Номер провадження № 22-ц/785/1345/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Цюри Т.В.,
Погорєлової С.О.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 12 листопада
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа Київський РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом та виселення,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про
визнання останніх такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1,
та їх виселення.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 22 листопада 2011 року за заявою
представника позивача роз'єднано у
самостійні провадження вищевказані
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4

У позовній заяві позивачка посилалась
на те, що 27 жовтня 2006 року в результаті
помилки, замість договору довічного
утримання уклала із своєю дочкою -
відповідачкою по справі, договір
дарування квартири АДРЕСА_1, і оскільки
рішенням суду вищезазначений договір
дарування був визнаний недійсним, то
наслідком його недійсності є
безпідставне проживання в будинку
відповідачки, на підставі ст.216 ЦК
України просила визнати ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування
квартирою та виселити її.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 15 травня 2012 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 17 жовтня 2012 року рішення
Київського районного суду м. Одеси від
15 травня 2012 року скасовано. Визнано
ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування квартирою АДРЕСА_1.
Виселено ОСОБА_2 з вказаної квартири.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 липня 2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено
частково. Скасовано рішення Київського
районного суду м. Одеси від 15 травня 2012
року та рішення апеляційного суду
Одеської області від 17 жовтня 2012 року,
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Останнім рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 12.11.2013 року
задоволено позов ОСОБА_3 Визнано ОСОБА_2
такою особою, що втратила право на
користування житлом у квартирі АДРЕСА_1
та виселено її з даного житла.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати, ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_3

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2006 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений
договір дарування, згідно з яким ОСОБА_2
отримала в дар 20/100 частини будинку
АДРЕСА_1. Вказана частина складається з
АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 29 листопада 2010 року, яке
набрало законної сили, договір
дарування від 27 жовтня 2006 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнано
недійсним. Скасовано право власності
ОСОБА_2 на 20/100 частини будинку, а саме
АДРЕСА_1. Визнано право власності на
вказану частину будинку за ОСОБА_3

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що право
проживання в квартирі відповідачка
набула через укладання договору
дарування і до його укладання у 2006 році
сторони спільно не проживали, спільним
побутом пов'язані не були, що
підтверджується матеріалами справи.

Проте до такого висновку суд першої
інстанції прийшов із порушенням норм
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, виходячи з
наступного.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
просила визнати відповідачів такими,
що втратили право користування
квартирою та про їх виселення на
підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України.

Скасовуючи одне з попередніх рішень у
цій справі, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ, висновки якого є
обов'язковими, визначив, що на
порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суд першої інстанції не уточнив
підстави позову ОСОБА_3

Як видно з матеріалів справи при новому
розгляді позовна заява ОСОБА_3
залишилася незмінною, і судом першої
інстанції не роз'яснено стороні про
наслідки невиконання таких вимог,
судом постановлене рішення по
підставах, які визнано судом
касаційної інстанції такими, що
унеможливлюють їх задоволення, що є
порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1ст.216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а у разі
неможливості такого повернення,
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні безоплатно
майно у власність, таким чином,
наслідком визнання його недійсним є
повернення майна дарувальнику.

Договір дарування був укладений
сторонами в 2006 році, з довідки КУ
«Дитяча міська поліклініка №6» від
22.10.2013 року видно, що дитина ОСОБА_2
ОСОБА_4 з 2005 року перебував на обліку в
поліклініці, оскільки проживав за
адресою АДРЕСА_1, тобто адресою
спірного будинку, такі відомості
викладені в акті від 12.10. 2013 року про
проживання ОСОБА_2 разом із дитиною в
будинку з 2005 року (а.с.243) та вбачаються з
характеристики за місцем навчання
студента ОСОБА_4, який виховується
матір'ю та бабусею (а.с.244). Такі ж
обставини про фактичне проживання
дитини ОСОБА_4 в спірному будинку з 2005
року встановлені рішенням суду, яке
набрало законної сили.

Проте всупереч вимогам ст.214,215 ЦПК
України судом першої інстанції оцінка
наданим доказам взагалі не надана, що
вказує на те, що рішення суду вимогам
закону не відповідає.

З довідки про склад сім'ї та прописку
(а.с.5) видно, що ОСОБА_2 зареєстрована в
будинку 08.05.2009 року, тобто після спливу
кількох років з часу укладання
договору дарування, а тому
беззаперечно вважати встановленим
факт її реєстрації в будинку лише через
набуття права власності неможливо,
оскільки час вселення не збігається із
часом реєстрації, а через наявність
родинних стосунків вона могла бути
зареєстрована в ньому і як член сім'ї
власника будинку навіть за відсутності
договору дарування, тому сама по собі
реєстрація в цьому випадку не має
правового значення.

При цьому зобов'язання, викладене
власноруч ОСОБА_2 на адресу голови
Київської ради (а.с.10) про те, що вона
зобов'язується піклуватися про свою
матір та просить зареєструвати її за
адресою спірної квартири одночасно із
посиланням на договір дарування як
підставу реєстрації містить
зобов'язання піклуватися про ОСОБА_3 як
матір до кінця її життя, що спростовує
виникнення між сторонами відносин, які
охоплюються лише правилами та
наслідками визнання недійсним
цивільно - правого договору і
відсутності виникнення між сторонами
відносин з приводу користування житлом
через перебування у сімейних
відносинах.

Більш того, обґрунтовуючи недійсність
договору дарування, ОСОБА_3 посилалася
на те, що укладаючи договір дарування,
сподівалася на утримання та догляд з
боку доньки, і рішенням Київського
районного суду м.Одеси від 29.11.2010 року
встановлено, що після смерті ОСОБА_7 в
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 звернулася до
ОСОБА_2 з пропозицією переїхати до неї
жити, доглядати її, мотивуючи тим, що
вона хвора і не може жити одна.

За таких обставин висновок суду про те,
що правовідносини між сторонами
виникли через укладання договору
дарування, а тому визнання його
недійсним є підставою для виселення
особи не відповідає обставинам справи,
тому рішення суду підлягає скасуванню
із ухваленням нового по суті справи.

Викладені обставини свідчать про те, що
відповідачка набула право
користування житлом як член сім'ї
ОСОБА_3, а тому визнання договору
дарування недійсним не тягне наслідком
припинення прав на користування
житлом, тому у задоволенні позову слід
відмовити.

Керуючись
ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 12 листопада 2013 року
скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання такою, що втратила право
користування приміщенням, виселення із
АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: