інстанції Дутчака І.М.Провадження №
22-ц/780/302/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

19 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого судді Лащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

при секретарі Цицюрському А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 17 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1, яка
діє у своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка
діє у своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у
справах дітей та сім`ї Броварської
міської ради Київської області про
вселення до частини житлового будинку,

встановила:

У квітні 2008 року ОСОБА_9, ОСОБА_1,
яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2
звернулись в суд з позовом до ОСОБА_3
про вселення в житловий будинок
АДРЕСА_1 і усунення перешкод в
проживанні у цьому будинку.

В обґрунтування позову зазначали, що
відповідачка є власником 11/20 частин
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування від 5 листопада 1997 року,
інша частина будинку є відокремленою і
належить сторонній особі. Він та його
неповнолітній син у спірному будинку
проживали з народження, а також у ньому
зареєстровані, а ОСОБА_1 у будинку
проживала без реєстрації з 1996 року.
Починаючи з весни 2007 року відносини з
відповідачкою у них почали псуватися,
з підстав того, що відповідачка
вирішила, що у частині будинку, в якій
вони проживають, має проживати її
дочка, та з метою виселення звернулась
з позовом про їхнє виселення, однак в
задоволенні її позовних вимог було
відмовлено.

Крім того, у листопаді 2007 року вона
самовільно зламала вхідні двері в ту
частину будинку, де вони проживали,
змінила двері на броньовані, чим
позбавила їх можливості потрапити до
будинку та вони з цього часу змушені
проживати в іншому житловому
приміщенні.

Не погоджуючись із заявленим позовом,
ОСОБА_3 звернулась до суду із
зустрічним позовом, в обгрунтування
якого зазначала, що вона на підставі
договору дарування частини будинку від
5 листопада 1997 року є його власником.
У належному їй будинку проживають
та зареєстровані, крім неї, також її
мати - ОСОБА_4, дочки ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
зять ОСОБА_8, онук - ОСОБА_7

Оскільки ОСОБА_9, ОСОБА_1 та
неповнолітній ОСОБА_2 добровільно
залишати житлову площу у її будинку та
вибути на постійне місце проживання за
місцем будівництва свого житлового
будинку, крім того до квітня 2007 року не
вносили плату за комунальні послуги, що
є підставою для розірвання договору
найму житла, просила визнати їх такими,
що втратили право користування
жилим приміщення. Також зазначала, що
з квітня 2007 року позивачі у спірному
будинку не проживають без поважних
причин, оскільки забрали свої речі та
переїхали проживати за адресою
Петровського, 70 у м. Бровари, тому
проcила визнати їх такими що втратили
право на користування спірним житлом,
оскільки без поважних причин не
проживали у ньому більше одного року.

Рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської
області від 24 листопада 2009 року в
задоволенні позову ОСОБА_9, ОСОБА_1 в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 про вселення
до спірного будинку АДРЕСА_1
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням в 1120 частині житлового
будинку АДРЕСА_1 у зв»язку з
відсутністю їх за вказаною житловою
площею більше одного року без
поважних причин відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 4 березня 2010 року
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 24 листопада
2009 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 8 лютого 2012 року
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 24
листопада 2009 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 4 березня 2010 року в частині відмови
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9,
ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 про вселення
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 жовтня 2013
року, залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 11 грудня 2013 року, позовну заяву
залишено без розгляду з підстав,
передбачених п.5 ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду від 17 жовтня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_1, яка діє у своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка
діє у своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, служба у
справах дітей та сім»ї Броварської
міської ради Київської області про
вселення до частини житлового будинку
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального прав.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення
на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
з ухваленням нового рішення є, зокрема,
неповне з"ясування судом обставин, що
мають значення для справи, а також
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу
під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності, тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих відносин.

Відмовляючи ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2, в задоволенні
позовних вимог про вселення, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачами
не надано належних доказів на
підтвердження своїх доводів щодо
законного вселення та проживання у
спірному будинку, що позивачі
добровільно в квітні 2007 року вибули із
займаних ними спірних жилих приміщень,
які на праві власності належать
відповідачу ОСОБА_3, на інше постійне
місце проживання, позивачка ОСОБА_1 має
на праві власності інше житло, жиле
приміщення, в яке позивачі просять їх
вселити, зайнятті іншими особами, а
також наявність між сторонами
неприязних стосунків.

З такими висновками суд апеляційної
інстанції не може погодитися, оскільки
такі висновки не відповідають
фактичним обставинам справи та судом
неправильно застосовані норми
матеріального права.

За змістом ст. ст. 64, 156 ЖК України
члени сім»ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не
було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

До членів сім»ї власника будинку
(квартири) належать: дружина
власника, їх діти і батьки. Членами
сім»ї власника може бути визнано й
інших осіб, якщо вини постійно
проживають разом з
власником і ведуть з ним спільне
господарство. За згодою власника
будинку(квартири) член його сім»ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім»ї. На
вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника
не потрібно.

При вирішення питання щодо набуття
членами сім»ї наймача права
користування жилим приміщенням,
необхідно перевірити, чи в
установленому законом порядку
поселилися члени сім»ї в спірне
житло та чи не зберігають вони за
собою право користування іншим
житлом тощо.

Таким чином, при розгляді спорів про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з»ясувати чи вселені вони у
встановленому законом порядку.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 на праві
приватної власності належить 11/20
частин житлового будинку АДРЕСА_1 а
також земельна ділянка площею 0, 0685 га,
яка розташована за вищевказаною
адресою на підставі договору дарування
від 5 листопада 1997 року,
укладеного з матір»ю сторін - ОСОБА_4

Згідно даних будинкової книги на
домоволодіння АДРЕСА_1 в спірному
будинку зареєстровані ОСОБА_9, його
неповнолітній син - ОСОБА_2, ОСОБА_3, її
дочки ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також онук
- ОСОБА_7

ОСОБА_9 зареєстрований у спірному
будинку з 30 червня 1981 року, а його
дружина ОСОБА_1 проживає у будинку з
1996 року без реєстрації.

Після проходження служби у лавах
Збройних Сил України, ОСОБА_9 у 1996 році
вселився в спірну частину будинку,
облаштував окремий вхід до неї та
проживає у частині цього будинку
разом із своєю родиною. З матеріалів
справи вбачається, що будинок належав
його матері на праві власності, у цьому
ж будинку у нього народився син, який
там зареєстрований.

Сторонами по справі не були надані суду
докази того, що на вселення ОСОБА_1 до
спірного будинку була згода власника,
ОСОБА_4, як і докази відсутності такої
згоди. Проте ні мати сторін ОСОБА_4,
будучи власником спірного будинку на
час вселення позивачки, ні
відповідачка, протягом тривалого часу
не заперечували проти проживання
позивачів у будинку і відповідно не
оспорювали реєстрацію ОСОБА_9
та ОСОБА_2 у будинку та проживання
позивачки ОСОБА_1 без реєстрації з 1996
року.

Починаючи з 2007 року між сторонами
почали виникати спори щодо
користування житловий будинком, про що
свідчить пред'явлення ОСОБА_3 позову до
ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення та
відшкодування моральної шкоди.
Рішенням Броварського міськрайонного
суду від 13 вересня 2007 року, яке набрало
законної сили 24 вересня 2007 року, в
задоволенні позову про виселення
ОСОБА_3 було відмовлено. По даній справі
відповідачка ОСОБА_3 також заявляли
зустрічний позов про визнання
позивачів такими, що втратили право
користування спірним житлом, оскільки
без поважних причин не проживали у
ньому більше одного року. У
задоволенні вказаних позовних вимог
ОСОБА_9 також було відмовлено.

З урахуванням зазначених обставин
відсутні підстави вважати, що позивачі
добровільно в квітні 2007 року вибули із
займаних ними спірних жилих приміщень,
які на праві власності належать
відповідачу ОСОБА_3, на інше постійне
місце проживання.

За таких обставин позовні вимоги про
вселення ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2 підлягають
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст.. 309
ЦПК України скасуванню, з ухваленням
нового рішення про вселення в частину
будинку, в якій позивачка з дитиною і
проживала.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів,

вирішила::

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 17 жовтня 2013 року скасувати,
ухвалити по справі нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє у
своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_2, до ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка
діє у своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_7, ОСОБА_8, Служба у
справах дітей та сім`ї Броварської
міської ради Київської області про
вселення до частини житлового будинку
задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 11/20
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 58,2 кв.м., житловою
площею 24,6 кв.м., а саме в приміщення:
вітальню 2-1 площею 10.0 кв.м., жилу кімнату
2-2 площею 16,1 кв.м., жилу кімнату 2-3 площею
8,5 кв.м., коридор 2-4 площею 9,0 кв.м., кухню
2-5 площею 9, 5 кв.м. та кладову 2-6 площею 5,1
кв.м., які на праві власності належать
ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді