П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України у складі:

Головуючого Яреми А.Г.Суддів:Патрюка
М.В., Григор'євої Л.І.,Лященко Н.П.,
Онопенка В.В.,Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,
Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко
В.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання
правочинів недійсними та витребування
майна з чужого незаконного володіння
за заявою ОСОБА_11 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_11 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 та ОСОБА_15 про визнання
правочинів недійсними та витребування
майна з чужого незаконного володіння.
Позивач зазначав, що йому на праві
власності належали квартири АДРЕСА_1. 20
травня 2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_16 від його імені на ім'я
ОСОБА_12 видано довіреність, згідно з
якою останньому надано право продажу
належних йому, ОСОБА_11, квартир. На
підставі цієї довіреності ОСОБА_12 від
його імені 17 листопада 2010 року уклав з
ОСОБА_13 договори купівлі-продажу, за
якими відчужив на користь останнього
належні йому, ОСОБА_11, зазначені вище
квартири. 21 грудня 2010 року ОСОБА_13
продав квартиру № 9 ОСОБА_17, а 22
грудня 2010 року квартири № 7 та 8 ОСОБА_18,
які в подальшому на підставі
договорів дарування відчужили їх
ОСОБА_15 та ОСОБА_14 відповідно. Позивач
посилався на те, що він не видавав
довіреності на ім'я ОСОБА_12 на
відчуження належних йому квартир та
отримання дублікатів
правовстановлюючих документів на них.
Із ОСОБА_12 він взагалі не знайомий.
Наміру відчужувати своє майно він не
мав. На підставі викладеного позивач
просив суд визнати недійсними: видану 20
травня 2010 року від його імені
ОСОБА_12 довіреність на право
відчуження належних йому, ОСОБА_11,
квартир; договори купівлі-продажу
квартир АДРЕСА_1 укладені 17 листопада
2010 року від його імені ОСОБА_12 з ОСОБА_13;
а також зобов'язати ОСОБА_14 повернути
йому квартири №№ 7 та 8, а ОСОБА_15 -
квартиру № 9 в будинку по АДРЕСА_1

Рішенням Балаклавського районного
суду м. Севастополя від 26 жовтня 2012 року
у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м.
Севастополя від 8 квітня 2013 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення
про задоволення позову. Визнано
недійсним довіреність, видану 20 травня
2010 року ОСОБА_12 від імені ОСОБА_11;
договори купівлі-продажу квартир
АДРЕСА_1, укладені 17 листопада 2010 року
від імені ОСОБА_11 ОСОБА_12 з ОСОБА_13
Витребувано у ОСОБА_14 на користь
ОСОБА_11 квартири АДРЕСА_1 а у ОСОБА_15
також на користь ОСОБА_11 квартиру № 9 в
цьому ж будинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 вересня 2013
року рішення апеляційного суду
скасовано, а рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

У заяві про перегляд Верховним Судом
України судового рішення суду
касаційної інстанції ОСОБА_11 просить
скасувати судове рішення касаційного
суду й залишити в силі рішення суду
апеляційної інстанції, посилаючись на
неоднакове застосування судом
касаційної інстанції статей 203, 215 та 388
ЦК України, що потягло ухвалення різних
за змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді Верховного
Суду України, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у заяві
доводи, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України дійшла
висновку, що заява підлягає
задоволенню частково.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 360-4 ЦПК
України Верховний Суд України скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої п. 1 ст. 355 ЦПК України,
якщо установить, що воно є незаконним.

Предметом судового розгляду є спір про
визнання правочинів щодо відчуження
об'єктів нерухомого майна недійсними з
підстав відсутності у відчужувача волі
на їх вчинення та витребування цих
об'єктів з чужого незаконного
володіння.

Відповідно до п.п. 2 та 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України власник має право витребувати
своє майно від добросовісного набувача
в тому разі, якщо майно було викрадене в
нього або вибуло з його володіння не з
його волі іншим шляхом.

У випадку, якщо майно вибуло з
володіння власника на підставі
вчиненого правочину перевірці судом
при вирішенні справи підлягає чинність
правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема,
згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Недотримання цієї
вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є
підставою недійсності правочину.

Судом установлено, що ОСОБА_11 на праві
власності належали квартири АДРЕСА_1. 20
травня 2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_16 від імені ОСОБА_11 ОСОБА_12
було видано довіреність, якою
останньому надано право відчужити
належні ОСОБА_11 квартири. Діючи на
підставі цієї довіреності від імені
ОСОБА_11 ОСОБА_12 17 листопада 2010 року
належні ОСОБА_11 зазначені вище
квартири продав ОСОБА_13 21 грудня 2010
року ОСОБА_13 продав квартиру № 9
ОСОБА_17, а 22 грудня 2010 року продав
квартири № 7 та 8 ОСОБА_18, які в
подальшому на підставі договорів
дарування відчужили ці квартири
ОСОБА_15 та ОСОБА_14 відповідно.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_11
посилався на те, що наміру продавати
належні йому квартири не мав,
довіреність на ім'я ОСОБА_12 не видавав,
квартири відчужені всупереч його волі.

Вирішуючи питання про наявність чи
відсутність в учасника правочину
волевиявлення на його вчинення, суду
слід виходити з ретельного дослідження
наявних у справі доказів як кожного
окремо, так і їх в сукупності.

Зокрема, у разі вчинення правочину
представником суду слід з'ясувати, чи
був наділений представник його
довірителем повноваженнями на
вчинення правочину, чи діяв він в межах
наданих йому повноважень, а якщо ні, то
чи схвалив в подальшому довіритель
укладений представником в його
інтересах правочин.

В матеріалах справи наявні докази про
те, що паспорт на ім'я позивача ОСОБА_11,
на підставі якого нотаріус
встановлювала його особу під час
посвідчення довіреності на ім'я ОСОБА_12
з правом відчуження квартир насправді
ОСОБА_11 не видавався (а.с. 281; 331-332). У
цьому паспорті місце народження
ОСОБА_11 зазначено м. Москва (а.с. 287), хоча
згідно зі свідоцтвом про народження та
паспортом громадянина РФ ОСОБА_11 є
уродженцем х. Новомаксимівського
Суровикинського району Волгоградської
області (а.с. 61-64; та арк. 15, 21, 290
кримінальної справи).

Відповідно до довідки, виданої за
місцем роботи ОСОБА_11, у день видачі ним
довіреності в одній з нотаріальних
контор м. Києва фактично він знаходився
на своєму робочому місці в м. Москві
(арк. кримінальної справи 27).

Державна прикордонна служба України
даних про перетинання в той час ОСОБА_11
державного кордону України не виявила
(а.с. 283).

Усі договори купівлі-продажу належних
ОСОБА_11 квартир укладались не на
підставі оригіналів
правовстановлюючих документів на них,
які знаходились у ОСОБА_11, а на підставі
їх дублікатів (а.с. 91, 112, 113).

Під час проведення ставки віч-на-віч в
рамках розслідування кримінальної
справи, порушеної за фактом шахрайства,
ОСОБА_11 і ОСОБА_12 ствердили, що раніше
ніколи один з одним не зустрічалися та
знайомими не були (а.с. 208-210).
Більш того, ОСОБА_12 ствердив, що
довіреність на відчуження квартир йому
видав не ОСОБА_11, а інша особа, яка
назвалася ОСОБА_11

Висновок спеціаліста за № 2/59 від 31
травня 2011 року (арк. кримінальної
справи 176-178) та судової почеркознавчої
експертизи за № 2/253 від 6 жовтня 2011 року
(а.с. 139-140) зводяться до того, що підписи
від імені ОСОБА_11 на довіреності
виконані ймовірно не ним.

Належна оцінка зазначених доказів у їх
сукупності має значення для
встановлення тих фактичних обставин
справи, від яких залежить правильність
вирішення справи, а саме питання про
те, чи мав намір ОСОБА_11 відчужити
належні йому квартири, чи наділяв він
повноваженнями щодо їх відчуження
ОСОБА_12, чи діяв останній в інтересах
ОСОБА_11, чи відповідали ці дії волі
ОСОБА_11 та чи схвалив ОСОБА_11 в
подальшому вчинені від його імені
правочини.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції, з чиїми
висновками погодився касаційний суд,
виходив із того, що особу ОСОБА_11
нотаріус встановила на підставі
наданого їй паспорта, висновок
експерта про те, що підпис на
довіреності про надання ОСОБА_12 права
на відчуження квартири виконаний не
ОСОБА_11, не є категоричним. За таких
обставин суд вважав недоведеним
відсутність волевиявлення ОСОБА_11 при
укладені спірного правочину.

Однак, без ретельного дослідження та
належної правової оцінки зазначених
вище доказів у їх сукупності такий
висновок не можна вважати
обґрунтованим. Не встановивши, чи
фактично ОСОБА_11 мав намір відчужувати
належні йому спірні квартири та чи
відповідає їх відчуження його волі, суд
передчасно ухвалив рішення, яке
законним вважати не можна.

Разом з тим, без належного встановлення
зазначених вище фактичних обставин,
які мають правове значення для
вирішення справи, зробити висновок про
те, чи правильно застосовано судом
ст.ст. 203, 215, 388 ЦК України неможливо.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 4 квітня 2012 року,
13 червня 2012 року та22 жовтня 2012 року,
постановлених у справах з подібних
правовідносин, на які як на приклади
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права посилається у
своїй заяві ОСОБА_11, касаційний суд
виходив із того, що оскільки судами
попередніх інстанцій встановлено
відсутність волевиявлення сторін при
видачі довіреностей, то відповідно до
положень ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК
України є підстави для визнання
правочинів недійсними.

Таким чином, оскільки рішення суду
касаційної інстанції у справі, яка
переглядається, є незаконним, його
відповідно до вимог ч. 2 ст. 360-4 ЦПК
України слід скасувати.

Керуючись п. 1 ст. 355, п. 1 ч. 1 ст. 360-3, ч. 2 ст.
360-4 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 вересня 2013
року скасувати і передати справу на
новий касаційний розгляд.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій п. 2 ч. 1
ст. 355 ЦПК України.

Головуючий А.Г. Ярема Судді М.В. Патрюк
Л.І. Григор'єва В.І. Гуменюк Н.П.
Лященко В.В. Онопенко Л.І. Охрімчук
Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін В.М. Сімоненко