АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 2-2140/09
Номер провадження 22-ц/786/507/14
Головуючий у 1-й інстанції Андрієнко
Доповідач Бондаревська С. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Буленка О.О., Триголова В.М.

при секретарі: Порохні А.А.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 25 лютого 2009 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання договору таким, що
відбувся, -

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору таким, що відбувся,
посилаючись на те, що 11 квітня 2007 року
він прийняв від ОСОБА_3 на підставі
договору-дарування (реєстраційний №
2427), посвідченого приватним нотаріусом
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, у власність 2/25 частини
житлового будинку з частиною
господарських будівель, що знаходиться
в АДРЕСА_1, розташованого на земельній
ділянці, переданій у спільну часткову
власність.

Даним договором дарування частини
житлового будинку з частиною
господарських будівель не був
визначений розмір земельної ділянки.

Відповідно до плану з визначення
порядку володіння, користування та
розпорядження земельною ділянкою, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 2006 року
«земельна ділянка, що відчужується
ОСОБА_3 складала площу 308 кв.м».

Згідно Державного акту на право
спільної власності на землю ІУ-ПЛ №
024056, виданого 15 квітня 1999 року
Виконкомом Полтавської міської ради,
земельна ділянка передана для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства (загальною площею - 1945
кв.м.) ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_1 і належить їм
на теперішній час.

Згідно п. 2.1.4 договору дарування від 11
квітня 2007 року визначено, що
дарувальник зобов'язується «вирішити
питання про подальшу передачу
земельної ділянки у власність
Обдарованому».

Вказував, що не зважаючи на
неодноразові його усні та письмові
звернення до ОСОБА_3, останній
ухиляється від нотаріального
посвідчення договору дарування, щодо
визначеного розміру земельної ділянки,
яка повинна йому перейти у власність.

Посилаючись на ст. 220 ЦК України, просив
визнати договір дарування від 11 квітня
2007 року (реєстраційний № 2427),
посвідчений приватним нотаріусом
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, на частину земельної
ділянки загальною площею 308 кв.м (в т.ч.
158 кв.м для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, 150
кв.м. для ведення особистого підсобного
господарства) таким, що відбувся.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 25 лютого 2009 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
дарування таким, що відбувся -
задоволено.

Визнано договір дарування від 11 квітня
2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
земельної ділянки площею 181 кв.
м відповідно до плану з визначення
порядку володіння, користування та
розподілу земельної ділянки, що
розташована АДРЕСА_1, складеного НВТ
«Інтерагроцентр», в тому числі 93 кв.м.
для будівництва та обслуговування
житлового будинку господарських
будівель та споруд, 88 кв.м для ведення
особистого підсобного господарства
таким, що відбувся.

Не погодившись з даним рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 - третя особа
у справі, оскаржила його в апеляційному
порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила оскаржуване
нею рішення місцевого суду - скасувати
та визнати недійсним договір дарування
від 11 квітня 2007 року, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_4

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених в
суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
з наступних підстав.

Згідно п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
11 квітня 2007 року ОСОБА_2 прийняв від
ОСОБА_3 на підставі договору-дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 у власність 2/25 частини
житлового будинку з частиною надвірних
будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1,
розташованого на земельній ділянці,
переданій у спільну часткову
власність.

Даним договором не був визначений
розмір земельної ділянки.

Відповідно до плану з визначення
порядку володіння, користування та
розпоряджання земельною ділянкою, яка
на праві спільної сумісної власності
належить ОСОБА_3, ОСОБА_1, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, складеного НТВ
«Інтерагроцентр», земельна ділянка, що
відчужується ОСОБА_3 складала площу
181 кв.м.

Згідно п. 2.1.4 договору дарування від 11
квітня 2007 року визначено, що
дарувальник зобов»язується вирішити
питання про подальшу передачу
земельної ділянки у власність
обдарованому.

Виходячи з наведених обставин, та
зважаючи на твердження позивача про те,
що ОСОБА_3 ухиляється від
нотаріального посвідчення договору
дарування щодо визначеного розміру
земельної ділянки, яка повинна перейти
у власність та те, що даний договір
неможливо укласти без згоди ОСОБА_1,
оскільки вся земельна ділянка площею
1945 кв. м передана у спільну часткову
власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3, місцевий
суд відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України
дійшов висновку, що позов підлягає
задоволенню.

Однак колегія суду не може погодитись з
таким висновком суду, виходячи з
наступного.

За змістом ч.1 ст. 202, ч.ч.1,2 ст. 205 ЦК
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції залишив поза увагою
вищенаведені норми матеріального
права та дійшов помилкового висновку,
що зобов»язання ОСОБА_3 вирішити
питання про подальшу передачу
земельної ділянки у власність
обдарованому, зазначені в п. 2.1
договору дарування від 11 квітня 2007
року, є підставою для визнання договору
дарування земельної ділянки таким, що
відбувся.

Такий висновок суду не відповідає
встановленим обставинам у справі та
суперечить положенням ч. 2 ст. 717 ЦК
України.

Колегія суддів не погоджується також з
висновком суду про те, що визнанням
договору дарування частини спірної
земельної ділянки таким, що відбувся -
не порушуються права
ОСОБА_1

Так, згідно Державного акту на право
спільної часткової власності на землю
ІУ-ПЛ № 024056, виданого 15 квітня 1999
року головою Полтавської міської ради,
спірна земельна ділянка площею - 1945 кв.
м на підставі розпорядження
Виконкому Полтавської міської ради від
23 березня 1999 року №199-р передана у
спільну часткову власність ОСОБА_3 та
гр. ОСОБА_1 і належала їм на час
звернення ОСОБА_2 до суду з даним
позовом.

В той же час, суд першої інстанції,
всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 169 ЦПК
України, вирішив спір по суті у
відсутність третьої особи - ОСОБА_1,
відомості щодо належного повідомлення
якої про судові засідання у справі
відсутні.

Таким чином, місцевий суд при вирішенні
даного спору не в повній мірі з'ясував
обставини, що мають значення для справи
та всупереч вимогам закону, дійшов
висновків, які не відповідають
обставинам справи, при цьому
неправильно застосував норми
матеріального права.

З урахуванням викладеного, рішення
суду першої інстанції, як таке, що
постановлене з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Разом з тим, виходячи з положень ч.1 ст.
303 ЦПК України щодо визначення меж
розгляду справи апеляційним судом,
колегія суддів не вбачає правових
підстав для вирішення апеляційної
скарги ОСОБА_1 в частині визнання
недійсним договору дарування,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 11
квітня 2007 року, посвідченого приватним
нотаріусом ОСОБА_4, оскільки зазначені
вимоги не були предметом розгляду суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ч. 1 п.п. 1,3,4, ст.
ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 25 лютого 2009 року -
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання договору таким, що
відбувся - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: