Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24.02.2014
Провадження №2/425/17/14

Справа №425/2679/13-ц

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської
області, у складі:

головуючого - судді Коваленка Д.С.,

при секретарі - Малетич О.Є.,

за участю представника позивача:
ОСОБА_1, відповідача: ОСОБА_2,
представника відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, у приміщенні Рубіжанського
міського суду Луганської області,
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання договору
дарування недійсним правочином,
визнання договору дарування договором
купівлі-продажу, визнання покупцем за
договором купівлі-продажу та визнання
права власності,

В С Т А
Н О В И В:

До Рубіжанського міського суду
Луганської області із цивільним
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулась
ОСОБА_4, яка просила визнати недійсним
правочином - договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18 жовтня 2001 року,
визнати вказаний договір - договором
купівлі-продажу, за яким покупцем
визнати її, ОСОБА_4, та визнати за нею
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У судових засіданнях під час
розгляду справи по суті, брали участь
представник позивача: ОСОБА_1,
відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_5,
представник відповідача ОСОБА_2:
ОСОБА_3. Позивач, з дотриманням положень
частини 5 статті 74 Цивільного
процесуального кодексу України, про
день, час і місце проведення судових
засідань повідомлявся належним чином
через свого представника, але правом на
безпосередню участь у судових
засіданнях не скористався.

Представник позивача, безпосередньо у
судових засіданнях під час надання
пояснень вказував на те, що позов
підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що
між відповідачами насправді було
вчинено не договір дарування квартири,
а договір купівлі-продажу. При цьому,
оскільки грошові кошти на придбання
спірної квартири надала відповідачу:
ОСОБА_2 саме позивач: ОСОБА_4 у зв'язку з
тим, що саме вона і бажала придбати
спірну квартиру, її покупцем слід
визнати позивача. А тому, саме за ОСОБА_4
необхідно визнати право власності на
спірну квартиру.

Відповідач ОСОБА_2, безпосередньо у
судових засіданнях під час надання
пояснень вказувала на те, що позов не
підлягає задоволенню, оскільки з
відповідачем ОСОБА_5 вона уклала саме
договір дарування спірної квартири,
інших договорів з нею не укладала.
Грошові кошти, які надсилала їй
позивач, мали своїм призначенням
придбання ліків для їх рідної матері.

Представник відповідача ОСОБА_2:
ОСОБА_3, безпосередньо у судових
засіданнях під час надання пояснень
вказувала на те, що вимоги позивача про
визнання договору дарування недійсним
не підлягають задоволенню у зв'язку з
недоведеністю, у задоволенні вимог про
визнання договору дарування договором
купівлі-продажу - слід відмовити у
зв'язку з пропуском позовної

давності, вимоги про визнання позивача
покупцем спірної квартири є
необґрунтованими, а у задоволенні
позовних вимог в частині визнання
права власності на спірну квартиру за
позивачем слід відмовити за
відсутністю законних підстав.

Відповідач ОСОБА_5, безпосередньо у
судових засіданнях під час надання
пояснень позовні вимоги визнала у
повному обсязі. Подала про це письмову
заяву та просила проводити слухання
справи без її участі.

Суд на основі всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього
дослідження, кожного наявного у
матеріалах справи письмового та
речового доказу у вигляді лазерного
диску, окремо, а також у їх сукупності,
при цьому у співставленні та з оцінкою
показань свідків: ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, встановив
наступні обставини та відповідно до
них визначив такі правовідносини:

Дванадцятого жовтня 2001 року, ОСОБА_11
надіслала ОСОБА_2 1400 (одну тисячу
чотириста) німецьких дойч марок, які
були отримані ОСОБА_2 (а.с.6,13,138 та
показання ОСОБА_2, як свідка).

Вісімнадцятого жовтня 2001 року, ОСОБА_5
та ОСОБА_2 уклали договір дарування
квартири АДРЕСА_1. Вказаний договір був
укладений у письмовій формі,
засвідчений приватним нотаріусом
Рубіжанського міського нотаріального
округу ОСОБА_13 (№ у реєстрі 4870), а також
зареєстрований у Рубіжанському бюро
технічної інвентаризації 11 грудня 2001
року (а.с.44).

Восьмого липня 2010 року, ОСОБА_2 склала
заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом Рубіжанського міського
нотаріального округу Луганської
області ОСОБА_14 08 липня 2010 року і
зареєстрований у реєстрі за №1490,
відповідно до якого на випадок своєї
смерті, заповіла належну їй квартиру
АДРЕСА_1, своїй сестрі громадянці
ОСОБА_15 ОСОБА_11 (а.с.9).

Десятого липня 2010 року, ОСОБА_2
підписала підтвердження, написане
ОСОБА_11 на копії договору дарування
квартири АДРЕСА_1 (а.с.165).

Двадцять шостого червня 2012 року, ОСОБА_2
скасувала заповіт, посвідчений
приватним нотаріусом Рубіжанського
міського нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_14 08 липня 2010
року і зареєстрований у реєстрі за №1490,
яким заповідала на випадок своєї
смерті, своїй сестрі громадянці ОСОБА_15
ОСОБА_11, квартиру АДРЕСА_1 (а.с.45,9).

Сьомого серпня 2013 року, ОСОБА_4
звернулась до Рубіжанського міського
суду Луганської області з позовом, яким
оспорює дійсність укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договору дарування,
вважаючи його таким, що був вчинений
між ними для приховання іншого
правочину - договору купівлі-продажу,
за яким покупцем майна у вигляді
квартири АДРЕСА_1 слід визнати її, у
зв'язку з чим за нею необхідно визнати
право власності (а.с.2-4).

Із встановлених обставин вбачається,
що між відповідачами мали місце
цивільні (зокрема, зобов'язальні)
правовідносини з приводу дарування
нерухомого майна у вигляді квартири в
будинку, які виникли на підставі
правочину у вигляді договору. А
позивач, не будучи стороною вказаного
договору, заперечує його дійсність,
вважаючи його удаваним.

Враховуючи визначені судом
правовідносини, для вирішення спору,
суд застосовує такі норми
матеріального і процесуального права,
виходячи при цьому із наступних
мотивів:

Відповідно до положень статті 235
Цивільного кодексу України (надалі за
тестом - ЦК України) удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Виходячи із системного тлумачення
наведеної норми права, для її
використання, необхідним є те, щоб два
суб'єкти цивільних відносин вчинили
між собою два правочини, один з яких для
приховання

іншого, який вони насправді вчинили.
Отже, той правочин, який вони насправді
вчинили повинен передувати за часом
вчинення тому правочину, який його
приховує. При цьому, обидва правочини
повинні бути вчинені одними й тими ж
суб'єктами, між собою. Якщо під час
розгляду справи, суд встановить, що
другий за часом виникнення правочин
дійсно вчинено з метою приховати
перший правочин, суд має визнати, що
сторонами вчинено саме цей перший
правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
перший правочин. І тільки, якщо
правочин, який насправді вчинено його
сторонами, буде визнано таким, що
суперечить закону, суд повинен
ухвалити рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Необхідність використання положень
статті 235 ЦК України саме у такому
розумінні, підтверджується
роз'ясненнями Верховного Суду України,
що надані ним у пункті 25 Постанови №9
від 06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Таким чином, з огляду на зазначене та
те, що відповідно до положень частини 1
статті 60 Цивільного процесуального
кодексу України (надалі за текстом - ЦПК
України) кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимоги і
заперечень, крім випадків звільнення
від доказування - саме позивач повинен
довести наявність усіх обставин, що є
необхідними для застосування положень
статті 235 ЦК України.

Позивач посилається на те, що між
відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у 2001
році було вчинено два правочини:
договір купівлі - продажу квартири та
договір дарування. При цьому останній,
для приховання договору
купівлі-продажу, який вони насправді
вчинили.

Вирішуючи питання про те чи дійсно між
вказаними особами, як суб'єктами
цивільних відносин у 2001 році було
вчинено такі договори, суд виходить з
наступного:

Відповідно до положень частини 1 статті
58 Основ цивільного законодавства Союзу
РСР і Республік та статті 153 Цивільного
кодексу Української РСР (які діяли на
момент укладення договорів, які на
думку позивача мали місце) договір
вважається укладеним, якщо між
сторонами, в потрібній у належних
випадках формі, досягнуто згоди по всіх
істотних його умовах. Істотними є умови
про предмет договору, умови, які
визнані істотними законодавством або є
необхідними для договорів даного виду,
а також усі ті умови, відносно яких за
заявою однієї з сторін повинно бути
досягнуто згоди.

З огляду на зміст положень статей 224-240
Цивільного кодексу Української РСР та
74-78 Основ цивільного законодавства
Союзу РСР і Республік, які були
присвячені договору купівлі-продажу,
та встановлювали істотні умови
договору купівлі-продажу квартири як
нерухомого майна та вимоги щодо форми
такого договору, суд вважає, що позивач
не надав належних, достовірних та
допустимих доказів наявності тієї
обставини, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2, як
громадяни, досягли у належній для
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна формі (тобто у письмовій формі, із
засвідченням договору нотаріусом та
реєстрацією у виконавчому комітеті
Рубіжанської місцевої ради народних
депутатів) згоди щодо всіх істотних
умов договору купівлі-продажу спірної
квартири, та взагалі сам факт того, що
вказані суб'єкти цивільних відносин
мали намір вчинити між собою саме
договір купівлі-продажу, про що б
домовлялись саме між собою, як
продавець в особі власника майна, та
покупець в особі суб'єкта цивільних
відносин, який бажає його придбати. Не
підтверджується це і показаннями усіх
свідків, які були допитані у судових
засіданнях.

Натомість, належними, достовірними та
допустимими доказами, які є в
матеріалах справи (а.с.44 та показання
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7)
підтверджується, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2
вчинили між собою тільки один правочин
- договір дарування квартири АДРЕСА_1.
При цьому, досягнувши між собою згоди
щодо усіх істотних умов договору
даного виду, які були необхідними на
той час та у належній для цього формі.

За таких обставин, підстави для
застосування положень статті 235 ЦК
України відсутні, а тому для визнання
вказаного договору дарування -
удаваним правочином, а також договором
купівлі-продажу, із застосуванням
вказаних у цій статті правових
наслідків, не має підстав.

І саме тому, на підставі положень
частини 4 статті 174 ЦК України, вважаючи,
що визнання відповідачем ОСОБА_5
суперечить закону, суд відмовляє
ОСОБА_5 у прийнятті визнання нею позову.

Відповідно до положень частини 3 статті
215 Цивільного кодексу України (надалі
за тестом - ЦК України), якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Застосовуючи наведену норму права, суд
враховує роз'яснення, що надані
Пленумом Верховного Суду України в
абзаці 5 пункту 5 Постанови №9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
яких вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена заінтересованою особою, права
та законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Відповідно до положень статті 15 ЦК
України, кожна особа має право на
захист саме свого цивільного права у
разі його порушення, невизнання або
оспорювання, чи свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду, але за захистом саме своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

З огляду на встановлені судом
обставини та докази, що є в матеріалах
справи, суд вважає, що позивачем не
доведено факт того, що договором
дарування, укладеним між
відповідачами, були порушені,
невизнані або оспорені будь-які його
цивільні права чи законні інтереси. А
тому, суд вважає, що у позивача відсутнє
право чи законний інтерес, які
необхідно було б захистити тим
способом захисту, який обрав та просить
позивач.

Тому, у задоволенні позову слід
відмовити у повному обсязі.

Керуючись статтями
1-11,15,18,57-64,158-196,208,209,212-215 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2
та ОСОБА_5 про визнання договору
дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного
між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18 жовтня 2001 року -
недійсним правочином, про визнання
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 18
жовтня 2001 року - договором
купівлі-продажу, про визнання ОСОБА_4
покупцем за таким договором, а також
про визнання за ОСОБА_4 права власності
на квартиру АДРЕСА_1, - відмовити у
повному обсязі.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Луганської області
через Рубіжанський міський суд
Луганської області протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення рішення - з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя -
Д.С.
Коваленко