Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"16" січня 2014 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м.
Києва в складі:

Головуючого судді
САВЛУК Т.В.

при секретарі
Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Дніпровського
районного суду м. Києва цивільну справу
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визначення частки у праві спільної
сумісної власності на квартиру,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду зі
спільним позовом до ОСОБА_3, відповідно
до заявлених позовних вимог просили
суд: «Визначити частки в спільній
сумісній власності на квартиру
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
важності відповідно до свідоцтва про
право власності, виданого 09 липня 2010
року Дніпровською районною у м. Києві
державною адміністрацією: 1/3 за ОСОБА_2;
1/3 за ОСОБА_1; 1/3 за ОСОБА_3, що є
предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала, просила
позов задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві, пояснила ,
що ОСОБА_2 разом з членам його сім'ї:
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули права
власності в рівних долях на квартиру
АДРЕСА_1 в процесі приватизації, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності від 09 липня 2010 року. Право
власності позивачів та відповідача на
спірний об'єкт нерухомого майна у
рівних частках, без їх визначення,
зареєстровано Комунальним
підприємством «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна» 04 серпня 2010 року.
Оскільки між сторонами спору скалились
неприязнені стосунки, постійно
виникають сварки з приводу
користування спірною квартирою,
внаслідок чого позивачі не можуть
повною мірою розпоряджатись своїми
частками квартири, які не визначені,
крім того відповідач утримує оригінал
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру та категорично
відмовляється надати його позивачам,
чим позбавляє позивачів можливості
володіння та розпорядження належними
їм частками квартири на власний розсуд,
в тому числі здійснити відчуження
частки квартири, що спонукало
позивачів звернутись з цим позовом до
суду з метою захисту своїх порушених
прав шляхом визначення між
співвласниками часток в спільному
майні - квартирі АДРЕСА_1.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала, просила позов задовольнити
з підстав, наведених у позовній заяві,
та пояснень, які надавались позивачем
ОСОБА_1 в судовому засіданні.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала, просила позов задовольнити
з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, про час та місце слухання
справи повідомлений належним чином,
шляхом направлення судових повісток за
адресою, вказаної у позовній заяві, про
причини неявки суд не повідомив,
процесуальним правом подати письмові
пояснення (заперечення) не скористався.

На підставі ч.1 ст.224 Цивільного
процесуального кодексу України у разі
неявки в судове засідання відповідача,
який належним чином повідомлений і від
якого не надійшло повідомлення про
причини неявки або якщо зазначені ним
причини визнані неповажними, суд може
ухвалити заочне рішення на підставі
наявних у справі доказів, якщо позивач
не заперечує проти такого вирішення
справи.

Заслухавши пояснення представника
позивача ОСОБА_1, представника позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_6, представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_1, дослідивши матеріали
справи, оцінивши наявні у справі
докази, суд приходить до наступного.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 04 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Відповідно частини 1 статті 321
Цивільного Кодексу України
встановлено, що право власності є
непорушним; ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені Законом.(ст.
328 Цивільного кодексу України)

Відповідно до ст.345 Цивільного кодексу
України, фізична або юридична особа
може набути права власності у разі
приватизації державного майна та
майна, що є в комунальній власності.
Приватизація здійснюється у порядку,
вставленому законом.

Судом вставлено, що ОСОБА_2 разом з
членам його сім'ї: ОСОБА_3 та ОСОБА_1
набули права власності в рівних долях
на квартиру АДРЕСА_1 в процесі
приватизації згідно з Законом України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», що підтверджується
свідоцтвом про право власності від 09
липня 2010 року, яке видане на підставі
розпорядження Дніпровської районної у
місті Києві державної адміністрації за
№74-708С від 09 липня 2010 року. (а.с.5)

Згідно Витягу про реєстрацію прав
власності на нерухоме майно, який
виданий Комунальним підприємством
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
04 серпня 2010 року, за ОСОБА_1
зареєстровано право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_3
зареєстровано право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1; за ОСОБА_2
зареєстровано право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1. (а.с.6)

Відповідно до предмету позову,
позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись
до відповідача ОСОБА_3 з вимогою
визначити частки в спільній сумісній
власності на квартиру АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 на
праві спільної сумісної власності
відповідно до свідоцтва про право
власності, виданого 09 липня 2010 року
Дніпровською районною у м.Києві
державною адміністрацією: 1/3 за ОСОБА_2;
1/3 за ОСОБА_1; 1/3 за ОСОБА_3, з посиланням
на положення ст.ст.368-370 Цивільного
кодексу України.

Разом з тим, відповідно до положень
частини першої та другої ст.357
Цивільного кодексу України, частки у
праві спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Якщо розмір часток у праві спільної
часткової власності не встановлений за
домовленістю співвласників або
законом, він визначається з
урахуванням вкладу кожного з
співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.

За загальним правилом, що формулюється
в цій статі, частки у праві спільної
часткової власності визнаються
рівними. Спеціальним правилом, що
підлягає переважному застосуванню
перед наведеним загальним правилом, є
ч.2 ст.357 Цивільного кодексу України, яка
встановлює (за умови, що інше не
передбачено законом або договором), що
частки в праві власності визначаються
з урахуванням вкладу співвласників в
придбання (виготовлення, спорудження)
майна. Визначення часток відповідно до
вкладу кожного із співвласників може
бути здійснено судом на вимогу одного
або декількох співвласників.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою.

Позов про визнання права власності - це
позадоговірна вимога власника майна
про констатацію перед третіми особами
факту приналежності позивачу права
власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності
на майно здійснюється шляхом
підтвердження фактів, що свідчать про
володіння спірним майном на праві
власності або іншого речового права.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх
сукупності, суд вважає, що в межах
даного спору встановлено, що позивачі
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 є
співвласниками, в рівних частках - по 1/3
кожний з них, квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується Свідоцтвом про право
власності на житло від 09 липня 2010 року,
підстав для застосування до
правовідносин, які виникли між
сторонами спору, положень ч. 1 ст.357
Цивільного кодексу України, судом не
встановлено, оскільки зазначена
правова норма не регулює питання
набуття права власності на нерухоме
майно, а підстав для перерозподілу
часток між власниками спірної
квартири позивачами не наведено.

Відповідно до частини першої ст. 15
Цивільного кодексу України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтереси юридичних осіб,
інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до частини третьої ст.212
Цивільного процесуального кодексу
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення частки у праві
спільної сумісної власності на
квартиру є необґрунтованим та таким, що
не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 88 Цивільного
процесуального кодексу України, суд не
вирішує питання про розподіл судових
витрат, оскільки судом прийняте
рішення про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі.

Враховуючи викладене та керуючись ст.41
Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 328,
345, 357, 392 Цивільного кодексу України,
ст.ст.5, 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 208, 209,
212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення частки у праві
спільної сумісної власності на
квартиру відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
міста Києва, яка подається через
Дніпровський районний суд міста Києва,
протягом десяти днів з дня його
проголошення. . Особи, які брали участь
у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10-ти днів з дня отримання її
копії.

С у д д я