Справа № 1316/2184/11
Головуючий у 1 інстанції: Данилів Є.О.
Провадження № 22-ц/783/600/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2014 року року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г.,
Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Брикайло
М.В.,

та участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«УкрСиббанк» на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 03 березня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності на
житловий будинок, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями за адресою АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,0526 га, на якій
розміщено цей будинок.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржило Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк», вважає, що
таке ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Вважає, що судом
порушені права ПАТ «УкрСиббанк», як
іпотекодержателя, зважаючи на
наступне. Нерухоме майно, а саме
житловий будинок АДРЕСА_1 перебуває в
іпотеці банку, згідно Кредитного
договору, між ОСОБА_6 та АТ
«УкрСиббанк» від 24.09.2007 р. Крім того,
суд не залучив ПАТ «УкрСиббанк» до
участі в справі.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_3 на підтримання апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2,
перевіривши матеріали справи,
законність та обгрунтованість
оскаржуваного рішення відповідно до
вимог ст.303 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів дійшла
висновку про скасування рішення суду з
таких підстав.

Згідно з ч.3 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов"язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду не
відповідає.

Встановлено, що позивач просила
суд визнати за нею право власності на
житловий будинок з господарськими
будівлями за адресою АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,0526 га, на якій
розміщено цей будинок.

В обґрунтування позовних вимог
вона посилалась на те, що власник
будинку - ОСОБА_5 запропонував їй
укласти угоду та взяти участь у
добудові будинку з подальшим визнанням
на її ім'я права власності на будинок
та повернення йому за частину будинку
грошової компенсації у сумі 47 000 грн.
Вона погодилася фінансувати
реконструкцію будинку в АДРЕСА_1 та
провести його надбудову та добудову за
власний рахунок, про що сторони 01.02.2011р.
підписали угоду про створення спільно
житлового будинку.

Після реконструкції будинку його
площа збільшилася на 37,5 метрів
квадратних, що підтверджується даними
старого та нового технічного паспорта
і становить 123,1 кв.м. 8 листопада 2011р
вона відповідно до п.3 договору від
01.02.2011 року передала йому гроші у сумі 47
000 грн., про що отримала розписку від
відповідача при свідках ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 18 листопада 2011 року вона
звернулася до ОСОБА_5 з проханням
переоформити будинок на ії ім'я.
Оскільки відповідач ухиляється від
виконання свої зобов'язаннь щодо
переоформлення будинку на її ім'я
відповідно до укладеної угоди та
написаної власноручно розписки, тому
просила задовольнити позов.

Ухвалюючи судове рішення, суд
виходив із того, що будинок по АДРЕСА_1
був реконструйований за рахунок ОСОБА_4
та збудований її зусиллями. Частка
ОСОБА_5 у спірному будинку, що була
оцінена сторонами у сумі 47 000 грн. була
придбана ОСОБА_4 відповідно до Угоди
про створення спільного житлового
будинку від 01 лютого 2011 року (а.с.18).

Однак судовою колегією
встановлено, що суд прийшов до
неправильних висновків щодо
правовідносин, що склались між
сторонами, виходячи із наступного.

Встановлено, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено договір про створення
спільної власності від 01 лютого 2011
року, яким передбачено, що ОСОБА_5 дає
дозвіл на проведення будівельних робіт
та погоджується після завершення
будівельних робіт продати свою частку
у будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_4(а.с.18).

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_5 дав розписку про те, що 08.11.2008р.
отримав кошти від гр. ОСОБА_4 в сумі 47000
гривень, як повний розрахунок вартості
його частки в будинку (а.с.16).

Судовою колегією встановлено, що даний
правочин про створення спільної
власності не був нотаріально
посвідчений.

Згідно ст. 209 ЦК України правочин, який
вчинений у письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Нотаріальне посвідчення може бути
вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею 203 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 2.1 Методичних
рекомендацій щодо порядку державної
реєстрації речових прав у разі поділу
або виділу частки з об'єкта нерухомого
майна та об'єднання об'єктів нерухомого
майна, затверджених протоколом
Державної реєстраційної служби
України від 11.12.2012 року, при проведенні
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно, яке утворилося в
результаті укладення договорів про
поділ нерухомого майна або виділ у
натурі частки з нерухомого спільного
майна, слід враховувати, що
законодавством України (частина третя
статті 364, частина третя статті 367,
частина третя статті 370, частина
четверта статті 372 Кодексу, частина
друга статті 69 Сімейного кодексу
України) вимагається нотаріальне
посвідчення таких договорів, незалежно
від виду нерухомого майна, яке
знаходиться у спільній власності.

В разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Проте, якщо дійсність такого договору
визнано судом наступне його
нотаріальне посвідчення не
вимагається (частини перша та друга
статті 220 Кодексу).

Така ж правова позиція щодо
нотаріального посвідчення договору
підтверджена судовою практикою.

Згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судами норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов"яковим для всіх суб"єктів владних
повноважень та для судів України. Суди
зобов"язані привести свою судову
практику у відповідність із рішеннями
Верховного Суду України.

В постанові Верховного Суду
України від України від 18 квітня 2011 р. у
справі № 3-28гс11 зазначено, що норма ч.2
ст. 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не породжують для сторін прав та
обов'язків.

В постанові Верховного Суду України
від 30 січня 2013 р. у справі № 6-162цс12
зазначено, що вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації. Момент вчинення таких
правочинів згідно зі ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК
України (у редакції, яка була чинною на
момент виникнення спірних
правовідносин) пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними й не створюють прав та
обов'язків для сторін. Договір
купівлі-продажу житлового будинку (або
його частини) підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації, а
тому не може бути визнаний дійсним на
підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Отже судова колегія прийшла до
висновку, що даний правочин про
створення спільної власності мав бути
нотаріально посвідчений.

Крім того перевіряючи, посилання
апелянта по даній справі судовою
колегією встановлено, що сторони не
виконали зобов'язання передбачені п. 1.2
Договору про те, що після завершення
будівельних робіт ОСОБА_5 має продати
свою частку у будинку. Жодного договору
купівлі продажу частки будинку, який
мав бути нотаріально посвідчений,
сторони не уклали. Той факт, що позивач
передала відповідачу гроші у сумі 47 000
грн., про що отримала розписку, не
свідчить про укладення купівлі продажу
частки будинку.

Таким чином, оскільки даний
правочин про створення спільної
власності не був нотаріально
посвідчений, тому він є нікчемний.

З тексту вказаного договору про
створення спільної власності також
судовою колегією встановлено, що в
ньому відсутня умова про земельну
ділянку площею 0,0526 га, на якій
розміщено цей будинок, а тому не було
підстав для визнання права власності
на цю земельну ділянку за позивачкою.

Крім цього, оскаржуване судове
рішення не відповідає вимогам закону
виходячи з наступного.

24.09.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» (на
даний час змінено назву на ПАТ
«УкрСиббанк») - апелянтом та ОСОБА_6 був
укладений Договір про надання
споживчого кредиту № 0 (надалі -
Кредитний договір).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за Кредитним договором, між
ОСОБА_6 та АТ «УкрСиббанк» 24.09.2007р. було
укладено Договір іпотеки, який
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_9 та зареєстрований за реєстровим
№ 4225 (надалі - Договір іпотеки).
Предметом іпотеки є нерухоме майно, а
саме: житловий будинок АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, про що
21.05.2009р. відділом реєстрації актів
цивільного стану складено актовий
запис про смерть № 2871.

Згідно заочного рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 25.11.2010р. у справі
№ 2-2004/10 єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 є
брат померлої ОСОБА_5. Вказаним
рішенням позов ОСОБА_5 задоволено
повністю, за ним визнано право
власності на спадкове майно після
смерті ОСОБА_6, зокрема на предмет
іпотеки - земельну ділянку площею 0.0526
га, що розташована на території
Конопницької сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області за межами населеного пункту,
цільове призначення: ведення
садівництва, кадастровий
№:03:000:0074, та житловий будинок з
господарськими будівлями за адресою
АДРЕСА_1.

Вказаним обставинам суд належним
чином оцінки не дав.

Апелянт вказує, що порушені його
права, як іпотеко держателя.

Провіряючи ці посилання, судова
колегія враховує те, що частиною 3 ст. 12
Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що правочин щодо
відчуження іпотекодавцем переданого в
іпотеку майна або його передачі в
наступну іпотеку, спільну діяльність,
лізинг, оренду чи користування без
згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Так як дана угода є нікчемною,
вона в силу ст. 216 ЦК України не створила
юридичних наслідків для її сторін, та
не може бути покладена в основу
судового рішення про визнання права
власності на спірну нерухомість.

Також судова колегія враховує і
те, що згідно зі ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України та
ст. 1 Закону України "Про іпотеку" в силу
іпотеки іпотекодержатель має право у
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки.

За правилами ст. 23 Закону України "Про
іпотеку" у разі переходу права
власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статусу іпотекодавця і має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих же умовах, що існували до набуття
ним права власності на предмет іпотеки.

Така сама позиція про те, що у разі
переходу права власності на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна
викладена і в п. 34 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" від 30 березня 2012 року №
5.

Оскільки ОСОБА_5 набував статусу
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором, тому є підстави для
застосування положення ст.23 Закону
України "Про іпотеку".

Таким чином угода про створення
спільно житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 від
03.03.2012р., що передбачає відчуження
предмету іпотеки та укладалася без
згоди Апелянта, чим порушені права та
охоронювані законом інтереси Банку, як
іпотекодержателя заставного майна, є
недійсною з моменту її укладення, в
силу імперативних вимог Закону.

З врахуванням наведеного колегія
суддів прийшла до висновку, що суд
першої інстанції безпідставно не
врахував цих прав іпотекодержателя.

Отже суд першої інстанції не в повній
мірі визначився з характером спірних
правовідносин, не застосував вказані
вище норми матеріального закону, які
підлягали застосуванню, не дав
належної правової оцінки доказам, які є
в матеріалах справи, що призвело до
неправильного вирішення спору, а тому
оскаржуване рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні цих вимог з
наведених вище мотивів і на підставі
проаналізованих колегією суддів норм
матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»-
задовольнити.

Рішення Пустомитівського
районного суду Львівської області від
03 березня 2012 року скасувати та
постановити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання права власності на
житловий будинок - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Бермес І.В.

Судді:
Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В