У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Аверс-Сіті» про визнання права
власності за касаційною скаргою
товариства з обмеженою
відповідальністю «Аверс-сіті» на
рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 17 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 8 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що між нею та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Аверс-Сіті» (далі - ТОВ «Аверс-Сіті»)
було укладено договори купівлі-продажу
майнових прав, предметом яких були
об'єкти нерухомості: нежилі приміщення
НОМЕР_1 та НОМЕР_2 за адресою:
АДРЕСА_1. Відповідно до умов вказаних
договорів вона набуває права власності
на нежилі приміщення після введення
об'єкту капітального будівництва в
експлуатацію та оформлення
відповідних правовстановлюючих
документів. Проте акти
приймання-передачі майнових прав на
нежилі приміщення сторонами не
укладено, а у п. 3.2 договорів зазначено,
що право власності на майнові права від
продавця до покупця переходить після
підписання акту. Факт повної оплати нею
вартості майнових прав на спірні
нежилі приміщення за договорами
підтверджується довідкою про оплату
повної їх вартості від 15 жовтня 2012 року
та договором про зарахування
зустрічних однорідних вимог від 27
жовтня 2012 року. Будинок, складовою
частиною якого є спірні нежилі
приміщення, було введено в
експлуатацію 10 березня 2011 року
Оскільки відповідач свої зобов'язання
за вказаними договорами не виконує,
просила визнати за нею право власності
на спірні об'єкти нерухомості, та
зобов'язати відповідача передати їй
технічну документацію на нежилі
приміщення.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 17 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 8 жовтня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3
право власності на об'єкти нерухомості:
нежилі приміщення НОМЕР_3 та НОМЕР_4, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язано ТОВ «Аверс-Сіті» передати
ОСОБА_3 технічну документацію (технічні
паспорти) на об'єкти нерухомості:
нежилі приміщення НОМЕР_3 та
НОМЕР_4, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ТОВ «Аверс-сіті»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що оскільки відповідач у
порушення умов договору
купівлі-продажу майнових прав не
виконав своїх зобов'язань щодо
оформлення права власності на спірні
нежитлові приміщення, тому існують
правові підстави для визнання за
позивачкою права власності на спірні
об'єкти нерухомості та зобов'язання
відповідача передати позивачці
технічну документацію на ці об'єкти.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають; суди не
встановили фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи, при цьому порушили
норми як процесуального, так і
матеріального права.

Судами встановлено, що 25 жовтня
2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ
«Аверс-сіті» було укладено договори
купівлі-продажу майнових прав.
Предметом вказаних договорів були
об'єкти нерухомості нежилі приміщення
НОМЕР_1 (за даними
реєстраційної справи комунального
підприємства Київської обласної ради
«Ірпінське бюро технічної
інвентаризації» - НОМЕР_3) та НОМЕР_2 (за
даними реєстраційної справи
комунального підприємства «Ірпінське
бюро технічної інвентаризації» -
НОМЕР_4) за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно
до п. 1.4 вказаних договір позивач
набуває право власності на нежилі
приміщення після введення об'єкту
капітального будівництва в
експлуатацію та оформлення
відповідних правовстановлюючих
документів, в п.3.2 зазначено, що право
власності на майнові права від
продавця до покупця переходять після
підписання акту. Загальна вартість
майнових прав на нежилі приміщення
згідно п. 4.2 договорів складає 168 707 грн 55
коп. Факт повної оплати позивачем
вартості майнових прав на нежилі
приміщення за договорами
підтверджується довідкою про оплату
повної їх вартості від 15 жовтня 2012 року,
виданою відповідачем за договором про
зарахування зустрічних однорідних
вимог від 27 жовтня 2010 року. При цьому те,
що будинок, складовою частиною якого є
квартири, було введено в експлуатацію 10
березня 2011 року, надано сертифікат
відповідності серії № 00002053 від
10 березня 2011 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності на нерухоме майно
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Тобто, за вказаною нормою права, на
підставі якої суд задовольнив позов,
вимога про визнання права власності
може бути пред'явлена лише власником
спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Суди на зазначене уваги не звернули, не
врахували, що позивачем не було надано
доказів того, що у нього виникло право
власності на спірну нерухомість, і це
право зареєстровано в порядку,
встановленому ст. 331 ЦК України, тобто,
що воно є власником спірного майна.

При цьому суди послались на договори
купівлі-продажу майнових прав від 25
жовтня 2010 року та від 25 жовтня 2013 року,
як на підставу виникнення майнових
прав на спірну нерухомість у позивача.
У п. 1.4 зазначених договорів визначено,
що майнові права - це всі права на об'єкт
нерухомості, що полягають у праві
покупця набути право власності на
об'єкт нерухомості після введення в
експлуатацію та оформлення
відповідних правовстановлюючих
документів. Тобто, на підставі
договорів позивач отримав лише право
на набуття права власності, а не саме
право власності на нерухоме майно.

Також договором встановлено порядок
отримання покупцем пакету документів,
необхідних для оформлення права
власності на об'єкт нерухомості.

Суди зазначене не врахували та не
звернули уваги на те, що позивачкою не
надано доказів того, що вона
зверталась до відповідача з вимогою
про надання таких документів. Тобто,
позивачкою не доведено, що її права
відповідачем порушені.

Також у порушення вимог ст. 214 ЦПК
України суди не врахували, що майнові
права відмінні від права власності. При
цьому не встановлено, щоб товариство
перешкоджало ОСОБА_3 звернутися до
відповідних державних органів для
реєстрації за собою права власності. У
зв'язку з чим застосування положень ст.
392 ЦК України є передчасним, оскільки
позов про визнання права власності
може подати власник майна, а не особа,
яка володіє майновими правами на майно.

Оскільки суди не встановили фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, їх
рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо
законності та обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Аверс-Сіті» задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 17 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 8 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська