16/

Вона була ізольованою; її загальна
площа становила 33,1 кв.м.; вона
складалась з 2 кімнат загальною
житловою площею 23,0 кв. м., кухні площею
5,20 кв.м., коридора площею 3,50 кв.м.,
вбудованого приміщення площею 1,40 кв.м.
Таке сторонами не заперечується та
підтверджується, зокрема, листом ТОВ
"Центральний 1" від 9 грудня 2013 року № 690,
довідкою про склад сім'ї наймача
ізольованої квартири (одноквартирного
будинку) та займані ним примйщення №
3398, виданої 21 березня 2000 року
відповідачам ОСОБА_4 /том 1, а.с.154 - 155; 198,
207/, а також залученою до матеріалів
справи копією технічного висновку,
складеного ЖЕК-1 /том1, а.с. 156; 204/.

2. У розташовані напроти будівлі "А3-1"
одноетажній будівлі літер "Г" двору
будинку АДРЕСА_1 станом на березень 1998
року знаходилось приміщення
загальними розмірами (3,9 х 7,9) м., яке
складалось з двох кімнат площами 13,6
кв.м. та 9,10 кв.м., а також приміщення
площею 5,4 кв.м., що підтверджується
планом та технічним висновком,
зробленим ЖЕК-1 /том 1, а.с. 156-157; 204-205/, а
також матеріалами технічної
інвентаризації, здійсненої у березні
2000 року /том 1, а.с. 217/.

Відповідачі ОСОБА_4 стверджують, що
станом на березень 1998 року приміщення
цієї будівлі мали статус житлових.

Ці посилання є підтвердженими
матеріалами справи. Зокрема, з
залученої до матеріалів справи за
клопотання відповідачів копії
розрахункової книжки по оплаті за
квартиру, комунальні послуги та
електроенергію вбачається, що згадані
приміщення, зокрема - кімнати площами
13,6 кв.м. та 9,10 кв.м. у ЖЕК-1 рахувались, як
житлові, та за них здійснювалась
відповідна оплата /том 1, а.с. 208 - 209/.

Доказів на спростування таких
тверджень відповідача позивачем не
надано.

Відповідно ж до статті 4 ЖК України (у
редакції, що діяла на період подій, що
аналізуються) житлові приміщення є
віднесеними до житлового фонду.

Доказів того, що станом на березень 1998
року компетентний орган - виконавчий
комітет Миколаївської обласної ради
/частина 2 статті 7, частина 1 статті 8 ЖК
України у редакції, що діяла на період
подій, що аналізуються/ - приймав
рішення про виключення цих приміщень з
житлового фонду чи то про їх
переведення у нежитловий фонд -
сторонами, зокрема, позивачем, не
надано; сторони на наявність таких
доказів не посилаються.

За такого суд вважає доведеним, що
станом на березень 1998 року приміщення
будівлі літер "Г" у дворі будинку
АДРЕСА_1 загальними розмірами (3,9 х 7,9) м.
були приміщеннями житлового фонду.

3. Рішенням виконавчого комітету
Центральної районної ради міста
Миколаєва № 28 від 20 березня 1998 року "Про
благоустрій квартир, будівництво
прибудов, закріплення приміщень,
змінення житлової та загальної площі"
/том 1, а.с. 18/ ухвалювалось, зокрема:
Закріпити приміщення АДРЕСА_1 -
закріпити підсобне приміщення
розміром 3,90 х 7,90 м2, де мешкає ОСОБА_2,
яка займає дві кімнати житловою площею
23,0 кв.м."

При цьому, як свідчить лист ТОВ
"Центральний 1" від 9 грудня 2013 року № 690,
інших рішень із приводу статусу
приміщень будівлі літер "Г" у дворі
будинку АДРЕСА_1 не приймалось.

Оцінюючи наслідки прийняття такого
рішення в частині визначення статусу
цих приміщень, суд доходе такого.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті
15 ЖК України (у редакції, що діяла на
період подій, що аналізуються)
виконавчий комітет Центральної
районної ради міста Миколаєва був
єдиним компетентним органом, що
здійснював повноваження власника
приміщень будівлі літер "Г" у дворі
будинку АДРЕСА_1 загальними розмірами
(3,9 х 7,9) м..

За такого він мав право самостійно
визначати порядок використання
приміщень житлового фонду, як то
приміщень будівлі літер "Г" у дворі
будинку АДРЕСА_1 загальними розмірами
(3,9 х 7,9) м., та надавати їх у
користування.

Скориставшись цим правом, вій й прийняв
згадане рішення, яким:

? визначив, що в подальшому ці
приміщення будуть закріплені за
квартирою АДРЕСА_1, як підсобні

? вирішив надати їх у користування
відповідачці ОСОБА_2, як підсобні.

При цьому суд зауважує, що діюче станом
на 20 березня 1998 року законодавство
визначало такі категорії приміщень, що
мають відношення до житлового фонду:

1. житлові приміщення - житлові
будинки чи квартири у житлових
будинках /частини 1, 2 статті 4 ЖК України
у редакції, , що діяла на період подій,
що аналізуються/

2. підсобні приміщення (кухня,
коридор, комора тощо), які визнавались
на невід'ємну частину відповідного
житлового приміщення та не могли бути
предметом окремого договору найму
житлового приміщення /частина 2 статті
63 ЖК України у редакції, що діяла на
період подій, що аналізуються;

3. допоміжні приміщення -
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку;

4. нежилі приміщення - приміщення,
що розташовані у житлових будинках, але
призначені для торговельних, побутових
та інших потреб, через що не входять до
житлового фонду /частини 3 статті 4 ЖК
України у редакції, що діяла на період
подій, що аналізуються/.

За такого суд вважає доведеним, що з 28
березня 1998 року приміщення будівлі
літер "Г" у дворі будинку АДРЕСА_1
загальними розмірами (3,9 х 7,9) м. були
невід'ємною частиною квартири АДРЕСА_1,
як підсобні.

Відповідачі ОСОБА_2 стверджують, що
вони використовували приміщення
будівлі літер "Г" у дворі будинку
АДРЕСА_1 загальними розмірами (3,9 х 7,9) м.,
як літню кухню, та таке відповідає
призначенню цих приміщень, визначеному
у встановленому законом порядку
компетентним органом.

Наведені докази у їх сукупності дають
підстави для висновку про те, що після 28
березня 1998 року квартира АДРЕСА_1
складалась з:

? 2 житлових кімнат загальною
житловою площею 23,0 кв. м.,

? кухні площею 5,20 кв.м.,

? коридора площею 3,50 кв.м.,

? вбудованого приміщення площею 1,40
кв.м.

? підсобного приміщення у будівлі
літер "Г" у дворі будинку АДРЕСА_1
загальними розмірами (3,9 х 7,9) м., яке
складалось з двох кімнат площами 13,6
кв.м. та 9,10 кв.м., а також приміщення
площею 5,4 кв.м.,

ІІ......Навявні у справі докази дають
підстави зробити наступні висновки про
обставини приватизації вказаної
квартири.

4. Матеріали справи не містять доказів
того, що у період з 28 березня 1998 року до
29 березня 2000 року статус окремих
приміщень квартири АДРЕСА_1, зокрема -
підсобного приміщення цієї квартири -
змінювався у встановленому законом
порядку.

Більше того, позивач про такі обставини
та наявність таких доказів не
посилається.

Позивач посилається про те, що станом
на 29 березня 2000 року ці приміщення були
повністю або частково зруйновані.

Але ці докази спростовуються низькою
зібраних судом доказів.

Зокрема, вони суперечать поясненням
відповідачів ОСОБА_2 у судовому
засіданні.

Більше того, вони об'єктивно
спростовуються матеріалами технічної
інвентаризації вказаних приміщень /том
1, а с. 217/, з яких вбачається, що станом на
березень 2000 року ці приміщення
існували в дійсності та не перебували у
напівзруйнованому чи то зруйнованому
стані.

Також ці посилання спростовуються
планом та технічним висновком,
зробленим ЖЕК-1 /том 1, а.с. 156-157; 204-205/. Ці
план та технічний висновок суд не може
визнати недостовірними, адже вони
узгоджуються з згаданими вище
матеріалами технічної інвентаризації,
достовірність яких сторонами, зокрема,
позивачем, не заперечується.

В той же час, жодного належного та
допустимого доказу на підтвердження
цих посилань позивач не надав.

Так, в обґрунтування позову позивач
посилається на акт, складений 10 серпня
2008 року представниками ТОВ
"Центральний 1" /том 1, а.с. 17/.

Аналіз цього доказу призводить до
такого.

З тексту згаданого акту вбачається, що
він був складений про те, що у день його
складання - 10 серпня 2008 року - комісія
здійснила дослідження технічного
стану будівлі.

Але обставини щодо технічного стану
будівлі 10 серпня 2008 року /тобто, більш,
ніж через 8 років після закінчення
подій, що є предметом розгляду цієї
справи/ взагалі не мають відношення до
предмету розгляду справи.

Що ж стосується посилань в акті про те,
що ніби будівля перебуває у
зруйнованому стані понад 20 років, то в
цій частині цей акт вочевидь є
недостовірним, адже комісія вочевидь
не мала можливості та не встановлювала
період перебування будівлі у
зруйнованому стані внаслідок її
огляду.

Більше того, ці посилання
спростовуються згаданими вище планом
та технічним висновком, зробленим ЖЕК-1
/том 1, а.с. 156-157; 204-205/, які свідчать, що
житлово-експлуатаційній організації
було відомо, що за 8 років до складання
акту, що аналізується, підсобні
приміщення до квартири АДРЕСА_1
перебували у належному стані.

В обґрунтування цих посилань позивач
посилається також на посилання у
протесті в.о. прокурора міста Миколаєва
ОСОБА_6 від 24 грудня 2009 року /том 1, а.с. 5 -
7/.

Але цей протест не є доказом у
розумінні статті 57 ЦПК України, адже
сам по собі не свідчить про фактичні
обставини справи, але - лише про
наслідки такої оцінки прокурором; така
оцінка для прийняття рішення по суті
справи значення не має.

За такого суд вважає доведеним, що
станом на березень 2000 року статус,
технічний стан та склад квартири
АДРЕСА_1 порівняно з встановленими у
розділі "І" цього рішення не змінились.

5. Матеріали справи також свідчать, що 28
березня 2000 року ОСОБА_2 та інші мешканці
квартири АДРЕСА_1, що були прописані на
той час у квартирі /ОСОБА_4 та ОСОБА_3./
звернулись до органу приватизації із
заявою встановленого зразка про
приватизацію вказаної квартири. /том 1,
а.с. 10; 211/.

Внаслідок розгляду вказаної заяви було
видане розпорядження № 4733 від 29
березня 2000 року, а також свідоцтво про
право власності на вказану квартиру
/том 1., а.с. 11,210; 199/

Матеріали справи також свідчать, та
сторони не заперечують того, що з метою
розгляду цієї заяви відповідно до
вимог Закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" були
складені та зібрані такі документи:

? розрахунок площі квартири
(будинку), що безоплатно приватизується
/том 1, а.с. 9/;

? довідка про склад сім'ї наймача
ізольованої квартири (одноквартирного
будинку) та займані ним приміщення №
3398, виданої 21 березня 2000 року;

? витяг з рішення виконавчого
комітету Центральної районної ради
міста Миколаєва № 28 від 20 березня 1998
року "Про благоустрій квартир,
будівництво прибудов, закріплення
приміщень, змінення житлової та
загальної площі" /том 1, а.с. 18/

? довідки та відповіді щодо
підтвердження прописки позивачів у
вказані квартирі.

Матеріали справи також свідчать, що
інші документи задля розгляду вказаної
заяви не складались /том 1, а.с. 13 - 15/

6. При цьому, як свідчать матеріали
справи, 21 березня 2000 року ЖЕК-1 було
складено 2 довідки про склад сім'ї
наймача ізольованої квартири
(одноквартирного будинку) та займані
ним приміщення за одним номером 3398:

? перша /том 1, а.с. 8; 212/ - у якій
зазначалось, що квартира АДРЕСА_1
складається з 4 кімнат загальною
житловою площею 46,1 кв.м. (малось на
увазі - 2 житлові кімнати загальною
площею 23,0 кв.м., а також кімнати
підсобного приміщення у будівлі літер
"Г" у дворі будинку АДРЕСА_1 загальними
розмірами (3,9 х 7,9) м., площами 13,6 кв.м. та
9,10 кв.м.;

? друга /том 1, а.с.155; 207/ - у якій
зазначалось, що квартира АДРЕСА_1
складається з 2 кімнат загальною
житловою площею 23,0 кв.м., а також про те,
що за квартирою закріплене підсобне
приміщення літер "Г" у дворі будинку
АДРЕСА_1 загальними розмірами (3,9 х 7,9) м..

Позивач стверджує, що під час
приватизації квартири АДРЕСА_1 була
використана саме перша довідка.

Спираючись про таке, позивач стверджує,
що приватизація квартири була
здійснена на підставі недостовірних
документів, адже в дійсності ця довідка
реального складу квартири не
відображає.

Оцінюючи ці доводи позивача, суд виходе
з такого.

Так, статтею 251 ЦК України встановлений
трирічний строк позовної давності для
захисту порушеного права.

Позивач же звернувся до суду з
твердженням про неправомірність
видачі згаданої довідки та обставини
приватизації квартири через 11 років
після видачі оскаржуваної довідки.. В
той же час, як наголошено у пункті 137
рішення Європейського суду з прав
людини у справі «Волков проти України»,
яке є обов'язковим на території
України, строк давності забезпечує
правову визначеність та захищає
потенційних відповідачів від
застарілих вимог, які вкрай важко
спростувати, та дозволяє запобігти
несправедливості, що може виникнути
внаслідок рішень щодо подій, що мали
місце у далекому минулому, та на
підставі доказів, що з часом стають
неналежними та недостатніми (см. Stubbings
and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, Reports 1996
IV).

Це означає, що наведені обставини є
вочевидь недоведеними, адже надані
позивачем докази щодо подій 2000 року
/зокрема - щодо документів, які стали
підставою для приватизації квартир,
обставин їх видачі та використання
тощо/ є вочевидь неналежними та
недостатніми.

7. Таке, на думку позивача, тягне
визнання недійсними згаданих
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на житло.

Але з такими твердженнями позивача
погодитись неможливо.

Так, відповідно до статті 1 ЦПК України,
статті 16 ЦК України метою цивільного
судочинства є захист прав, свобод чи
інтересів фізичних осіб, прав та
інтересів юридичних осіб, інтересів
держави.

В цьому ж випадку очевидним є те, що сам
по собі факт видачі некоректної
довідки нічиїх прав або інтересів не
порушує.

Далі, внаслідок видачі довідки, зміст
якої оскаржуються, у власність
відповідачів ОСОБА_3 перейшла, зокрема,
будівля літер "Г" у дворі будинку
АДРЕСА_1 загальними розмірами (3,9 х 7,9) м.,
яке складалось з двох кімнат площами 13,6
кв.м. та 9,10 кв.м., а також приміщення
площею 5,4 кв.м..

При цьому, як доведено вище, ця будівля
є нічим іншим, як підсобним приміщенням
квартири АДРЕСА_1, на набуття власності
на яку в порядку приватизації
відповідачі мали право відповідно до
статей 1, 2 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду».

Отже, внаслідок відчуження на користь
відповідачів ОСОБА_3 будівля літер "Г" у
дворі будинку АДРЕСА_1 загальними
розмірами (3,9 х 7,9) м., яке складалось з
двох кімнат площами 13,6 кв.м. та 9,10 кв.м.,
а також приміщення площею 5,4 кв.м. права
позивача не порушені взагалі, отже,
підстави для їх захисту шляхом
визнання вказаних розпорядження та
свідоцтва про право власності є
відсутніми.

Більше того, прецедент не право
Конвенції визначило загальний підхід
для вирішення спорів щодо позбавлення
особи права власності, який передбачає,
зокрема, врахування принципу
пропорційності , тобто - з дотриманням
необхідного балансу між

будь-якими несприятливими наслідками
для прав, свобод та інтересів особи і
цілями, на досягнення яких спрямоване
це рішення.

В цьому випадку несприятливим
наслідком повернення спірного
приміщення у комунальну власність є
втрата відповідачами ОСОБА_3 власності
на житло, що охороняються Прецедентним
правом Конвенції, а отже - Законом
України «Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
Суду з прав людини».

Суд відзначає також, що права позивача,
що зазнають несприятливих наслідків, є
не тільки майновими, але - соціально
значимими, адже відповідачі
використовують це приміщення , для
власного житла, право на забезпечення
яким має соціальну вагу.

Відповідачу ж це приміщення, як
свідчать матеріали справи, потрібно
лише для його передачі у власність
іншій особі з його послідуючим
руйнуванням.

Отже, вимоги позивача вочевидь не
відповідають принципу пропорційності.

Але з такою оцінкою позивача
погодитись неможливо за такого.

Наведені обставини у їх сукупності
дають підстави для висновку про
необхідність відмови у позові.

Керуючись ст.10, 174, 213-215 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову - відмовити .

Рішення може бути оскарженим до
Миколаївського апеляційного суду
через Центральний районний суд міста
Миколаєва протягом 10 днів.

СУДДЯ
=АЛЄЙНІКОВ В.О.=

Мотивоване рішення виготовлене03.03.2014