Справа № 355/1686/13-ц Головуючий у І
інстанції Лисюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/106/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 36
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді
Кашперської Т.Ц.,

суддів
Фінагєєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Баришівського районного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Подільської сільської ради
Баришівського району Київської
області, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на майно в
порядку спадкування, позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, Подільської
сільської ради Київської області про
визнання права власності на ? частку в
спадковому майні,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду із позовом про
визнання права власності на майно в
порядку спадкування. Заявлені позовні
вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла його дружина ОСОБА_4, після
смерті якої відкрилася спадщина на
належне їй майно - житловий будинок з
господарськими будівлями в АДРЕСА_6, та
? частини квартири АДРЕСА_1. В
установлений законом строк він
звернувся із заявою про прийняття
спадщини до державної нотаріальної
контори, свідоцтва про право власності
на спадкове майно не отримав, оскільки
право власності на будинок в АДРЕСА_1 не
було своєчасно зареєстровано, а
частина документів на квартиру
знаходиться у спадкоємців за заповітом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, він же має право на
обов'язкову частку у спадщині як
непрацездатний вдівець. Просив визнати
за ним право власності на будинок з
господарськими будівлями та спорудами
в АДРЕСА_6, та ? частину квартири
АДРЕСА_1.

У вересні 2013 року треті особи ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 звернулися із зустрічним
позовом про визнання права власності
на спадкове майно, посилаючись на те, що
ОСОБА_4, померла ІНФОРМАЦІЯ_1, за життя
склала заповіт на їх користь, яким все
належне їй майно заповіла їм в рівних
частках. На даний час отримати
свідоцтво про право на спадщину вони не
мають змоги, оскільки ОСОБА_4, отримавши
свідоцтво про право на спадщину від 07
березня 1992 року на житловий будинок по
АДРЕСА_6, належним чином його не
зареєструвала, а на квартиру за адресою
АДРЕСА_1 втрачений оригінал довідки про
належність їй квартири. Для отримання
дублікату довідки нотаріальною
конторою було зроблено відповідний
запит від 05 жовтня 2011 року до ЖБК
«КІБІ-2», однак документи відсутні.
Просили визнати за ними право
власності на ? частину житлового
будинку з господарськими спорудами за
адресою АДРЕСА_6, та ? частину квартири
за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Баришівського районного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
позови задоволено частково, визнано за
ОСОБА_1 право власності в порядку
спадкування на ? частину спірного
житлового будинку з господарськими
будівлями та ? частину спірної
квартири, за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також
визнано в рівних частках право
власності в порядку спадкування на ?
частину спірного житлового будинку з
господарськими будівлями та ? частину
спірної квартири.

Позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив скасувати
рішення Баришівського районного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ухвалити
нове про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених у
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції цим вимогам закону не
відповідає.

Частково задовольняючи позови ОСОБА_1
та ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадкове майно, суд першої
інстанції виходив із того, що право на
спадкування мають особи, визначені в
заповіті, а ОСОБА_1, який є
непрацездатним вдівцем, має право на
спадок у розмірі половини частки, яка б
належала кожному із спадкоємців у разі
спадкування за законом, до складу
спадкового майна входять будинок та
квартира, а тому спадщина має бути
розділена між спадкоємцями у спосіб,
визначений судом.

Колегія суддів не може в повній мірі
погодитися із таким висновком суду
першої інстанції, виходячи із
наступного.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 16 листопада 1983 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

За життя 19 лютого 2009 року ОСОБА_4 склала
заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 356, яким
все своє майно заповіла ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, після її
смерті відкрилася спадщина на належне
їй майно у вигляді житлового будинку по
АДРЕСА_6, що належить спадкодавцю на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 03 червня 1992
року, право власності на будинок в
передбаченому законом порядку
зареєстровано не було.

Крім того, згідно довідки ЖБК «КІБІ-2»
від 04 лютого 1996 року № 3 ОСОБА_4 є
власником квартири АДРЕСА_1, є членом
ЖБК «КІБІ-2» з 1978 року та повністю
внесла пайовий внесок за квартиру у 1993
році. Інформаційною довідкою
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 31 липня 2013 року КВ-2013 № 21480
повідомлено, що квартира АДРЕСА_1 на
праві власності зареєстрована за
ОСОБА_4 на підставі довідки, виданої ЖБК
«КІБІ-2» № 3 від 04 лютого 1996 року.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Главою 86 ЦК України, а також
спеціальним законодавством, зокрема,
Законом України «Про нотаріат»,
підзаконними нормативними актами,
визначено нотаріальний порядок
оформлення права на спадщину, що
відповідає встановленій
законодавством сукупності функцій
притаманній юрисдикційній діяльності
судів та нотаріусів. Це знайшло також
підтвердження у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику в справах
про спадкування».

У разі, якщо відсутність умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, це
може бути підставою для відмови у
позові.

Однак судом спадкова справа після
смерті ОСОБА_4 не витребувана,
обставини неможливості оформити право
власності на спадщину в позасудовому
порядку, обсяг спадкового майна судом
першої інстанції не були з'ясовані.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин справи,
недоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, а тому підлягає
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених позивачами у
суді першої інстанції, колегія суддів
враховує наступне.

На вимогу Апеляційного суду Київської
області із Дев'ятої Київської
державної нотаріальної контори була
витребувана спадкова справа № 664 до
майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4

Із спадкової справи колегія суддів
вбачає, що 15 червня 2009 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 звернулися до нотаріальної
контори із заявами про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_4 за
заповітом, посвідченим приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 19 лютого
2009 року Р № 356.

18 червня 2009 року до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини за законом після смерті
ОСОБА_4 звернувся її чоловік ОСОБА_1

Згідно листа Дев'ятої Київської
державної нотаріальної контори від 07
червня 2013 року № 5729/02-14, 14 листопада 2011
року ОСОБА_1 подав до нотаріальної
контори заяву з проханням видати йому
свідоцтво про право власності на ?
частину квартири як пережившому
чоловіку, де ОСОБА_1 було роз'яснено, що
видати свідоцтво про право власності
на дане майно немає можливості,
оскільки шлюб між ним та ОСОБА_4 був
зареєстрований з 16 листопада 1983 року, а
пайові внески за квартиру померла
почала сплачувати з 1978 року, тому
нотаріусу неможливо встановити, чи
сплатив ОСОБА_1 вартість ? частини
квартири, та запропоновано ОСОБА_1
звернутися до суду. Видати ОСОБА_1
свідоцтво про право на спадщину на
спадкове майно в с. Поділля
Барішівського району немає можливості
у зв'язку з тим, що спадкоємець не надав
нотаріусу правовстановлюючі документи
на спадкове майно.

Оскільки позивачу відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину, між
сторонами існує цивільно-правовий спір
з приводу поділу спадкового майна, який
має бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 17 від 21
грудня 2007 року, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
ведення спільного господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Таким чином, для визначення спадкової
маси необхідно з'ясувати обсяг майна,
яке належало ОСОБА_4

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 15
Закону України «Про власність», що діяв
на час виникнення спірних
правовідносин, член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж,
іншу будівлю або приміщення, надані
йому в користування, набуває права
власності на це майно. Громадянин, який
став власником цього майна, має право
розпоряджатися ним на свій розсуд:
продавати, обмінювати, здавати в
оренду, укладати інші угоди, не
заборонені законом.

Відповідно до ст. ст. 22, 24 КпШС України,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування (одяг,
взуття тощо), хоча б вони і були
придбані під час шлюбу за рахунок
спільних коштів подружжя, за винятком
коштовностей та предметів розкоші.

Установлено, що спадкодавця ОСОБА_4
набула членства в ЖБК «КІБІ-2» на
підставі рішення виконавчого комітету
Київської міської ради народних
депутатів від 03 квітня 1978 року № 464,
пайові внески за квартиру в розмірі 7251
руб. остаточно внесені в 1993 році і право
власності на квартиру набуто ОСОБА_4 у
період перебування у шлюбі із
позивачем.

Встановивши, що частина пайових
внесків за квартиру сплачена ОСОБА_4 до
укладення шлюбу із позивачем, суд даних
обставин не врахував і помилково
вважав спірну квартиру особистою
власністю спадкодавця.

При цьому суд першої інстанції залишив
поза увагою ті обставини, що із наданих
сторонами доказів вбачається, що
ОСОБА_4 повністю внесла пайовий внесок
в 1993 році (а. с. 19) під час перебування в
шлюбі із позивачем, а із копії витягу із
особової картки члена ЖБК на кв. 117 (а. с.
123) неможливо зробити безспірного
висновку про час внесення пайових
внесків та ким-саме вони були внесені.

Таким чином, квартира за адресою
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Відповідно до ст. 28 КпШС України, в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Відтак ? частина квартири належить
ОСОБА_1 як частка в спільному майні
подружжя, а ? частина квартири, належна
ОСОБА_4, є спадковою.

Встановивши, що право власності на
будинок АДРЕСА_6 не було зареєстровано
за життя ОСОБА_4, колегія суддів
враховує наступне.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Таким чином, до спірних правовідносин
щодо прийняття спадщини, яка
відкрилася 23 квітня 1986 року,
застосовуються положення ЦК УРСР в
редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 560 ЦК УРСР в редакції
1963 року, спадкоємці, закликані до
спадкоємства, можуть одержати в
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини свідоцтво
про право на спадщину. Свідоцтво про
право на спадщину видається також
державною нотаріальною конторою при
переході спадкового майна до держави.

Відсутність державної реєстрації
права власності на житловий будинок з
господарськими будівлями, що
знаходиться в АДРЕСА_6, не може бути
підставою вважати, що ОСОБА_4 не набула
такого права, оскільки саме свідоцтво
про право на спадщину від 03 червня 1992
року і є тим документом, яке
підтверджує таке право. Крім того,
нормами ЦК УРСР 1963 року не було
передбачено обов'язкової державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно після отримання свідоцтва про
право на спадщину.

Таким чином, даний будинок також
належить до спадкової маси після
смерті ОСОБА_4

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України,
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», непрацездатними
громадянами є особи, які досягли
встановленого законом пенсійного віку
або визнані інвалідами, у тому числі
діти-інваліди, а також особи, які мають
право на пенсію у зв'язку з втратою
годувальника відповідно до цього
Закону.

Оскільки позивач є непрацездатним як
особа пенсійного віку і єдиним
спадкоємцем за законом першої черги
після смерті ОСОБА_4, він спадкує
половину частки, яка належала б йому у
разі спадкування за законом, тобто ?
частину спадкового майна.

З огляду на викладене за ОСОБА_1 має
бути визнане право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 як частку в
спільному майні подружжя, та право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, ? частину будинку АДРЕСА_6 в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_4 За ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має
бути визнане за кожним право власності
на 1/8 частину квартири АДРЕСА_1, 1/4
частину будинку АДРЕСА_6 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_4

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального права, що відповідно до
вимог ст. 309 ЦПК України є підставами
для його скасування із ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2
та ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Баришівського районного суду
Київської області від 15 жовтня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позови ОСОБА_1 про визнання права
власності на майно в порядку
спадкування та ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на спадкове
майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1 як частку в
спільному майні подружжя, та право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, ? частину будинку АДРЕСА_6 в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 за кожним
право власності на 1/8 частину квартири
АДРЕСА_1, 1/4 частину будинку АДРЕСА_6 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позовів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Кашперська Т.Ц.

Судді:
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.