ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя; за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ
майна, що належить на праві спільної
сумісної власності за касаційними
скаргами ОСОБА_3 на рішення Жовтневого
районного суду Дніпропетровської
області від 12 лютого 2013
року, рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року та додаткове рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 10 жовтня 2013 року, за
касаційною скаргою ОСОБА_4, подану
представником - ОСОБА_5, на рішення
Жовтневого районного суду
Дніпропетровської області від 12 лютого
2013 року та рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя, посилаючись на те, що
перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 1991 по 2009
роки, в період якого у них народилося
троє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_3, які після розірвання
шлюбу за домовленістю сторін стали
проживати з матір'ю, проте залишились
на утриманні батька. Під час
перебування у шлюбі подружжям було
придбано майно, яке ОСОБА_3 просить
поділити між ним та ОСОБА_4 наступним
чином: виділити та визнати за позивачем
право власності на нежиле приміщення
НОМЕР_1, яке розташоване у будинку
АДРЕСА_3, паркувальне місце НОМЕР_2
приміщення гаража-стоянки НОМЕР_3 по
АДРЕСА_1, земельні ділянки, які
розташовані у АДРЕСА_4 НОМЕР_4, НОМЕР_5,
НОМЕР_6, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_7; виділити
та визнати за відповідачем право
власності на: квартиру АДРЕСА_1,
паркувальне місце НОМЕР_8
гаража-стоянки, приміщення
гаража-стоянки НОМЕР_3, який
розташований за цією ж адресою, а також
на витвори мистецтва загальна вартість
яких становить 275 тис. грн.

У липні 2010 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя, посилаючись
на те, що спільним майном подружжя є 3 009
375 грн., які були внесені до статутного
фонду ТОВ «Металпромекспорт»,2 млн. грн.
дивідендів від діяльності зазначеного
підприємства; грошові кошти, що були
внесені за інвестиційним договором на
придбання офісного приміщення за
адресою у АДРЕСА_5;
грошові кошти від продажу автомобілів
марки «Ауді» та «Субару Трібека»,
реалізація яких була здійснена ОСОБА_3
всупереч інтересам сім'ї. 18 тис. дол..
США, які зберігалися в домашньому
сейфі, з яких ОСОБА_3 віддав їй менше
половини, а саме 8 тис. дол.. США; продаж
земельної ділянки та будинку за
адресою: АДРЕСА_6 на думку ОСОБА_4, було
здійснено з порушення прав сина ОСОБА_6,
оскільки дане майно було подаровано
йому дідом; земельна ділянка площею 0,075
га, яка була передана ОСОБА_3 на
підставі рішення Орлівщинської
сільської ради; акції ВАТ
«Дніпродзержинський коксохімічний
завод» на суму 3 млн. грн.; будинки №
НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6 за адресою:
АДРЕСА_4. Виходячи із зазначеного,
ОСОБА_4 просила суд розділити спільне
майно та грошові кошти з розрахунку 2/3
частин подружжя їй та дітям, 1/3 частину -
ОСОБА_3, при цьому врахувати 3 009
375 грн внесених до статутного фонду ТОВ
«Металпромекспорт», 2 млн. грн.
дивідендів за 2008-2009 роки, 1 760 тис. грн.,
які були отримані від продажу будинку
та земельної ділянки по АДРЕСА_6, 400 тис.
грн. від продажу автомобілів марки
«Ауді» та «Субару Трібека», 1 200 грн., що
були внесені по договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, 2 млн.
грн. сплачених по інвестиційному
договору на придбання офісного
приміщення, 3 млн. грн. вартості акцій
ВАТ «Дніпродзержинський
коксохімічний завод». Таким чином,
ОСОБА_4 просила суд виділити та
визнати за нею право власності на все
нерухоме майно, набуте ОСОБА_3 та ОСОБА_4
під час перебування у шлюбі. Крім того,
просила суд стягнути з ОСОБА_3
матеріальну шкоду, завдану сину -
ОСОБА_6 в розмірі 3 млн 520 тис. грн.

Рішенням Жовтневого районного суду
Дніпропетровської області від 12 лютого
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено частково. Поділено спільно
набуте майно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
наступним шляхом: виділено в натурі та
визнано за ОСОБА_3 право власності
на:нежиле приміщення НОМЕР_1, яке
розташовано за адресою: АДРЕСА_7,
загальною площею 70,6 кв. м вартістю 1 691 090
грн; земельну ділянку площею 0,205 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, НОМЕР_5
вартістю 163 077 коп.; земельну ділянку
площею 0,140 га, розташовану за адресою:
АДРЕСА_4, НОМЕР_6 вартістю 109 512 грн;
земельну ділянку площею 0,2420 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, НОМЕР_4
вартістю 192 510 грн; земельну ділянку
площею 0,1644 га, розташовану за
адресою: АДРЕСА_4, НОМЕР_6 вартістю 102 878
грн; земельну ділянку площею 0,0547 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, НОМЕР_7
вартістю НОМЕР_6 282 грн;
земельну ділянку площею 0,2500 га,
розташовану за адресою: АДРЕСА_4, НОМЕР_7
вартістю 198 874 грн; Виділено в натурі та
визнано за ОСОБА_4 право власності на:
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 179,2
кв. м вартістю 2 613 360 грн;
паркувальне місце НОМЕР_9
гаража-стоянки загальною площею 25,8 кв.
м за адресою: АДРЕСА_1, приміщення
гаража-стоянки НОМЕР_3 вартістю 191 465
грн; паркувальне місце НОМЕР_8
гаража-стоянки загальною площею 28,1 кв.
м за адресою: АДРЕСА_1, приміщення
гаража-стоянки НОМЕР_3 вартістю 208 556
грн; колекцію ікон та картин різних
художників 19-20 століття, а саме: три
картини художника Бірчанського (кінець
19 століття): «Всесвіт» вартістю
4 тис. грн, «Фенікс» вартістю 4 тис. грн,
«Людина» вартістю 4 тис. грн; 5
картин художника Стефана (кінець 20
століття): «Море» вартістю
2 тис. грн, «Зима» вартістю 2 тис. грн,
«Осінь» вартістю 2 тис. грн, «Весна»
вартістю 2 тис. грн, «Дубова роща»
вартістю 4 тис. грн.; картина художника
Журки кінець 20 століття «Сільський
пейзаж» вартістю 1 тис. грн; картина
невідомого німецького художника
початку 20 століття «Лісовий пейзаж»
вартістю 40 тис. грн; картина невідомого
художника початку 19 століття «Лісовий
пейзаж» вартістю 16 тис. грн; картина
художника Капустіна кінець 19 століття
«Татарська сакля» вартістю 40 тис. грн;
картину художника Ла Горіо середини 19
століття «о. Капрі» вартістю 40 тис. грн;
картина художника Нанкіна кінця 19
століття «Пейзаж» вартістю 15 тис. грн;
копія картини Рубенса «Зевс та ангели»
вартістю 40 тис. грн, копія картини
художника Де Ляфо «Немовля Мойсей»
вартістю 40 тис. грн; 3 акварелі
художника Є. Гомеля середини 20 століття
загальною вартістю 3 тис. грн; картина
художника Афанас'єва кінця 20 століття
«Туман» вартістю 4 тис.
грн; три ікони - «Св. Анна» вартістю 4
тис. грн; «Моління чаши» вартістю 4 тис.
грн; «Св. Георгій Переможець» вартістю 4
тис. грн. У задоволенні решти позову
ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні решти
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано в частині виділу в
натурі та визнання за ОСОБА_3 права
власності на нежиле приміщення НОМЕР_1,
яке розташовано за адресою: АДРЕСА_7.
Позов ОСОБА_3 та зустрічний
позов ОСОБА_4 в цій частині задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4
право власності за кожним на Ѕ частину
нежилого приміщення НОМЕР_1, яке
розташовано за адресою: АДРЕСА_7.
Рішення районного суду в частині
виділу в натурі та визнання за ОСОБА_3
права власності на земельні ділянки,
які розташовані у АДРЕСА_4, № НОМЕР_4, №
НОМЕР_5 та № НОМЕР_6 площею 0,1644 га
скасовано. Позов ОСОБА_3 та зустрічний
позов ОСОБА_4 в цій частині задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4
право власності за кожним на Ѕ частину
земельних ділянок, які розташовані у
АДРЕСА_4, № НОМЕР_4 площею 0,242 га, по
АДРЕСА_4, № НОМЕР_5 площею 0,205 га
та по АДРЕСА_4, № НОМЕР_6 площею 0,140 га.
Рішення суду першої інстанції в
частині виділу в натурі та визнання за
ОСОБА_4 права власності на: квартиру
АДРЕСА_1 та паркувальні місця НОМЕР_2 та
НОМЕР_8 гаража-стоянки приміщення
гаража-стоянки НОМЕР_3, яке розташовані
по АДРЕСА_1 скасовано. У задоволенні
позову ОСОБА_3 та зустрічного позову
ОСОБА_4 в цій частині відмовлено.
Рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні позову
ОСОБА_4 про поділ вартості проданих
автомобілів скасовано. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 Ѕ частину
вартості проданих автомобілів:
«Субару-Трибека» у розмірі 78 040 грн та
«Ауди-8» у розмірі 138 502 грн, всього
216 542 грн. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

Додатковим рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10
жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції в частині виділу в натурі та
визнання за ОСОБА_3 права власності на
земельні ділянки, які
розташовані у АДРЕСА_4, № НОМЕР_7 площе.
0,250 га та площею 0,0547 га скасовано. Позов
ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_4 в
цій частині задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 право власності за кожним на Ѕ
частину земельних ділянок, які
розташовані у АДРЕСА_4, № НОМЕР_7 площею
0,250 га та площею 0,0547 га.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати зазначені судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції, а також скасувати
додаткове рішення апеляційного суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
в цій частині.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скаргах доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
дійшов висновку про необхідність
збільшення частки відповідача у
спільному сумісному майні подружжя до
2/3 часток, з урахуванням неповнолітніх
дітей, які проживають з відповідачем,
проти чого сторони не заперечували.

Апеляційний суд визнаючи за подружжям
ідеальні частки на спільне сумісне
майно по Ѕ частці виходив із того, що
такий розподіл майна є найбільш
доцільним, відповідає часткам подружжя
у спільному сумісному майні; підстави
для збільшення частки ОСОБА_4 у
спільному майні відсутні.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 звертаючись до суду із указаним
позовом просив відступити від засад
рівності часток у спільному сумісному
майні в бік дружини, з урахуванням того,
що з нею залишилося проживати двоє
неповнолітніх дітей. Відповідач
погодилась на таке визначення часток у
спільному майні подружжя, та у своєму
позові також просила визначити частки
за варіантом, запропонованим
позивачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахував
доводи сторін у справі, а саме, згоду
кожного із подружжя на відступ часток у
спільному майні подружжя на користь
дружини, з урахування дітей, які
проживають з нею, що не суперечить
нормам процесуального права; у
відсутність апеляційної скарги на
рішення місцевого суду щодо визначення
часток у спільному майні, апеляційний
суд визначив їх розмір по Ѕ частці.

Разом із тим, як убачається з
матеріалів справи позовні вимоги
ОСОБА_6 мотивовані наявністю у неї
права на частку грошових коштів,
внесених до статутного фонду ТОВ
«Металпромекспорт» та дивідендів.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, з винятком виключеного з
цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК
України). Здійснення подружжям права
спільної сумісної власності
регламентовано статтею 63 Кодексу,
згідно з якою дружина та чоловік мають
рівні права на володіння, користування
і розпорядження майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено між ними.
Розпорядження спільним сумісним
майном подружжя може відбуватися
шляхом його поділу, виділення частки.
Поділ майна, що є у спільній сумісній
власності подружжя, є підставою
набуття особистої власності кожним з
подружжям. Право подружжя на поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя,
закріплено у ст. 69 Кодексу.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
господарські товариства» вкладом до
статутного капіталу господарського
товариства можуть бути гроші, цінні
папери, інші речі або майнові чи інші
відчужувані права, що мають грошову
оцінку, якщо інше не встановлено
законом.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», відповідно до якого вклад
до статутного фонду господарського
товариства не є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Виходячи
зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК
України якщо вклад до статутного фонду
господарського товариства зроблено за
рахунок спільного майна подружжя, в
інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не
є учасником товариства, має право на
поділ одержаних доходів. У разі
використання одним із подружжя
спільних коштів усупереч ст. 65 СК
України інший із подружжя має право на
компенсацію вартості його частки.

Відмовляючи в частині поділу грошових
коштів внесених до статутного фонду
ТОВ «Металпромекспорт» та дивідендів,
апеляційний суд дійшов передчасного
висновку, що вказані кошти є особистою
власністю ОСОБА_3, оскільки подаровані
йому фірмою «Дейра», та у порушення
норм процесуального права не перевірив
заперечень відповідача про що, указана
фірма належала подружжю на праві
спільної сумісної власності та є
джерелом формування ТОВ
«Металпромекспорт», виходячи з чого
частки у фірми «Дейра» є спільною
сумісною власністю сторін.

За таких обставин, апеляційний суд
повинен був вирішити частину вимог
ОСОБА_3 про поділ грошових коштів,
внесених до статутного фонду ТОВ
«Металпромекспорт» та дивідендів з
урахуванням роз'яснень, наданий у п. 28
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Крім того, апеляційний суд, відмовляючи
в позові ОСОБА_4 у частині розподілу
будівельних матеріалів та садиб
(самочинне будівництво) у рішенні не
зазначив, які саме будівельні
матеріали в незавершених будівництвом
будівлях є спільною сумісною
власністю, не роз'яснив право заявляти
клопотання про призначення
відповідної експертизи, яка б
визначала вартість спільно нажитого
майна.

Таким чином, апеляційним судом
допущено порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи і
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішення
апеляційного суду та передачі справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
подану представником - ОСОБА_5,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19
вересня 2013 року та додаткове рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 10 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська