22-ц/773/229/14 Головуючий у 1 інстанції:
Філюк Т.М. Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчук М. М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю: представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача -
Гончарової Л.О.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«БМ Банк» про припинення договору
поруки, за апеляційною скаргою
позивача на рішення Луцького
міськрайонного суду від 09 грудня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась в суд з даним
позовом, який обґрунтований тим, що 16
травня 2008 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю (далі ТзОВ)
«БМ Банк» та ОСОБА_4 було укладено
кредитний договір №4/67/160508, згідно з
умовами якого останній отримав на
умовах поворотності та платності
грошові кошти у розмірі 35000,00 доларів
США під 15 % річних строком до 15 травня 2018
року на поточні потреби.

В якості забезпечення виконання
позичальником взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором 14
жовтня 2011 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ПАТ
«БМ Банк» укладено договір поруки
№4/67/160508/2, згідно з умовами якого ОСОБА_3
поручилась перед Банком за своєчасне
та повне виконання ОСОБА_4 зобов'язань
за кредитним договором №4/67/160508 від 16
травня 2008 року, а саме здійснювати
погашення кредиту, сплачувати банку
проценти за користування кредитом у
розмірі та на умовах, зазначених у
кредитному договорі, штрафи, пеню,
комісійні винагороди в розмірі та в
строки, визначені кредитним договором,
та інші платежі у розмірі і порядку та
на умовах, зазначених у Кредитному
договорі.

Однак, в порушення п. п. 3.4., 3.5.
кредитного договору, ОСОБА_4 борг у
визначений строк не повернув, що згідно
п. 9.3 кредитного договору надає банку
право вимагати дострокового погашення
заборгованості за кредитом, сплаті
процентів, комісій та штрафних санкцій,
що передбачені даним договором, а також
відшкодування збитків завданих банку
внаслідок невиконання або неналежного
виконання позичальником умов
кредитного договору.

Зазначає, що їй та позичальнику ОСОБА_4
банком було направлено листи з вимогою
щодо дострокового виконання ними
зобов'язань за кредитним договором,
дану вимогу вони отримали 22 лютого 2012
року, отже строк виконання основного
зобов'язання настав 05 березня 2012 року,
тобто через 10 днів після одержання нею
та ОСОБА_4 рекомендованого листа.

Покликається на те, що у договорі
поруки не визначено строк в розмінні
ст. 252 ЦК України, після закінчення
якого порука припиняється, а тому право
кредитора на пред'явлення вимоги до
поручителів відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК
України обмежується шістьма місяцями
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання.

А оскільки з позовом до поручителя про
стягнення заборгованості за кредитним
договором банк звернувся в суд 10 січня
2013 року, тобто за межами вказаного
строку, тому порука ОСОБА_3 припинена на
підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку з
чим позивач просила суд визнати
припиненим договір поруки №4/67/160508/2,
укладений 14 жовтня 2011 року між нею та
ТзОВ «БМ Банк».

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 09 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, рішення суду
скасувати з ухваленням нового рішення
про задоволення позову, виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції свої висновки
обґрунтовував тим, що рішенням
Луцького міськрайонного суду від 12.03.2013
року в цивільній справі за позовом ПАТ
«БМ Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 про стягнення боргу, яким в
користь банку з відповідачів солідарно
стягнуто кредитну заборгованість,
встановлені обставини щодо дії
оспорюваного договору поруки та
відповідальності поручителів і дане
рішення суду набрало 22.04.2013 року
законної сили, а тому підстави для
припинення поруки ОСОБА_3 відсутні.

Проте, колегія суддів з таким висновком
суду першої інстанції погодитись не
може, так як суд зробив його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Так судом першої інстанції
встановлено, що 16.05.2008 року ТзОВ «БМ
Банк» та ОСОБА_4 уклали кредитний
договір №4/67/160508, відповідно до умов
якого останній отримав на умовах
поворотності та платності грошові
кошти в розмірі 35000 доларів США грн. під
15% річних строком до 15.05.2018 року на
поточні потреби (а.с.6-8).

14 жовтня 2011 року з метою забезпечення
виконання умов вказаного кредитного
договору між ПАТ «БМ Банк» та ОСОБА_3
було укладено договір поруки за
№4/67/160508/2 (а.с.9).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимогу до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 24 постанови від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», відповідно до частини
четвертої статті 559 ЦК порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

При цьому сама по собі умова договору
про дію поруки до повного виконання
позичальником зобов'язання перед
кредитодавцем або до повного виконання
поручителем взятих на себе зобов'язань
не може розглядатися як установлення
строку дії поруки, оскільки це не
відповідає вимогам статті 252 ЦК
України, згідно з якою строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати.

Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Постановою Верховного Суду України від
23 травня 2012 року було переглянуто
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 05 вересня 2011
року, постановлену в цивільній справі
за позовом публічного акціонерного
товариства «УкрСиббанк» до товариства
з обмеженою відповідальністю «TWM»,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
з мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, а саме - ч. 4 ст. 559 ЦК
України.

В цій постанові висловлена правова
позиція, згідно з якою умови договору
поруки про його дію до повного
припинення всіх зобов'язань боржника
не свідчать про те, що договором
установлено строк припинення поруки в
розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України,
тому в цьому разі підлягають
застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України
про те, що порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

У справі, що переглядалася Верховним
Судом України, установивши, що
договорами поруки не визначено строк,
після закінчення якого порука
припиняється, оскільки відповідними
пунктами цих договорів установлено, що
вони діють до повного припинення всіх
зобов'язань боржника за основним
договором, та що кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання, який
був змінений ним відповідно до умов
кредитного договору, не пред'явив
вимоги до поручителів, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодились апеляційний та касаційний
суди, дійшов обґрунтованого висновку
про те, що поруку припинено на підставі
ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Умовами укладеного між банком і ОСОБА_4
кредитного договору передбачено, що
банк має право вимагати дострокового
виконання зобов'язань в цілому у
випадку невиконання позичальником
та/або поручителем всіх своїх боргових
та/чи інших зобов'язань за цим
договором. При цьому банк надсилає
позичальнику повідомлення в якому
зазначається сума прострочення та
термін сплати. У випадку невиконання
позичальником вимог банку в термін,
встановлений у повідомлені, датою
погашення кредиту вважається
наступний день після дати, зазначеної у
повідомленні. В цю дату позичальник
зобов'язується повернути банку суму
кредиту в повному обсязі, проценти та
інші платежі, передбачені даним
договором (п. п. 5.14. та 9.4).

Як вбачається з матеріалів справи,
вимогою № 30-04/73 від 20.02.2012 року,
скерованою ОСОБА_4 та вимогою №30-04/70 від
20.02.2012 року адресованою ОСОБА_3, які
отримані адресатами 22.02.2012 року (а.с.13),
банк із зазначенням сум та рахунків,
повідомив боржника та поручителя про
неналежне виконання взятих за
договорами зобов'язань та необхідність
у зв'язку з цим дострокового погашення
всієї суми кредиту, нарахованих
відсотків та інших штрафних санкцій.

Таким чином кредитор використав своє
право вимоги дострокового повернення
кредиту.

В даній вимозі банк пропонував
позичальнику сплатити суму
заборгованості протягом 10 робочих днів
з моменту отримання листа, а у разі
невиконання даних вимог банк
ініціюватиме дострокове розірвання
даного кредитного договору та повне
погашення кредитної заборгованості.
Тобто, даним листом-вимогою банк змінив
кінцевий строк повернення кредиту,
встановивши його наступним днем після
закінчення 10 робочих днів з моменту
отримання листа позичальником. У
встановлений вимогою строк
позичальником заборгованість погашена
не була.

Одночасно з цією вимогою боржнику
банком 20.02.2012 року також було надіслано
аналогічний листи-вимогу поручителю -
відповідачу по справі ОСОБА_3 Тобто
вимогу поручителю направлено до, а не
після настання строку виконання
боржником основного зобов'язання, у
зв'язку з чим така вимога не має того
правового значення, яке їй надається в
контексті ч. 4 ст. 559 ЦК України, за
змістом якої дана вимога для
запобігання можливості припинення
поруки повинна бути пред'явлена
поручителю протягом шести місяців від
дня настання кінцевого строку
виконання зобов'язань позичальником. В
розглядуваному випадку встановлений ч.
4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення
вимоги до поручителів почав діяти
після закінчення 10-ти денного строку
після отримання позичальником
претензії, проте банк в межах цього
строку вимог до ОСОБА_3 як поручителя не
пред'являв, а тому пропустив його, що є
підставою для припинення поруки
відповідно до наведеної норми цього
Кодексу.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов до неправильного висновку про
відмову в позові ОСОБА_3, оскільки ним
не враховано, що укладений з названим
відповідачем договір поруки
припинений, а тому її вимоги є
підставними, що є наслідком скасування
ухваленого в даній справі рішення з
ухваленням нового про задоволення
позову.

Доводи відповідача про те, що договором
поруки визначено конкретний строк
виконання зобов'язань ОСОБА_3, а саме до
15 травня 2018 року, є необґрунтованими та
власним тлумаченням умов даного
договору. Так, у пункті 1 договору
поруки № 4/67/160508/2, на який покликається
апелянт зазначено, зазначено лише про
те, що поручитель зобов'язується
відповідати за зобов'язаннями Боржника
за кредитним договором № 4/67/160508 від 16
травня 2008 року за якими ОСОБА_4
зобов'язаний до 15 травня 2018 року
повернути отриманий кредит у повному
обсязі. Тобто даним пунктом договору
поруки визначено конкретний строк
виконання кредитором взятих на себе
зобов'язань.

З огляду на викладене, перебіг
шестимісячного строку, протягом якого
кредитор вправі був пред'явити вимоги
до поручителя, почався 05 березня 2012
року (повідомлення отримано 22 лютого 2012
року) (а.с.11) і закінчився 05 вересня 2012
року. Протягом вказаного строку ПАТ «БМ
Банк» не звернувся з позовом до
поручителя ОСОБА_3 і в інший спосіб не
пред'явив їй вимоги про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Покликання відповідача на наявність
рішення Луцького міськрайонного суду
від 12 березня 2013 року, яким було
ухвалено про стягнення солідарно в
користь АТ «БМ Банк» з ОСОБА_4, ОСОБА_3
заборгованості за кредитним договором
і у зв'язку з цим неможливість
припинення договору поруки, укладеного
між «БМ Банком» та ОСОБА_3, є
безпідставними, оскільки наявність
даного рішення суду не позбавляє
поручителя можливості звернутися до
суду за захистом свого права з підстав,
передбачених у п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Аналогічні висновки викладені в
Постанові Верховного Суду України від
18 жовтня 2013 року в справі № 6-107цс13.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду підлягає до скасування у
зв'язку з порушенням або неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі наведеного колегія суддів
приходить до висновку, що при ухваленні
рішення судом порушені норми
матеріального та процесуального права,
що привело до неправильного вирішення
справи, а тому оскаржуване рішення слід
скасувати з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 09 грудня 2013 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

Визнати припиненим договір поруки №
4/67/160508, укладений 14 жовтня 2011 року між
товариством з обмеженою
відповідальністю «БМ Банк» та ОСОБА_3 з
метою забезпечення виконання
зобов'язання ОСОБА_4 за кредитним
договором № 4/67/160508 від 16.05.2008 року.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: