Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09 квітня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року по справі за позовом Державного підприємства Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної підприємству в звязку з незаконним звільненням працівника, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою звернулось в суд із вищенаведеним позовом та при цьому посилалось на те що, згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.05.2010 року визнано незаконним, звільнення з роботи ОСОБА_2, поновлено його на посаді та стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Наказом від 03.11.2010 року за № 38 поновлено ОСОБА_2 на посаді провідного інженера та нараховано 28861,14 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з якої за вирахуванням податків і обовязкових платежів виплачено ОСОБА_2 20313,40 гривень. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 26.11.2012 року на користь ОСОБА_2 стягнуто 3000 гривень моральної шкоди за порушення трудового законодавства. Крім зазначених сум було сплачено також податки й обовязкові платежі та судові витрати, а всього на загальну суму 43123,44 гривні. Внаслідок незаконних дій ОСОБА_1 під час перебування на посаді директора ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_2 з посади провідного інженера, заподіяно підприємству матеріальну шкоду в розмірі 43123,44 гривні. Виходячи з наведеного й просило суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року позов задоволено та стягнуто матеріальну шкоду в сумі 43123,44 гривні.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про відхилення позовних вимог. Мотивує її тим, що рішення суду першої інстанції не є обґрунтованим, оскільки ухвалено з порушенням вимог норм процесуального та матеріального права.

У ході апеляційного розгляду представник апелянта ОСОБА_1 в особі ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності підтримала, доводи апеляційної скарги й просила таку задовольнити, виходячи з наведених підстав.

Представник ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою в особі ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності заперечила, вимоги апеляційної скарги, та просила, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У той же час, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню так як судом першої інстанції не враховано обставини справи та вимоги матеріального закону, який регулює виниклі між сторонами правовідносини. Що у свою чергу, указує на незаконність рішення суду.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи в цілому позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку із приводу того, що ОСОБА_1 перебуваючи на посаді директора ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою незаконно звільнив із посади провідного інженера ОСОБА_2, який судом був поновлений на роботі й стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що призвело до заподіяння підприємству матеріальної шкоди.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає таким, що не узгоджується з вимогами норм трудового права.

Виходячи із припису ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації в зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

А як передбачено п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України службова особа винна в незаконному звільненні працівника, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації.

Виходячи з вимог наведених норм у їх сукупності, слід зазначити, що службова особа винна в незаконному звільненні працівника, несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству. У разі звільнення працівника з порушенням закону, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні працівника, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству в зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Винні дії ОСОБА_1 як директора ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою на той час по незаконному звільненню з роботи провідного інженера ОСОБА_2 доведено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.05.2010 року, а.с. 13-18. На виконання даного рішення, ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою нараховано суму 28861,14 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 11.11.2009 року з якої за вирахуванням податків і обовязкових платежів виплачено ОСОБА_2 20313,40 гривень.

Позовні вимоги заявлено про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 43123,44 гривні. Зазначена сума складається з виплачених ОСОБА_2 20313,40 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу й 3000 моральної шкоди та сплачених податків й обовязкових платежів і понесених судових витрат.

Проте, виходячи з вище наведених норм, посадова особа несе обовязок покрити матеріальну шкоду заподіяну підприємству лише в звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

Зазначена норма, окрім цього обовязку не передбачає покриття шкоди повязаної зі сплатою інших виплат. За цих обставин, позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є підставними лише в частині стягнення нарахованої підприємством суми 28861,14 гривні середнього заробітку за час вимушеного прогулу. А в іншій частині вимог, що становить суму 14262,30 гривні, позов підлягає відхиленню як необґрунтований.

Як передбачено ч. 1 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення із працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік із дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Наказом заступника директора ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою від 03.11.2010 року за № 38 поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді провідного інженера, а.с. 19.

На підставі меморіального ордеру № 1 від 14.01.2011 р. ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою перерахувало на рахунок міського відділу ДВС суму 20313,40 гривень, згідно виконавчого листа № 2п-2788/10, а.с. 20.

Проте, з позовом до суду ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою звернувся лише 30.07.2013 року, тобто, аж через 2 роки 6 місяців і 15 днів. Тоді як закон визначає такий строк у межах 1-го року, протягом якого підприємство має право звернутись до суду із приводу стягнення матеріальної шкоди заподіяної підприємству, службовою особою.

Починаючи з 14.01.2011 року моменту перерахування коштів на виконання вимог рішення суду, ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою стало відомо про наявні заподіяної підприємству шкоди. Та із цієї дати підприємства мало право предявити протягом року позов до службової особи про відшкодування заподіяної нею підприємству матеріальної шкоди.

Позивач у порядку вимог ст. 234 КЗпП України не просив поновити пропущений річний строк і не надав підставних доказів того, що такий пропущено з поважних причин. Зважуючи на зазначене, колегія суддів зазначає, що позовна вимога в частині частково доведеної суми 28861,14 гривні не підлягають задоволенню, оскільки така є безпідставною в звязку з неповажним пропуском річного строку, наданого для звернення до суду за захистом порушеного права.

Судом першої інстанції на вище зазначені обставини справи та вимоги норм трудового права не звернуто уваги, належної правової оцінки їм не дано та ухвалено помилкове рішення, через неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи та через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог п.п. 1 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України із ДП Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою слід стягнути на користь ОСОБА_1 215,63 гривень судового збору, а.с. 96.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року, скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду.

У задоволенні позовної вимоги Державного підприємства Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди заподіяної підприємству в звязку з незаконним звільненням працівника, відмовити.

Стягнути з Державного підприємства Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою на користь ОСОБА_1 215,63 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : _________________ Судді : __________________

__________________