Справа №489/9264/13-ц 11.02.2014 11.02.2014 11.02.2014
Провадження №22ц/784/639/14 Головуючий в
першій інстанції Губницький Д.Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Бакуті Т.В.,

за участю позивачки ОСОБА_3,

представника позивачки ОСОБА_4,

відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відповідачів
ОСОБА_8,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 09 січня 2014 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

про стягнення грошової компенсації за
частку у спільному майні, припинення
права власності та визнання права
власності,

ВСТАНОВИЛА:

28 жовтня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, який в подальшому
уточнила, до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про стягнення грошової компенсації за
частку у спільному майні в розмірі 204 810
грн., припинення права власності та
визнання права власності.

Позивачка зазначала, що згідно рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 29 липня 2010 року їй на
праві власності належить 25/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_5
визнано право власності на 64/100 частин
спірного будинку, за ОСОБА_7 та ОСОБА_6
по 11/200 частин вказаного будинку. При
розгляді у Ленінському районному суді
м. Миколаєва її позову про реальний
розподіл житлового будинку та
визначення порядку користування
земельною ділянкою була проведена
судова будівельно-технічна експертиза,
відповідно до якої реальний розподіл
спірного житлового будинку, згідно
ідеальних часток сторін в
домоволодінні є неможливим, а оціночна
вартість даного будинку становить 819 240
грн. Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 28 грудня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 28 грудня 2012 року в
задоволенні її позову про реальний
розподіл житлового будинку та
визначення порядку користування
земельною ділянкою відмовлено в
зв'язку з неможливістю виділу у натурі
частки із спільного майна. Рішення
набрало законної сили.

Посилаючись на вказане та те, що
спільне володіння і користування
будинком є неможливим, просила
стягнути з відповідачів, пропорційно
їх частинам у праві власності на
житловий будинок, грошову компенсацію
вартості її частки в розмірі 204 810 грн.
Також просила визнати за відповідачами
право власності на 25/100 частин спірного
будинку, належних їй на праві
власності, пропорційно їх часток.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її позову
в повному обсязі. На думку апелянта
рішення суду ухвалено без з'ясування
всіх обставин справи та з порушенням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивачки, її представника,
відповідачів та представника ОСОБА_7,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали місцевого суду
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
відсутності згоди інших співвласників
житлового будинку на сплату позивачці
компенсації вартості її частки.

Між тим, з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки вони не
відповідають дійним обставинам справи
і вимогам матеріального права, що
відповідно до п. п. 3, 4 ст. 309 ЦПК України
є підставою для скасування оспорюємого
рішення і ухвалення нового рішення.

За положеннями ст. ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК
України всі громадяни є рівними у своїх
правах, усім власникам забезпечуються
рівні умови здійснення цих прав, у тому
числі щодо захисту права спільної
часткової власності.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається гл. 26 ЦК України
з урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники мають
рівні права.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Якщо виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу),
співвласник, який бажає виділу, має
право на одержання від інших
співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки. Компенсація
співвласникові може бути надана лише
за його згодою.

Заперечуючи про позову про стягнення
компенсації за частку в спільному
будинку, відповідачі посилались на
відсутність у них таких коштів та
потреби у набутті права власності на її
частку.

Проте, право співвласника на виділ
частки зі спільного майна шляхом
отримання грошової компенсації
вартості частки в майні не може бути
обмежене іншими співвласниками й
такому його праву співвласника, що
виділяється, кореспондується обов'язок
інших співвласників сплатити грошову
компенсацію частки, розмір якої
визначається з дійсної вартості майна
на час розгляду справи судом.
Обов'язковою умовою призначення
грошової компенсації є лише згода
співвласника, який заявив вимоги про
виділ частки.

Тому, висновок суду, що відсутності
згоди інших співвласників житлового
будинку на сплату позивачці
компенсації вартості її частки є
підставою для відмови в задоволенні
позову, не відповідає вимогам закону.

Крім того, у своїх запереченнях
відповідачі також указували на те, що
оцінка спірного будинку не відповідає
його дійсній вартості на час розгляду
справи.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» при неможливості виділу
частки будинку в натурі або
встановлення порядку користування ним,
власнику, що виділяється, за його
згодою присуджується грошова
компенсація. Розмір грошової
компенсації визначається за угодою
сторін, а при відсутності такої згоди -
судом по дійсній вартості будинку на
час розгляду справи.

Під дійсною вартістю будинку
розуміється грошова сума, за яку він
може бути проданий в даному населеному
пункті чи місцевості. Для її визначення
при необхідності призначається
експертиза.

З матеріалів справи вбачається, що
визначаючи розмір компенсації за свою
частку, позивачка виходила із вартості
спірного будинку встановленою
висновком судової
будівельно-технічної експертизи від 11
квітня 2012 року, яка була проведена по
справі за її позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6
та ОСОБА_7 про реальний розподіл
спірного будинку (а.с. 64).

Тобто, розмір компенсації позивачкою
визначено за вартістю будинку станом
на квітень 2012 року (1 рік 9 місяців тому).
З клопотанням про призначення
експертизи щодо визначення дійсної
вартості будинку на час розгляду цієї
справи позивачка в судах першої та
апеляційної інстанції не зверталась.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Таким чином, позивачкою не доведені
підстави своїх вимог щодо розміру
компенсації за частку у спільному
майні, а тому в задоволенні позову
необхідно відмовити саме з зазначених
підстав.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 303, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 січня 2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 про
стягнення грошової компенсації за
частку у спільному майні, припинення
права власності та визнання права
власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді