Справа № 463/608/13
Головуючий у 1 інстанції: Жовнір Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/350/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.,

суддів:
Монастирецького Д.І., Тропак О.В.,

секретаря:
Дідуся О.Р.,

з участю:
прокурора Цвікілевича М.С., ОСОБА_4,

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
прокурора Львівської області на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 вересня 2013 року у справі
за об'єднаними позовами: Публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк"
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення кредитної
заборгованості, позовом прокурора
Личаківського району м. Львова в
інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8
та ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства "УкрСиббанк", треті особи:
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та приватний
нотаріус ОСОБА_9 про визнання недійсним
договору іпотеки та за позовом
прокурора Личаківського району м.
Львова в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, треті особи: ПАТ
"УкрСиббанк", ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
про часткове скасування розпорядження,
-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 11 вересня 2013 року позов
ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_2 про звернення стягнення
на предмет іпотеки задоволено.

Ухвалено в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 0 від 22.07.2008 р. в розмірі 302956,60
грн. звернути стягнення на предмет
іпотеки, квартиру за адресою: АДРЕСА_1
що належить на праві власності ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, за ціною, встановленою в
порядку передбаченому ЗУ «Про
виконавче провадження», для
задоволення грошових вимог ПАТ
«УкрСиббанк».

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_2 в користь ПАТ «УкрСиббанк»
понесені судові витрати у виді
судового збору в розмірі 757,39 грн. з
кожного відповідача.

Відмовлено в задоволенні позову
прокурора Личаківського району м.
Львова в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 до Публічного
акціонерного товариства «УкрСиббанк»,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 та
приватний нотаріус ОСОБА_9 про визнання
недійсним договору іпотеки.

Відмовлено в задоволенні позову
прокурора Личаківського району м.
Львова в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до Личаківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, треті особи ПАТ
«УкрСиббанк», ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
про часткове скасування розпорядження.

Рішення суду оскаржив прокурор
Львівської області.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість,
неправильне встановлення обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позови прокурора
Личаківського району м. Львова до
Личаківської районної адміністрації
про визнання недійсним та скасування
розпорядження та до ПАТ «УкрСиббанк»
про визнання договору іпотеки
недійсним задовольнити. У задоволенні
позову ПАТ «УкрСиббанк» про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення кредитної заборгованості
відмовити.

Зазначає, що в частині визнання
недійсним та скасування розпорядження
голови Личаківської РА ЛМР від 26.02.2008 р.
№197, суд не переконався у розмірах
часток, належних малолітнім ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 у спільній сумісній власності в
квартирі АДРЕСА_1; не з'ясував яка саме
частка припадає на малолітніх у
квартирі, що передавались в іпотеку, і
яка частка у такій майбутнього
боржника банку ( ОСОБА_4); не з'ясував чи
розмір переданих на користь малолітніх
дітей часток будинку в с. Жирівка -
відповідатиме розміру площі належній
малолітнім у квартирі, котра
планувалась в заставу для забезпечення
боргового зобов'язання у спільній
сумісній власності ОСОБА_4; не з'ясував
чи зобов'язання, з метою якого
планувалось укладення договору
іпотеки відповідає інтересам
малолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8; не
перевірив чи матиме боржник за
основним зобов'язанням (кредитним
договором) реальну здатність його
виконання та не врахував, що на
боржника за основним зобов'язанням
законом не покладено обов'язків щодо
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та їх майна.

Зазначає, що в частині визнання
недійсним договору іпотеки від 22.07.2008
року, цей спірний договір іпотеки,
укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка діє
від свого імені та від імені своїх
малолітніх дітей підлягає визнанню
недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
України та його невідповідності
положенням, ст. 17 ЗУ «Про охорону
дитинства», ст.. 12 ЗУ «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», ст.ст.
155,177 СК України.

ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Личаківська районна адміністрація
Львівської міської ради, приватний
нотаріус ОСОБА_9 належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, що стверджується наявними у
справі рекомендованими повідомленнями
про вручення поштового відправлення,
заяв про відкладення розгляду справи
не поступило, що, відповідно до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення прокурора Цвікілевича М.С.,
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом установлено, що 22 липня 2008 року
між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк»,
правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство «УкрСиббанк»
(далі Банк) та ОСОБА_4 було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 0, відповідно до якого останній
отримав кредит в розмірі 23000,00 доларів
США зі сплатою за користування
кредитом 14,5% річних з кінцевим строком
повернення 20 липня 2018 року ( т.1 а.с. 15-18).

22 липня 2007 року між Банком та ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, яка діє від
свого імені та від імені своїх
малолітніх дітей, як законний
представник ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 і
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2, було укладено
договір іпотеки нерухомого майна, за
умовами якого відповідачі ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 є майновими
поручителями ОСОБА_4 по зобов'язаннях
згідно кредитного договору від 22.07 2008
року укладеного між Банком та
відповідачем ОСОБА_4 Відповідно до п.
4.1.1 іпотекодержатель має право
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі порушення іпотекодавцями будь -
якого зобов'язання за цим договором ( т.
1 а.с. 22-25).

Відповідно до п.1.1. договору іпотеки,
предметом іпотечного договору є
належна відповідачам на праві
власності квартира АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності від 08
грудня 2006 року.

Проте, як підтверджено зібраними та
дослідженими матеріалами справи,
ОСОБА_4 не виконав своїх зобов'язань за
кредитним договором перед Банком щодо
повернення кредиту та нарахованих
відсотків відповідно до графіка
погашення кредиту, станом на 13 травня
2013 року загальна сума заборгованості
становить 302 956,60 грн., чим порушив умови
зазначеного договору та норми чинного
законодавства.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка
порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Нормами ст. 1050 ЦК України передбачено,
що в разі, якщо позичальник своєчасно
не повернув суму позики, він
зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 цього Кодексу
незалежно від сплати процентів,
належних йому згідно з вимогами ст. 1048
ЦК України.

Якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилися, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК.

Оскільки ОСОБА_4 порушив умови
кредитного договору, на попередження
про погашення заборгованості не
відреагував, тому Банк звернувся з
позовом правомірно.

Відповідно до ч. 1 ст. 456 ЦК України
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією
заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

У відповідності з п. 1 ст. 590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Згідно вимог п. 1 ст. 591 ЦК України
реалізація предмета застави, на який
звернене стягнення, провадиться шляхом
його продажу з публічних торгів, якщо
інше не встановлено договором або
законом. Порядок реалізації предмета
застави з публічних торгів
встановлюється законом.

Відповідно до вимог ст. 33 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Згідно ст.. 41 Закону України «Про
іпотеку» реалізація предмета іпотеки,
на який звертається стягнення за
рішенням суду або за виконавчим
написом нотаріуса, проводиться, якщо
інше не передбачено рішенням суду,
шляхом продажу на прилюдних торгах у
межах процедури виконавчого
провадження, передбаченої Законом
України «Про виконавче провадження», з
дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до вимог п. 1 ст. 58 Закону
України «Про виконавче провадження»
визначення вартості майна боржника
проводиться державним виконавцем за
ринковими цінами, що діють на день
визначення вартості майна. Для оцінки
за регульованими цінами, оцінки
нерухомого майна, транспортних
засобів, повітряних, морських та
річкових суден державний виконавець
залучає суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання, який
провадить свою діяльність відповідно
до Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність в Україні».

Ураховуючи наведене, районний суд
підставно задовольнив позовні вимоги
Банку про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
кредитної заборгованості.

Суд першої інстанції, всупереч доводам
апелянта, з достатньою повнотою та
всебічністю дослідив і оцінив подані
сторонами докази, вірно встановив
фактичні обставини справи, спірні
правовідносини та правильно
застосував матеріальне і процесуальне
право при вирішенні даного позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог прокурора Личаківського району
м. Львова, районний суд виходив з того,
що при наданні Личаківською районною
адміністрацією дозволу на укладення
договору іпотеки та при укладенні
договору іпотеки було дотримано вимоги
чинного законодавства, малолітні діти
згідно договору дарування набули право
власності на відповідне житло, їхнє
право на житло їм гарантовано,
відповідає інтересам дітей.

З висновками суду погоджується судова
колегія.

Згідно ч. 3 ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. Частина третя ст. 18
вказаного Закону визначає, що органи
опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні житлових приміщень та
купівлі нового житла.

Відповідно до ч. 2,4 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних громадян і безпритульних
дітей» зменшення або обмеження прав та
інтересів дітей під час вчинення будь
-яких правочинів щодо жилих приміщень є
неприпустиме. Для вчинення будь - яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону. Посадові особи
органів опіки та піклування несуть
персональну відповідальність за
захист прав та інтересів дітей при
наданні дозволу на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна, яке належить
дітям.

Згідно положень ст.ст. 155, 177 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності; батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини. Дозвіл органу опіки
та піклування на вчинення правочинів
щодо нерухомого майна дитини надається
в разі гарантування збереження її
права на житло.

Системний аналіз зазначених норм права
свідчить, що батьківські права не
можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини, укладення правочинів
батьками не може суперечити правам та
інтересам їхніх дітей, контроль за
дотриманням прав дитини здійснюється
органами опіки та піклування.

Установлено, що оспорюваним
розпорядженням голови Личаківської
районної адміністрації від 26 лютого 2008
року №197 «Про дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на укладення від імені їх малолітніх
дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7 договору
дарування їм часток в будинку АДРЕСА_2,
а також на укладення договору іпотеки
квартири АДРЕСА_1, співвласниками якої
є малолітні ОСОБА_8 та ОСОБА_7
«дозволено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( батькам
малолітніх) укласти від імені їх
малолітніх дітей ОСОБА_8 та ОСОБА_7
договір дарування їм часток в будинку
АДРЕСА_2 та дозволено ОСОБА_4, а також
батькам зазначених малолітніх від
імені їх малолітніх дітей укласти
договір іпотеки квартири по АДРЕСА_1.
Зобов'язано батьків малолітніх дітей в
шестимісячний термін надати в
адміністрацію, як орган опіки та
піклування, копію договору дарування
малолітнім часток в зазначеному
будинку, щоквартально подавати
документи, що підтверджують погашення
кредиту.

Зазначеному розпорядженню передували
заява ОСОБА_4 про дозвіл на укладення
договору застави з посиланням на
дарування онукам часток у будинку
АДРЕСА_2 та використання кредиту для
добудови зазначеного будинку, заяви
ОСОБА_12 про намір подарувати
малолітнім часток у цьому будинку, обох
батьків малолітніх дітей про дозвіл на
дарування дітям часток будинку та
укладення договору застави спірного
житла, рішення опікунської ради про
дозвіл на дарування малолітнім часток
в зазначеному будинку та на укладення
договору іпотеки спірної квартири ( т. 2
а.с. 30-56).

Згідно договору дарування від 05
березня 2008 року малолітнім подаровано
16/100 житлового будинку і господарських
будівель по АДРЕСА_2, які згідно довідки
сільської ради від 09 січня 2008 року,
проживають разом з батьком у
зазначеному будинку ( т. 1 а.с. 40, 47).

Ураховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що районний суд
підставно відмовив у задоволенні
позовних вимог прокурора, оскільки в
матеріалах справи відсутні докази, які
давали б суду підстави, відповідно до
ст.ст. 203, 215 ЦПК України, визнання
недійсним договору іпотеки та
порушення норм матеріального і
процесуального права для визнання
недійсним і скасування оспорюваного
розпорядження Личаківської районної
адміністрації.

Судом установлено, що при отриманні
дозволу на укладення кредитного
договору, договору іпотеки, кредитні
кошти мали бути використані і на
добудову будинку, частка якого була
подарована малолітнім у зв'язку з
укладенням іпотечного договору, що
значно покращило б житлові умови
останніх. Даючи згоду на дарування
дітям часток будинку та укладення
договору іпотеки батьки, зокрема,
погодились на такі умови, що не
порушувало житлових прав дітей

Невиконання відповідачами зазначених
умов не можна ставити у залежність із
законністю та правомірністю
оспорюваних розпорядження та договору
іпотеки.

Жодних обставин, які б свідчили про
недотримання сторонами при укладенні
іпотечного договору вимог, які
визначені ст. 203 ЦК України, з
матеріалів справи не вбачається,
підстави для визнання цього правочину
недійсним відповідно до положень ст.. 215
ЦК України відсутні.

Апелянтом не подано належних та
допустимих доказів для спростування
рішення суду першої інстанції,
передбачених ст.ст. 57,58,59 ЦПК України,
які б мали доказове значення та
заслуговували на увагу, чи порушень
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України. Доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає неспроможними,
оскільки вони не спростовують
висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону
і зібраним доказам, а тому, відповідно
до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора
Львівської області відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 11 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Монастирецький Д.І.

Тропак О.В.