Справа № 168/1322/13-ц
Провадження № 2/168/14/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2014 р. Старовижівський районний суд
Волинської області в складі:

головуючого-судді Хаврони О.Й.,

з участю секретаря - Ковальчука А.А.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши в смт. Стара Вижівка в залі
суду у відкритому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із позовом, в
якому просить стягнути з відповідача 12
100 грн. боргу, які він позичив
відповідачу, а останній зобов'язався
повернути до 15 квітня 2013р. згідно з
розпискою, однак не повернув та
стягнути проценти за користування
позикою в розмірі 680 грн. та судові
витрати по справі.

У ході розгляду справи позивач зменшив
позовні вимоги. З урахуванням того, що
відповідач сплатив йому частину боргу -
950 грн., дав йому порося, яке позивач
оцінює в 1 800 грн., зменшив позовні
вимоги на вказану суму та відмовився
від позовної вимоги про стягнення
процентів в розмірі 680 грн. Таким чином,
після зменшення позовних вимог просить
стягнути з відповідача 8 672 грн. та
судові витрати.

В судовому засіданні позивач пояснив,
що позичив відповідачу 12 100 грн., з яких
останній 950 грн. повернув. Договір
оформлений розпискою написаною
відповідачем власноручно 19.01.2013р.
Відповідач узяті на себе зобов'язання
не виконав в повному обсязі, тому
просить уточнений позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні
уточнений позов визнав частково.
Зазначив, що позичав у позивача 7 000 грн.,
а не 12 100 грн., позичаючи кошти, у нього з
позивачем була домовленість про те, що 5
100 грн. - це проценти за користування
позикою, а тому при написанні боргової
розписки він зазначив, що позичає кошти
в сумі 12 100 грн. (7 000 + 5 100). Крім цього,
повернув позивачу 1000 грн. Таким чином,
вважає, що його борг перед позивачем
становить 6 000 грн., а щодо стягнення з
нього процентів просить в цій частині
позовних вимог відмовити, оскільки в
рахунок процентів дав позивачу порося.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, подані сторонами
докази, суд приходить до такого
висновку.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Між позивачем та відповідачем 19.01.2013р.
укладено договір позики, який
оформлено розпискою, згідно з якою
ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 кошти
в сумі 12 100 грн. з терміном повернення до
15 квітня 2013 р. /а.с.7/. Встановлено, що у
визначений сторонами строк відповідач
повернув частину боргу, а саме 950 грн.

Суд враховує, що відповідно до ч.1 ст.1046
ЦК України договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Ст.202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Саме така правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, яка
відповідно до ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковою для застосування судами.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов договору. Ст.625 ЦК
визначено, що боржник не звільняється
від відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Ч.1 ст. 1049 ЦК України за договором позики
на позичальникові лежить зобов'язання
повернути суму позики у строк та в
порядку, що передбачені договором.

Суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
поданих доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК
України).

Позивач, відповідно до ст. 31 ЦПК
України, зменшив розмір позовних вимог,
з урахуванням повернутої суми 950 грн. та
вартості отриманого від відповідача
порося (1 800 грн.) до 8 672 грн., відмовився
від позовної вимоги про стягнення
процентів.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, оцінивши зібрані у справі докази,
дійшов висновку, що відповідач не надав
переконливих доказів того, що він
позичав саме 7 000 грн., а решта суми
боргу, зазначена в розписці,
передбачалась як проценти за
користування позикою, і тому він не
повинен сплачувати проценти.

Також, як зазначив відповідач в
судовому засіданні, він писав дану
розписку від 19.01.2013р. добровільно, без
жодного тиску, а також розумів її зміст
і зміст взятих зобов'язань.

Крім того, відповідач не надав суду
письмових доказів часткового
повернення боргу, а саме в сумі 1000 грн.,
як він зазначає в своїх поясненнях, а не
суми 950 грн., яку зазначає і визнає
позивач.

Оскільки, як встановлено судом,
відповідач, уклавши з позивачем
договір позики, порушив взяті на себе
зобов'язання і борг, розмір якого
становить (з урахуванням зменшених
позивачем відповідно до ст. 31 ЦПК
України позовних вимог) 8 672 грн. не
повернув у встановлений строк, то
вимоги позивача є підставними і позов
слід задовольнити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
підлягають стягненню з відповідача на
користь позивача судові витрати у
справі.

Керуючись ст.ст. 202, 207, 526, 625, 1046 - 1049
ЦК України, ст.ст.10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК
України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 8672
(вісім тисяч шістсот сімдесят дві) грн.
боргу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 229
(двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.
судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
через Старовижівський районний суд
Волинської області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя О. Й. Хаврона