У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до державного
підприємства заводу «Електроважмаш»
про поновлення на роботі та виплату
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 27 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до державного
підприємства заводу «Електроважмаш»
(далі - ДП завод «Електроважмаш») про
поновлення на роботі та виплату
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди.

Позивач посилався на те, що 15 серпня 2011
року він був прийнятий на роботу до ДП
завод «Електроважмаш» на посаду
майстра стрижневої дільниці цеху №
111 сталевого литва та термообробки
відповідно до наказу від 15 серпня
2011 року № 921-к.

Наказом «Про накладення
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення на ОСОБА_3» від 25 березня 2013
року № 388-к його було звільнено з роботи
за прогул, вчинений 12 березня 2013 року.

Позивач просив поновити його на посаді,
стягнути з ДП завод «Електроважмаш» на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду у
розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 19 вересня 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді
майстра стрижневої дільниці цеху № 111
сталевого литва та термообробки,
допущено негайне виконання рішення в
частині поновлення на посаді. Стягнуто
з ДП завод «Електроважмаш» на користь
ОСОБА_3 середню заробітну плату за
весь час вимушеного прогулу з 26
лютого 2013 року по 18 вересня 2013 року
включно в сумі 8 565 грн 40 коп., 1000 грн
моральної шкоди. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 27 листопада
2013 року рішення Московського
районного суду м. Харкова від 19 вересня
2013 року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював
у ДП завод «Електроважмаш» на посаді
майстра стрижневої дільниці цеху № 111
сталевого литва та термообробки.

Наказом ДП завод «Електроважмаш» від 25
березня 2013 року № 388-к ОСОБА_3 було
звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП
України за прогул вчинений 12 березня 2013
року без поважних причин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що у
відповідача не було підстав для
розірвання трудового договору на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України,
оскільки позивач надав заяву про
надання йому відпустки без збереження
заробітної плати, яка за бажанням
працівника надається йому в
обов'язковому порядку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову, апеляційний суд виходив з того,
що відпустка без збереження заробітної
плати була надана ОСОБА_3 на 11 березня
2013 року, проте 12 березня 2013 року ОСОБА_3
також був відсутній на підприємстві, а
тому дійшов висновку про те, що
звільнення позивача із займаної посади
було проведено адміністрацією
підприємства з дотриманням норм
чинного законодавства.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення терміну
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді позовів про поновлення на
роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП
України, суди повинні виходити з того,
що передбаченим цією нормою закону
прогулом визнається відсутність
працівника на роботі як протягом
усього робочого дня, так і більше трьох
годин безперервно або сумарно протягом
робочого дня без поважних причин
(наприклад, у зв'язку з поміщенням до
медвитверезника, самовільне
використання без погодження з
власником або уповноваженим ним
органом днів відгулів, чергової
відпустки, залишення роботи до
закінчення строку трудового договору
чи строку, який працівник зобов'язаний
пропрацювати за призначенням після
закінчення вищого чи середнього
спеціального учбового закладу).

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» із подальшими змінами, у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за порушення трудової
дисципліни, судам необхідно з'ясувати,
в чому конкретно проявилось порушення,
що стало приводом до звільнення, чи
могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за
пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП
України, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи не
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Законом України «Про відпустки» від 15
листопада 1996 pоку № 504/96-ВР передбачено
надання двох видів відпусток без
збереження заробітної плати:
відпусток, що надаються працівникам на
підставі суб'єктивного права, тобто в
обов'язковому порядку, і відпусток, що
надаються за погодженням сторін
трудових відносин - роботодавця і
працівника.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про
відпустки» відпустка без збереження
заробітної плати за бажанням
працівника надається в обов'язковому
порядку: працівникам у разі смерті
рідних по крові або по шлюбу: чоловіка
(дружини), батьків (вітчима, мачухи),
дитини (пасинка, падчерки), братів,
сестер - тривалістю до 7 календарних
днів без урахування часу, необхідного
для проїзду до місця поховання і назад;
інших рідних - тривалістю до 3
календарних днів без урахування часу,
необхідного для проїзду до місця
поховання і назад; також працівникам
для догляду за хворим рідним по крові
або по шлюбу, який за висновком
медичного закладу потребує постійного
стороннього догляду, - тривалістю,
визначеною в медичному висновку, але не
більше 30 календарних днів.

У даних випадках відпустка надається з
дня, зазначеного робітником, у межах
періоду, протягом якого тривала
обставина, яка дає право на відпустку.

ОСОБА_3 звернувся до адміністрації
підприємства зі заявою про надання
відпустки без збереження заробітної
плати за сімейними обставинами 11
березня 2013 року та 12 березня 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_3 помер онук -
ОСОБА_4 Разом з позивачем мешкає його
мати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка хворіє
на цукровий діабет II типу середньої
тяжкості, ст. субкомпенсації СДС,
ішемічної форми, ступень пораження по
Вагнеру II В, інфікована трофічна язва І
п. лівої стопи та відповідно до виписки
потребує постійного амбулаторного
нагляду ендокринолога, хірурга та
кардіолога за місцям проживання.

11 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
адміністрації підприємства з заявою
про надання відпустки без збереження
заробітної плати на 11 березня 2013 року, у
зв'язку тяжкою хворобою матері та
смертю онука. Вказана відпустка була
надана на 11 березня 2013 року.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не врахував, що позивач надав
відповідачу заяву про надання йому
відпустки без збереження заробітної
плати, яка за бажанням працівника
надається його в обов'язковому порядку.

Суд апеляційної інстанції на порушення
вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на
зазначені вище обставини справи уваги
не звернув та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

За таких обставин під час розгляду
справи судом апеляційної інстанції
були порушені норми процесуального
права, які згідно зі ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування судового
рішення з направленням справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 27 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана