У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Кафідової О.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на
рішення Подільського районного суду
м. Києва від 06 березня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23
липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
стягнути з відповідачів 250 000 доларів
США за борговою розпискою від 16 жовтня
2009 року. Свої вимоги обґрунтовував тим,
що він передав у позику відповідачу
ОСОБА_4 250 000 доларів США, що у гривневому
еквіваленті на той час складало 2 000 000
грн, строком на сім місяців, про що
останній написав власноручно розписку.
Відповідач ОСОБА_5 поручилася за
виконання ОСОБА_4 взятих за борговою
розпискою зобов'язань, про що
розписалася у розписці. Проте в
обумовлений сторонами строк
відповідач грошових коштів не
повернув. З урахуванням заяви про
збільшення позовних вимог позивач
просив стягнути з відповідачів суму
боргу за розпискою, а також індекс
інфляції за період прострочення
повернення боргу, три проценти річних,
що загалом становить 2 285 978 грн 08 коп.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 06 березня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
23 липня 2013 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_5
просить скасувати судові рішення
першої й апеляційної інстанцій,
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні указаного позову
відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з огляду на наступне.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
наявності передбачених ст. ст. 526, 530, 554,
625, 1050 ЦК України підстав для стягнення
солідарно з відповідачів
заборгованості за борговою розпискою,
яка залишилася у позивача, з
урахуванням індексу інфляції і трьох
процентів річних за весь період
прострочення виконання зобов'язання,
враховуючи, що відповідачі не надали
доказів на підтвердження повернення
грошової позики позивачу.

Проте із вказаними висновками судів
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що ОСОБА_3 передав ОСОБА_4
грошові кошти у сумі 250 тис. доларів США,
що у гривневому еквіваленті на той час
становило 2 млн грн, строком на сім
місяців, про що останній 16 жовтня 2009
року написав розписку, у якій
зобов'язався повернути таку ж саму суму
грошових коштів позивачу вчасно.

ОСОБА_5 поручилася за виконання ОСОБА_4
взятих за борговою розпискою від 16
жовтня 2009 року зобов'язань, про що
зазначила у цій розписці. Проте у
визначений сторонами строк ОСОБА_4 не
повернув борг ОСОБА_3

Судом також встановлено, що 16 жовтня 2009
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
укладено договір купівлі-продажу
земельних ділянок площею 2, 3815 га та 4, 2196
га (загальна площа - 6,6011 га), що
знаходяться на території Бучанської
селищної ради Київської області,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, згідно з яким ОСОБА_5
передала у власність ОСОБА_6 указані
земельні ділянки.

Під час розгляду даної справи судом
допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Задовольняючи вимоги позову про
солідарне стягнення з відповідачів
боргу, суд виходив з того, що між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 було укладено договір позики,
згідно з яким останній отримав у позику
грошові кошти у сумі 250 тис. доларів США,
що у гривневому еквіваленті на той час
становило 2 млн грн, строком на сім
місяців. Підтвердженням укладення
договору є розписка від 16 жовтня 2009
року. Також суд вважав, що ОСОБА_5
поручилася за виконання ОСОБА_4 взятих
за борговою розпискою від 16 жовтня 2009
року зобов'язань, про що зазначила у цій
розписці, а тому як поручитель на
підставі ст. 554 ЦК України несе
солідарну з ОСОБА_4 відповідальність.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212 - 214
ЦПК України суд першої інстанції у
достатньому обсязі не перевірив
заперечень відповідачів проти позову,
не дослідив всі наявні у справі докази,
чим порушив принцип диспозитивності,
закріплений ст. 11 ЦПК України, згідно з
якою суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, при вирішенні даної справи
судом неправильно застосовані норми
матеріального права з огляду на
наступне.

Статтею 1047 ЦК України встановлено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею 546 ЦК України встановлено види
забезпечення виконання зобов'язання,
зокрема передбачено, що виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, завдатком.
Договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Під час розгляду даної справи суди не
врахували вищезазначені положення
закону та не надали належної правової
оцінки напису відповідача ОСОБА_5 на
розписці від 16 жовтня 2009 року, а саме: чи
може такий напис вважатись укладеним
договором поруки в розумінні вимог ст.
553 ЦК України та чи дотримано при цьому
вимоги ст. 547 ЦК України щодо
обов'язкової письмової форми правочину
щодо забезпечення виконання
зобов'язання. Вказані порушення норм
матеріального права залишились поза
увагою суду апеляційної інстанції.

Крім того, ухвала суду апеляційної
інстанції не відповідає вимогам
ст. 315 ЦПК України, оскільки
апеляційний суд на порушення наведених
норм процесуального права, відхиляючи
апеляційну скаргу, обмежився лише
коротким висновком про те, що суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову, після чого
зазначив узагальнюючу фразу, що доводи
апеляційної скарги висновків рішення
суду першої інстанції не спростовують.

Застосувавши загальні тези про
відповідність висновків суду першої
інстанції обставинам справи,
законність і обґрунтованість рішення,
апеляційний суд всупереч вимогам ст.
ст. 303, 304, 315 ЦПК України не перевірив в
достатньому обсязі доводів
апеляційної скарги, крім того, не надав
правової оцінки поясненням позивача в
судовому засіданні про те, що в день
написання відповідачами розписки він
не передавав їм грошових коштів, а має
до них претензії у зв'язку з наявністю у
нього боргової розписки, в результаті
чого суд не встановив в достатньому
обсязі, чи мали місце обставини, якими
позивач обґрунтовував свої вимоги.

Таким чином, суд не з'ясував, ким і коли
передавалися та чи взагалі
передавалися і кому грошові кошти за
борговою розпискою від 16 жовтня 2009 року
та, виходячи з цього, не встановив
належним чином, які правовідносини
склалися між сторонами у справі, та яка
норма матеріального права їх регулює.

У зв'язку з порушенням судами норм
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, а також
неправильним застосуванням норм
матеріального права касаційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
ухвалені у справі судові рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених частиною
другою статті 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Подільського районного суду м.
Києва від 06 березня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23
липня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В.
Ступак