Справа № 454/2359/13
Головуючий у 1 інстанції: Пахут С.О.
Провадження № 22-ц/783/2096/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

при секретарі:
Ясиновській Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та Державного підприємства
«Львіввугілля» на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 10 грудня 2013
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сокальського
районного суду Львівської області від
10 грудня 2013 року частково задоволено
позов ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Львіввугілля», з участю
третьої особи Державного підприємства
«Центрально-Західна компанія
«Вуглеторфреструктуризація»
Західно-Українська виконавча дирекція
з ліквідації шахт», про відшкодування
моральної шкоди.

Стягнуто з Державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 4 000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2
та відповідач Державне підприємство
«Львіввугілля».

ОСОБА_2 оскаржив дане рішення, оскільки
не погоджується з ним в частині
розміру визначеної судом моральної
шкоди. Вважає, що районний суд порушив
норми матеріального та
процесуального права, не врахував
ступінь фізичних і моральних страждань
позивача, їх тривалість і тяжкість,
істотність вимушених змін у життєвих
стосунках, наслідків, що наступили
внаслідок ушкодження здоров'я та
вимоги п. 9 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.05.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», ч.2 ст.440-1 ЦК Української РСР (1963
р.), а також положення п.11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 472 від 23.06.1993 р. (в редакції, яка діяла
на момент встановлення йому стійкої
втрати працездатності).

Просить змінити рішення суду першої
інстанції в частині розміру моральної
шкоди та ухвалити нове рішення, яким
стягнути з ДП «Львіввугілля» на його
користь 30 000 грн. на відшкодування
моральної шкоди .

В апеляційній скарзі Державне
підприємство «Львіввугілля» зазначає,
що оскаржуване рішення є незаконним,
винесеним з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вказує, що суд першої інстанції не взяв
до уваги положення п.38 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 472 від 23.06.1993 р., що діяли на час
спірних правовідносин, відповідно до
якого право на отримання потерпілим
виплат на відшкодування шкоди настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.
Також вважає, що судом не враховано, що
правонаступником шахти ім. Героя
радянського Союзу А.В. Лопатіна(в
подальшому шахта №1
«Червоноградська»), де позивач
відпрацював 17 років 3 місяці, є ДП
«Центрально-Західна компанія
«Вуглеторфреструктуризація»
Західно-Українська виконавча дирекція
з ліквідації шахт».

Крім того апелянт зазначає, що районний
суд не з'ясував підтвердження факту
заподіяння моральних страждань або
втрат немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, з чого позивач виходив
при оцінці заподіяної шкоди. Також
вказує, що позивачем пропущено строк
позовної давності для звернення до
суду з даним позовом.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, у тому числі
і апелянтів, котрі належним чином
відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК
України повідомлені про час та місце
розгляду справи, але не з'явилися в
судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційних скарг, виходячи із
наступного.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2 в
період 1979-1996 років працював у шкідливих
умовах на підприємствах ДП
«Львіввугілля».

За час виконання своїх посадових
обов'язків позивач внаслідок
погіршення стану здоров'я неодноразово
звертався за отриманням медичної
допомоги до медичних закладів, що
підтверджується витягами з медичних
карток.

Згідно виписки із історії хвороби № 803,
позивачу встановлено діагноз:
пневмоконіоз, дефартроз колінних
суглобів - захворювання професійне.

Відповідно до акта розслідування від
12.07.1996 року професійне захворювання
виникло у позивача в результаті
контакту з вугільно-породним шахтним
пилом на протязі 17 років 6 місяців
підземного стажу роботи в положенні на
колінах. Причиною виникнення
професійного захворювань є
вугільно-породний шахтний пил в
значеннях вище ГДК: 40-160 мг/м3, вміст
вугільного SiO2 вугільно-породний 0,5-8 %.

13.09.1996 року висновком обласної МСЕК
позивачу вперше встановлено третю
групу інвалідності та 40% втрати
працездатності.

Згідно довідок міжрайонної
спеціалізованої профпатологічної МСЕК
від 28.09.2004 року ОСОБА_2 безтерміново
встановлено третю групу інвалідності
та 45 % втрати професійної
працездатності.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про
охорону праці» від 14.10.1992 року
відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
або шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його нормальних життєвих
зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Під моральною втратою
потерпілого вважається страждання,
заподіяні працівникові внаслідок
фізичного або психічного впливу, що
призвело до погіршення або позбавлення
можливості реалізації ним своїх звичок
і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.
Відшкодування моральної шкоди можливе
без втрати потерпілим працездатності.
Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Згідно із п.1 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 23 червня 1993 року
№472, власник підприємства, установи і
організації (надалі - підприємство)
або уповноважений ним орган (надалі -
власник) несе матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
працівникові каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому внаслідок фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Власник
звільняється від відшкодування шкоди,
якщо доведе, що шкода заподіяна не з
його вини, а умови праці не є
причиною моральної шкоди.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4
роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя,
обов'язок по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.
Умови відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, передбачені
укладеним сторонами контрактом, які
погіршують становище працівника
порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП
чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9
КЗпП є недійсними.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності( в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст.137-1
КЗпП України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди в повній
мірі відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
судової колегії, є правильними.

Колегія суддів вважає безпідставними
твердження ДП «Львіввугілля» про те, що
моральну шкоду слід було стягувати із
третьої особи, яка є правонаступником
шахти ім. Героя радянського Союзу А.В.
Лопатіна(в подальшому шахта №1
«Червоноградська»), де позивач
відпрацював 17 років 3 місяці, оскільки
відповідно до свого Статуту ДП
«Центрально-Західна компанія
«Вуглеторфреструктуризація»
Західно-Українська виконавча дирекція
з ліквідації шахт» не є
правонаступником ліквідованої шахти
№1 «Червоноградська».

Не заслуговують на увагу покликання
апелянта ДП «Львіввугілля» про те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності, оскільки до вимог про
відшкодування моральної шкоди, що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, згідно п. 16 Постанови
Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", строк позовної давності
відповідно до норм ЦК Української РСР (
в редакції 1963 року ) - не застосовується.

Доводи апеляційних скарг висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Державного
підприємства «Львіввугілля»
відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 10 грудня 2013 року
залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: