ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Справа № 362/7205/13-ц
Провадження № 2/362/486/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2014 року Васильківський
міськрайонний суду Київської області в
складі: головуючого - судді Корнієнка
С.В., при секретарі - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Василькові
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з
позовом, в якому просить стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість за договором кредиту №
К2А3RX0480033 від 1.09.06 в сумі 44211,72грн.,
оскільки останній взяті на себе
зобов'язання по погашенню кредиту та
сплаті відсотків за договором кредиту
повністю не виконав, в зв'язку з чим
станом на 8.10.13 утворилась
заборгованість за кредитом в
зазначеному розмірі. Крім того просить
суд стягнути на його користь судові
витрати у справі.

Представник позивача подав заяву
про можливість слухання справи за його
відсутності, проти ухвалення заочного
рішення не заперечує.

Відповідач, будучи належно
повідомленим, до суду не з'явився,
причини неявки суду не повідомив.

В зв'язку із зазначеним, зі згоди
позивача, суд ухвалює рішення при
заочному розгляді справи, що
відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку про відмову в позові,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 та ч.
1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію або утримуватися від певної
дії, а кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612, ЦК
України зобов'язання має виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог закону, інших актів
цивільного законодавства, а при
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін). У разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом. Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не пропустив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором.

Згідно положень ст. 629 ЦК України
договір є обов'язків до виконання
сторонами.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК
України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Суд також враховує положення
ст.ст.610 та 625 ЦК України, відповідно до
яких порушенням зобов'язання є його
невиконання, боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно з вимогами ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику -
грошові кошти, у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем у строк та в
порядку, що встановлені договором.

У відповідності до вимог ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

З огляду матеріалів справи
вбачається, що 1.09.2003 року за заявою №
К2А3RX0480033 відповідачем отримано
споживчий строковий кредит на термін з
1.09.2006 року по 1.09.2007 року у розмірі
3118,5грн. на придбання товару.

Враховуючи, що на підставі
зібраних по справі доказів
установлено, що позивач
взяті на себе зобов'язання за укладеним
з відповідачем, що є кредитною
установою, договором щодо повернення
отриманих у кредит коштів не виконує,
суд дійшов висновку про
обґрунтованість вимоги позивача про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором від 1.09.2006
року.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів", договір про надання
споживчого кредиту укладається між
кредитодавцем та споживачем,
відповідно до якого кредитодавець
надає кошти (споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Пунктом 7 ч. 13 ст. 11 цього Закону
передбачено, що кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Загальна позовна давність у
відповідності до положень ст. 257 ЦК
України встановлюється тривалістю у
три роки.

Згідно до положень п. 31 постанови
пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012
року "Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
роз'яснено, що враховуючи положення п. 7
ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист
прав споживачів", суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
"Про захист прав споживачів"
застосовуються й до додаткових вимог
банку (іншої фінансової установи).

Зі змісту ч. 4 ст. 267 ЦК України
вбачається, що сплив позовної давності
є підставою для відмови у позові.

Суд критично ставиться до
стверджень позивача щодо встановлення
до спірного кредитного договору 50
річного строку позовної давності з
наступних підстав.

Так, у відповідності до положень
ст.259 ЦК України, позовна давність
дійсно може бути збільшена за
домовленістю сторін, про що
укладається договір у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів
справи, 50 річний строк позовної
давності до банківських послуг
позивачем зазначений в загальних
умовах та правилах надання банківських
послуг, що підписані лише головою
правління ПАТ «ПриватБанк».

Таким чином, оскільки відповідачу
позика надавалась на споживчі потреби
на строк до 1.09.2007 року, а
позивач звернувся до суду із позовною
заявою про стягнення заборгованості за
кредитним договором лише 11.12.2013 року,
тобто після спливу трьохрічного строку
звернення до суду за захистом
порушеного права, суд дійшов висновку
про відмову у позові з підстав,
передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 509, 525,526,530,611,612,623,629, 1054
ЦК України, ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212- 215, 218, 223,
224,294, ч. 4 ст.295 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволені позову публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» відмовити.

Рішення може бути переглянуте
Васильківським міськрайонним судом за
письмовою заявою відповідача поданою
до Васильківського міськрайонного
суду протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги або закінченню
апеляційного провадження.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області через
Васильківський міськрайонний суд
Київської області шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Корнієнко С.В.