РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 124/11205/13-ц

31.01.2014 року
м. Сімферополь

Центральний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим у складі:

Головуючого: судді - Федоренко Е.Р.,

при секретарі - Червяковій Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням. Позов мотивовано тим, що
позивач є власником житлового будинку
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
№ 1964 від 23 жовтня 2012 року. Відповідач,
яка доводиться йому сестрою, більше 18
років не мешкає у спірному будинку. На
підставі рішення Центрального
районного суду м. Сімферополя АР Крим
від 16 липня 2012 року відповідач була
вселена у його будинок. Вселення
відбулося державним виконавцем 27
грудня 2012 року, але відповідач,
отримавши ключі від двері та воріт,
жити не залишилася, і продовжує, як і
раніше, мешкати зі своєю сім'єю за іншою
адресою. Позивач має намір продати
належний йому будинок, усі документи
для правочину готові, але реєстрація
відповідача у належному будинку
перешкоджає йому в цьому, та позбавляє
його у реалізації його прав власника,
передбачені ст.319 ЦК України. Зважаючи
на те, що відповідач вже довгі роки не є
членом його сім'ї, живе окремо зі своєю
сім'єю, отже не має право користуватися
житловим приміщенням у належному йому
будинку.

Позивач в судовому засіданні підтримав
позовну заяву у повному обсязі, просив
її задовольнити. Пояснив, що після
примусового вселення за рішенням суду
відповідач фактично у його будинку не
проживала, приходила на півгодини, і
знов уходила. Таким чином, не
проживаючи у будинку, відповідач
фактично втратила право користування
житловим приміщенням.

Відповідач в судовому засіданні
заперечувала проти позову, просила
відмовити у його задоволенні. Пояснила,
що ніколи не втрачала інтересу до
житлового приміщення у спірному
будинку, бажає в ньому проживати, але
позивач перешкоджає їй у цьому. Після
примусового вселення в цей будинок у
відповідності з рішенням Центрального
районного суду м. Сімферополя від 16
липня 2012 року вона деякий час проживала
в ньому, потім захворіла і вимушена
була проживати у дочки, а коли прийшла у
спірне приміщення, то виявилося, що
замки у хвіртці воріт були замінені і
вона не змогла потрапити до нього.

Вислухав сторони, дослідивши матеріали
справи, допитавши свідків,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази у їх сукупності, суд дійшов до
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають, виходячи з
наступного.

Права власника житлового будинку
(квартири) визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 321
Цивільного кодексу України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 Цивільного кодексу України
передбачено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння.

У сенсі вимог частини 4 статті 311 ЦК
фізична особа не може бути виселена або
іншим чином примусово позбавлена житла
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Судом встановлено, що позивачу на
підставі договору дарування від 23
жовтня 2012 року, посвідченого приватним
нотаріусом Сімферопольського міського
нотаріального округу АР Крим ОСОБА_3,
зареєстр. в реєстрі за № 1964, належить
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідач ОСОБА_2 доводиться рідною
сестрою позивачу, згідно даних
будинкової книги зареєстрована у
вищезазначеному будинку з 1983 року
(а.с.10-13).

Рішенням Апеляційного суду АР Крим від
29 жовтня 2012 року ОСОБА_2 вселено в жилий
будинок АДРЕСА_1 (а.с.20-21). Даним рішенням
встановлено, що ОСОБА_2, як член сім'ї
власника будинку має право нарівні з
нею користуватися спірним приміщенням
відповідно до закону.

Та обставина, що на даний час змінився
власник будинку, суд вважає такою, що не
може бути підставою для задоволення
позову про усунення перешкод у
користуванні позивачу його права
власності з підстав ст.391 ЦК України,
оскільки відповідач залишилася членом
сім'ї позивача, отже вона зберігає за
собою сервітутне право на проживання в
цьому приміщенні.

Позбавлення права відповідача спірним
житлом з інших підстав - не проживання у
спірному житловому приміщенні понад
один рік після примусового вселення за
рішенням суду не знайшло свого
підтвердження у ході розгляду справи.

Так, свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 показали,
що ОСОБА_2 намагається проживати у
будинку позивача, але їй у цьому
перешкоджають, змінили замки і вона не
може туди потрапити.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що
ніколи на протязі року не бачили
відповідача у спірному будинку.

Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України,
суд оцінив усі наявні докази, кожен
окремо і всі у сукупності.

Аналізуючи фактичні обставини справи,
суд знаходить, що факт непроживання
відповідача у спірному будинку після
її примусового вселення не доведено,
враховуючи при цьому, що і сам позивач
вказував на те, що відповідач приблизно
до середини 2013 року приходила у його
будинок та деякий час проживала.
Неможливість постійного проживання
відповідача у спірному будинку суд
пояснює наявністю конфлікту між
сторонами, тобто неможливість
проживання відповідача у спірному
житловому приміщенні пов'язана з
наявністю перешкод їй у цьому. Покази
свідків з боку позивача суд до уваги не
приймає, оскільки неможливість бачити
відповідача у будинку пояснюється саме
вищезазначеними обставинами, до того ж,
ці свідки, не проживаючи в цьому
будинку, тимчасове перебування
відповідача у ньому могли не бачити.

Оскільки правових підстав для
позбавлення відповідача права
користування спірним житловим
приміщенням судом не встановлено, у
задоволенні позову має бути
відмовлено.

Керуючись ст.ст. 3,4, 10, 60, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В и р і ш
и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим через
Центральний районний суд м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя:
Е. Р. Федоренко