Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді -Шеремет А.М.,

суддів: Ковалевича С.П. ., Хилевича
В.С.

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
рішення Рівненського районного суду
від 11 грудня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору Верхівська
сільська рада, про визнання частково
недійсним рішення сільської ради,
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, визнання права
власності на майно та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
таким, що втратив право на користування
житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду
від 11 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим будинком
АДРЕСА_2.

Вважаючи дане рішення незаконним через
неповне з"ясування судом обставин, які
мають значення для справи, ОСОБА_4
подав на нього апеляційну скаргу.

Вважає таким, що суперечить ст. 60 СК
України висновок суду про те, що у
зв"язку з обранням подружжям
роздільного режиму майна, обставина, що
житловий будинок є об"єктом спільної
сумісної власності, повинна бути
підтверджена лише укладеними угодами
щодо набуття майна або шлюбним
контрактом.

Вказує, що спірний будинок був
побудований за час шлюбу за кошти, які
належали як позивачу, так і
відповідачу.

Зазначає також, що він брав кредит у
розмірі 5000 євро на будівництво будинку,
що не заперечувала і відповідач.

Щодо визнання його таким, що втратив
право користування спірним житловим
будинком зазначає, що застосована
судом норма ст. 107 ЖК Української РСР не
регулює спірні відносини, оскільки
мова йде не про розірвання договору
найму житлового приміщення і він не
був наймачем будинку у ОСОБА_2

При цьому відмічає, що жодних обставин,
вказаних в ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР
встановлено не було.

Просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове, яким первісний позов
задовольнити, а в задоволенні
зустрічного позову відмовити.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 29 травня 2004 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено шлюб у
Вальданьо (провінція Віченца) Італія.

ОСОБА_4 згідно посвідки на постійне
місце проживання серія НОМЕР_1 приїхав
з Італії в серпні 2009 року в Україну та
зареєстрований згідно п.1 ч. 3 ст. 4
Закону України "Про імміграцію" за
адресою: АДРЕСА_2 з 26 січня 2010 року.

З матеріалів справи вбачається, що 15
грудня 2005 року ОСОБА_2, на підставі
рішення Верхівської сільської ради від
14 листопада 2005 року № 247, видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку, яка розташована в
АДРЕСА_2. Цільове призначення цієї
ділянки будівництво і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд.

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 28 грудня 2009 року,
власником житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_2, є
ОСОБА_2 (а.с. 128).

З технічного паспорта на садибний
(індивідуальний) житловий будинок по
АДРЕСА_2, виготовленого станом на 03
січня 2013 року, вбачається, що власником
цього будинку є ОСОБА_2 (а.с. 122).

Частиною 1 ст. 38 Закону України „Про
міжнародне приватне право"
передбачено, що право власності та інші
речові права на нерухоме та рухоме
майно визначаються правом держави, у
якій це майно знаходиться, якщо інше не
передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст. 39 цього ж Закону
виникнення та припинення права
власності та інших речових прав
визначається правом держави, у якій
відповідне майно перебувало в момент,
коли мала місце дія або інша обставина,
яка стала підставою для виникнення або
припинення права власності та інших
речових прав, якщо інше не передбачено
законом або міжнародним договором
України.

Статтею 59 Закону України „Про
міжнародне приватне право"
встановлено, що сторони шлюбного
договору можуть обрати право, що
застосовується до шлюбного договору,
відповідно до частини першої статті 61
цього Закону.

Частиною 1 ст. 61 Закону України „Про
міжнародне приватне право"
передбачено, що подружжя може обрати
для регулювання майнових наслідків
шлюбу право особистого закону одного з
подружжя або право держави, у якій один
з них має звичайне місце перебування,
або, стосовно до нерухомого майна,
право держави, у якій це майно
знаходиться.

З частини 3 ст. 61 Закону України „Про
міжнародне приватне право" вбачається,
що у разі відсутності вибору права
подружжям майнові наслідки шлюбу
визначаються правом, яке
застосовується до правових наслідків
шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України „Про
міжнародне приватне право" правові
наслідки шлюбу визначаються спільним
особистим законом подружжя, а за його
відсутності - правом держави, у якій
подружжя мало останнє спільне місце
проживання, за умови, що хоча б один з
подружжя все ще має місце проживання у
цій державі, а за відсутності такого -
правом, з яким обидва з подружжя мають
найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Відповідно до ст. 62 Закону України
„Про міжнародне приватне право" вибір
права, передбачений частиною другою
статті 60 та статтею 61 цього Закону, має
бути здійснений у письмовій формі або
явно випливати з умов шлюбного
договору. Угода сторін про вибір права,
що укладена в Україні, має бути
нотаріально посвідчена.

Оскільки сторони, угоди про вибір
права не подали, а спірне майно
знаходиться на території держави
Україна і сторони проживають в Україні,
то колегія суддів апеляційного суду
приходить до висновку, що суд першої
інстанції вірно застосував до спірних
відносин законодавство держави
Україна.

Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Однак за заявою, доданою до акту № 8 про
одруження, подружжя обрало режим
роздільного майна. Відповідно до
Віденської Конвенцієї про консульські
зносини, Консульського статуту України
та інструкції про порядок Консульської
легалізації офіційних документів в
Україні та порядку оформлення довідки
про шлюбну правоспроможність для
одруження за кордоном у разі укладення
шлюбу в Італії, свідоцтво про
одруження легалізовано в Україні, як і
угода подружжя про роздільний режим
майна.

Враховуючи викладене, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що у
зв"язку з обранням подружжям
роздільного режиму майна, житловий
будинок по АДРЕСА_2 не є об"єктом
спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції були правильно,
всебічно і повно встановлені
обставини справи, характер
правовідносин, які виникли між
сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, а доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду щодо відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, та
визнаючи ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування житловим будинком
АДРЕСА_2, суд першої інстанції
керувався нормами ст. 107 ЖК України,
зазначивши, що він виїхав проживати в
м. Рівне за адресою АДРЕСА_1.

Однак з таким висновком колегія суддів
апеляційного суду не погоджується з
наступних підстав.

Згідно з ст. 107 ЖК України наймач жилого
приміщення вправі за згодою членів
сім'ї в будь-який час розірвати договір
найму. У разі вибуття наймача та членів
його сім'ї на постійне проживання до
іншого населеного пункту або в інше
жиле приміщення в тому ж населеному
пункті договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Однак норма цієї статті в даному
випадку не може застосовуватись до
правовідносин, що склалися між
сторонами, оскільки в зазначеній нормі
йдеться про розірвання договору найму
жилого приміщення, однак ОСОБА_4 не є
наймачем спірного будинковолодіння, а
являється членом сім"ї власника жилого
приміщення.

З урахуванням викладеного,
колегія суддів дійшла до переконання,
що рішення суду в частині визнання
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування спірним житловим
будинком, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

На підставі наведеного,
керуючись ст. 60 СК України, ст. ст. 11, 303,
304, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду
від 11 грудня 2013 року в частині
визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим будинком
АДРЕСА_2, скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
С.П. Ковалевич

С.В. Хилевич