Справа № 463/403/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/124/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак
О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представників
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представника Львівської МР -
Кіндратіва С.І., прокурора Лящука Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_7 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 07 червня 2013 року у справі за позовом
Прокурора Личаківського району м.
Львова в інтересах ОСОБА_2 до
Львівської міської ради, садівничого
товариства «Вишенька», ОСОБА_5 про
визнання незаконним рішення загальних
зборів садівничого товариства,
визнання частково недійсним рішення
Львівської міської ради та державного
акту про право власності на земельну
ділянку, зобов'язання вчинити дії, -

в с т а
н о в и л а:

В липні 2011 року прокурор Личаківського
району м. Львова звернувся із позовом в
суд в інтересах ОСОБА_2 до відповідачів
про визнання неправомочними загальних
зборів садівничого товариства
«Вишенька», які проведені 04.01.2006 року,
визнання частково недійсною ухвали
Львівської міської ради № 3516 від 16.03.2006
року «Про передачу членам садівничого
товариства «Вишенька» земельної
ділянки в районі АДРЕСА_1» в частині
включення в список членів садівничого
товариства «Вишенька», яким
передаються у приватну власність
земельні ділянки у районі АДРЕСА_1 для
ведення садівництва, ОСОБА_5 - про
передачу ділянки НОМЕР_1 площею 482 м.кв.,
визнання недійсним Державного акту
серії ЯД № 477976 від 30.01.2009 року про право
власності на землю та на право
постійного користування, договорів
оренди землі за кадастровим № 01:09:438:00017
кн. 01-5, підтвердження членства ОСОБА_2 в
садівничому товаристві «Вишенька» та
його право на користування спірною
земельною ділянкою, зобов'язання
відповідача ОСОБА_5 повернути земельну
ділянку садівничого товариства
«Вишенька» за НОМЕР_1 пл. 482 м.кв. в
районі АДРЕСА_1 в користування ОСОБА_2
Позовні вимоги мотивує тим, що в
процесі перевірки діяльності
садівничого товариства «Вишенька» за
зверненням ОСОБА_2, який є особою
похилого віку, прокуратурою було
виявлено факт порушення законних
інтересів позивача. Зокрема,
перевіркою встановлено, що у
відповідності до рішення спільного
засідання адміністрації та профкому
Львівського філіалу інституту
Укрземпроекту № 20 від 24.09.1986 року
ОСОБА_2 являвся членом
садово-городнього товариства
«Вишенька» та користувався земельною
ділянкою НОМЕР_1 у товаристві. Однак в
процесі перереєстрації товариства
позивача не було включено у члени
товариства, його земельну ділянку
рішенням неправомочних зборів від
04.01.2006 року передано у користування
іншому учаснику товариства - ОСОБА_5, що
потягло за собою в подальшому
незаконну приватизацію цим учасником
спірної земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову Прокурора Личаківського району
м. Львова в інтересах ОСОБА_2 до
Львівської міської ради, садівничого
товариства «Вишенька», ОСОБА_5 про
визнання незаконним рішення загальних
зборів садівничого товариства
«Вишенька», які проведені 04.01.2006 року,
визнання частково недійсною ухвали
Львівської міської ради № 3516 від 16.03.2006
року «Про передачу членам садівничого
товариства «Вишенька» земельної
ділянки у районі АДРЕСА_1» в частині
включення в Список членів садівничого
товариства «Вишенька», яким
передаються у приватну власність
земельні ділянки у районі АДРЕСА_1 для
ведення садівництва, ОСОБА_5, про
передачу ділянки НОМЕР_1 площею 482 м.кв.,
визнання недійсним державного акту
серії ЯД № 477976 від 30.01.2009 року про право
власності на землю та на право
постійного користування, договорів
оренди землі за кадастровим № 01:09:438:00017
кн. 01-5, підтвердження членства ОСОБА_2 в
садівничому товаристві «Вишенька» та
його право на користування спірною
земельною ділянкою, зобов'язання
відповідача ОСОБА_5 повернути земельну
ділянку садівничого товариства
«Вишенька» за НОМЕР_1 пл. 482 м.кв. в
районі АДРЕСА_1 в користування ОСОБА_2 -
відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення суду оскаржив представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, який зазначає,
що суд при вирішенні спору не взяв до
уваги рішення спільного засідання
адміністрації та профкому Львівського
філіалу інституту Укрземпроект від
24.09.1986 року (а.с. 38-40 т. 1), оскільки вважав
з посиланням на Закон України «Про
споживчу кооперацію», норми якого не
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, що з моменту створення
товариства «Вишенька» (2000 р.) відбулась
зміна організаційно-правової форми
товариства, яка передбачала
індивідуальне прийняття в члени
товариства. Діяльність садових
товариств регулювалась Законом
України «Про кооперацію в СРСР», який
діяв з 26.05.1988 року та втратив чинність у
зв'язку з прийняттям Закону України
«Про кооперацію» від 10.07.2003 року № 1087-ІV.
Суд дав неправильну оцінку доказам
членства ОСОБА_2 у садовому товаристві
«Вишенька», оскільки ним було подано
заяву на вступ у садівниче товариство,
що підтверджується протоколом № 20 від
24.09.1986 року та сплачував членські
внески, що підтверджується квитанціями
до прихідного касового ордеру від
16.12.1986 року, 05.05.1987 року, 15.06.1988 року. Факт
передачі ОСОБА_2 земельної ділянки в
Товаристві на підставі зазначеного
протоколу підтверджується і
відповіддю ДП «Львівський
науково-дослідний та проектний
інститут землеустрою» від 09.09.2009 року №
1069. Відтак, ОСОБА_2 набув права на
членство у садовому товаристві
«Вишенька». Факт відсутності позивача
у списку членів садового товариства
станом на момент державної реєстрації
статуту 04.01.2000 року не може слугувати
підставою для відмови в позові. Список
членів садівничого товариства
«Вишенька», який передавався для
реєстрації статуту формувався за
номерами земельних ділянок від 1 до 73,
проте на місці порядкового номера 43, де
мало бути вказане прізвище позивача,
вказано не НОМЕР_1, а № 73, що не
узгоджується із загальною нумерацією
списку. Причому навпроти цього запису
вказано прізвище ОСОБА_8, яка була
допитана у судовому засіданні як
свідок та ствердила, що користувалась
належною їй земельною ділянкою, а
ОСОБА_2 своєю - НОМЕР_1. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, ОСОБА_5, представника
Львівської МР - Кіндратіва С.І.,
прокурора Лящука Т.І., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановленому законом.

В судовому засіданні встановлені
наступні юридично значимі факти та
відповідні їм правовідносини.

Прокурор звернувся із позовом в
інтересах ОСОБА_2 про захист його, як
вважає - порушеного права, який
обґрунтовує тим, що позивач являвся
членом садівничого товариства
«Вишенька» та на законних підставах
користувався земельною ділянкою
НОМЕР_1, а тому внаслідок приватизації
спірної ділянки відповідачем ОСОБА_5
права позивача порушені. При цьому
покликається на те, що права на
членство у садівничому товаристві
«Вишенька» та користування земельною
ділянкою НОМЕР_1 підтверджується
рішенням спільного засідання
адміністрації та профкому Львівського
філіалу інституту Укрземпроект від
24.09.1986 року (а.с. 38-40 т. 1), відповідно до
якого ОСОБА_2 було прийнято в
садово-городнє товариство «Вишенька»
та передано у користування земельну
ділянку звільнену ОСОБА_10

Районний суд в оскаржуваному рішенні
зазначає, що прокурор та позивач
належними та допустимими доказами не
довели факту членства у садівничому
товаристві «Вишенька» та користування
на законних підставах спірною
земельною ділянкою, яка передана
відповідно до ухвали Львівської
міської ради № 3516 від 16.03.2006 року «Про
передачу членам садівничого
товариства «Вишенька» у власність
відповідача ОСОБА_5, а тому права
позивача не порушені і підстав для
задоволення позову немає.

При цьому суд виходив з наступного.

Так, згідно свідоцтва про державну
реєстрацію (а.с. 16 т. 1) садівниче
товариство «Вишенька» зареєстроване
як кооператив 04.01.2000 року за № 997-Л.
Статут садівничого товариства
«Вишенька» затверджений загальними
зборами товариства 17.04.1999 року та
зареєстрований у відділі реєстрації і
ліцензування департаменту економічної
політики та ресурсів Львівської
міської ради 04.01.2000 року (а.с. 18-22 т. 1).

Судом встановлено, що на момент
державної реєстрації членами
садівничого товариства було 70 осіб, що
підтверджується списком садівничого
товариства «Вишенька» станом на 01.11.1999
року (а.с. 25-27 т. 1). Однак, як вбачається
із зазначеного Списку прізвище
позивача серед членів товариства
відсутнє.

Згідно п.п. 1.1, 1.2, 1.6 Статуту товариства
визначено, що садівниче товариство
«Вишенька» є добровільним об'єднанням
громадян, юридичною особою з моменту
державної реєстрації та здійснює свою
діяльність на основі Закону України
«Про споживчу кооперацію».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
споживчу кооперацію» в редакції, яка
діяла на момент державної реєстрації
товариства було визначено, що споживча
кооперація в Україні - це добровільне
об'єднання громадян для спільного
ведення господарської діяльності з
метою поліпшення свого економічного та
соціального стану.

Статтею 5 Закону врегульовано, що
первинною ланкою споживчої кооперації
є споживче товариство - самостійна,
демократична організація громадян, які
на основі добровільності членстваості
членства і взаємодопомоги за місцем
проживання або роботи об'єднуються для
спільного господарювання з метою
поліпшення свого економічного і
соціального стану.

Основним документом, що регулює
діяльність споживчого товариства, є
статут. У ньому визначаються порядок
вступу до товариства і виходу з нього,
права та обов'язки членів товариства,
його органи управління, контролю та їх
компетенція, порядок утворення майна
товариства, розподілу прибутку, умови
реорганізації і ліквідації товариства
та інші положення, що не суперечать
законодавчим актам України.

Споживче товариство вважається
створеним, визнається юридичною особою
і може здійснювати господарську та
іншу діяльність з дня його державної
реєстрації.

Крім цього, п. 1 ч. 1 ст. 6 цього ж Закону
передбачено, що членство у товаристві є
індивідуальним. Індивідуальними
членами товариства можуть бути
громадяни, які досягли 16- річного віку і
виявили бажання брати участь в цілях і
завданнях споживчого товариства.

Вказана норма знайшла своє
відображення у аналогічному положенні
п. 2.1 Статуту садівничого товариства.

Шляхом системного аналізу наведених
правових норм суд першої інстанції
вбачає, що прийняття в члени
садівничого товариства «Вишенька»
могло відбуватися виключно на засадах
добровільності, тобто на підставі
добровільної згоди особи, яка бажала
бути членом товариства.

На думку районного суду представлене
позивачем рішення спільного засідання
адміністрації та профкому Львівського
філіалу інституту Укрземпроект від
24.09.1986 року не може слугувати належним
підтвердженням членства позивача у
садівничому товаристві «Вишенька»,
оскільки з моменту створення та
державної реєстрації садівничого
товариства відбулася зміна
організаційно-правової форми
товариства, яка відповідно до положень
ст. 5 Закону України «Про споживчу
кооперацію» передбачала індивідуальне
прийняття у члени товариства на
підставі добровільного волевиявлення
особи на участь в цілях і завданнях
споживчого товариства.

Позивач не представив доказів того, що
він подавав заяву на вступ у садівниче
товариство, що був його членом та
сплачував членські внески. При цьому
суд встановив, що на момент утворення
товариства та його державної
реєстрації, прийняття Статуту
товариства, ОСОБА_2 був відсутній у
списках членів товариства.

ОСОБА_2 в судовому засіданні районного
суду пояснив свою відсутність у
списках членів товариства станом на 1999
рік протиправними діями голови
товариства, який знищив попередні
документи товариства з метою
позбавлення його права на членство у
товаристві та права на користування
земельною ділянкою. Однак така позиція
позивача, як зазначив суд першої
інстанції, не підтверджується наявними
в матеріалах справи доказами, оскільки
як вбачається з оглянутих в судовому
засіданні відмовних матеріалів за
результатами перевірки звернень
ОСОБА_2, постановою прокуратури
Личаківського району м. Львова від
10.06.2011 року було відмовлено в порушенні
кримінальної справи відносно голови
садівничого товариства «Вишенька» на
підставі ст. 6 п. 2 КПК України у зв'язку
із відсутністю в його діях ознак
складів злочинів передбачених ст. ст.
364, 366, 367 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції
зазначив, що перед судом прокурор не
довів та не підтвердив жодними
доказами волевиявлення ОСОБА_2 на вступ
у садівниче товариство «Вишенька», як і
не представив будь-яких доказів
прийняття садівничим товариством
«Вишенька» рішення з приводу прийняття
ОСОБА_2 членом цього товариства та
надання йому у користування земельної
ділянки НОМЕР_1. В той же час, як
вбачається із тексту розгляду заяв
членів садівничого товариства
«Вишенька» на засіданні правління (а.с.
29-37 т. 1), при інвентаризації земель
садівничого товариства «Вишенька» в 1999
році та послідуючих роках не виявлено
власників земельної ділянки НОМЕР_1, у
зв'язку із чим правління вирішило
передати земельну ділянку НОМЕР_1
площею 482 м.кв. новоприйнятому члену
товариства ОСОБА_5 Не містить посилання
про закріплення за позивачем земельної
ділянки НОМЕР_1 і рішення спільного
засідання адміністрації та профкому
Львівського філіалу інституту
Укрземпроект від 24.09.1986 року (а.с. 38-40 т.
1).

За таких обставин районний суд дійшов
висновку, що вимоги позивача про
підтвердження його членства у
садівничому товаристві «Вишенька» та
права користування земельною ділянкою
НОМЕР_1 є необґрунтованими, а тому в цій
частині не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні суду першої
інстанції встановлено, що загальними
зборами садівничого товариства
«Вишенька» від 04.01.2006 року, протокол № 2
(а.с. 36 т. 1) було затверджено нові списки
членів товариства на підставі списку
станом на 01.11.1999 року та тексту розгляду
заяв (а.с. 25-27 т. 1).

Оскільки раніше доведено, що у позивача
не виникало суб'єктивного права на
участь у садівничому товаристві
«Вишенька» та користування земельною
ділянкою НОМЕР_1, а відтак рішенням
загальних зборів товариства не могло
бути порушено право ОСОБА_2 щодо
користування вказаною земельною
ділянкою шляхом передачі її у
користування іншому члену товариства.
Тому вимоги прокурора про визнання
неправомочними рішення загальних
зборів від 04.01.2006 року є безпідставними.

Крім цього, у відповідності до вимог ст.
116 ЗК України 2001 року визначено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Безоплатна передача земельних ділянок
у власність громадян провадиться у
разі приватизації земельних ділянок,
які перебувають у користуванні
громадян.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що оскільки суд
визнав безпідставними вимоги щодо:
поновлення членства позивача у
садівничому товаристві, підтвердження
права на користування земельною
ділянкою НОМЕР_1 та щодо визнання
неправомочними рішення загальних
зборів від 04.01.2006 року, а також
враховуючи те, що відповідач ОСОБА_5, як
член садівничого товариства, якому
закріплено земельну ділянку НОМЕР_1 пл.
482 м.кв. на законних підставах, у
відповідності до рішення сесії
Львівської міської ради приватизував
спірну ділянку, тому інші вимоги
позивача щодо визнання недійсними
ухвали Львівської міської ради № 3516
від 16.03.2006 року, Державного акту про
право власності на земельну ділянку
ОСОБА_5 та договорів оренди - також є
безпідставними і зазначеними
правовими актами жодні права позивача
не порушені.

Також районний суд зазначив, що
посилання відповідача ОСОБА_5 про
застосування судом спливу позовної
давності не підлягає розгляду судом,
оскільки хоча судом і встановлено факт
пропуску прокурором трьохрічного
строку на звернення до суду із даним
позовом, в той же час правила про
позовну давність, відповідно до ст. 267
ЦК України, мають застосовуватися лише
тоді, коли буде доведено існування
самого суб'єктивного права. У випадках
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушене, в позові має бути
відмовлено не з причин пропуску строку
позовної давності, а в зв'язку з
необґрунтованістю самої вимоги.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що діяльність
садових товариств регулювалась
Законом України «Про кооперацію в
СРСР», який діяв з 26.05.1988 року та втратив
чинність у зв'язку з прийняттям Закону
України «Про кооперацію» від 10.07.2003
року № 1087-ІV, та що суд дав неправильну
оцінку доказам членства ОСОБА_2 у
садовому товаристві «Вишенька»,
оскільки ним було подано заяву на вступ
у садівниче товариство, що
підтверджується протоколом № 20 від
24.09.1986 року та сплачував членські
внески, що підтверджується квитанціями
до прихідного касового ордеру від
16.12.1986 року, 05.05.1987 року, 15.06.1988 року, не
заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Постановою Ради Міністрів Української
РСР і Української республіканської
ради професійних спілок від 11 липня 1978
року № 358 «Про Типовий статут
садівницького (виноградарського)
товариства рробітників і службовців»
із змінами та доповненнями, внесеними
Постановою Ради Міністрів Української
РСР і Української республіканської
ради професійних спілок 27 квітня 1982
року № 215, яка була чинна станом на
24.09.1986 року - дату, якою, як зазначає
апелянт, ОСОБА_2 було прийнято в члени
садово-городнього товариства
«Вишенька», - було затверджено Типовий
Статут садівницького
(виноградарського) товариства
робітників і службовців.

Закон України «Про кооперацію в СРСР»,
почав діяти з 26.05.1988 року та втратив
чинність у зв'язку з прийняттям Закону
України «Про кооперацію» від 10.07.2003
року, а тому не міг діяти у 1986 році, тому
посилання апелянта на те, що діяльність
садових товариств у 1986 році
регулювалась Законом України «Про
кооперацію в СРСР» є безпідставні.

Згідно пунктів №№ 16, 18 підпункт в), 32
підпункти є), м), 34 вказаного Типового
Статуту садівницького
(виноградарського) товариства
робітників і службовців: Членами
садівницького (виноградарського)
товариства можуть бути робітники і
службовці підприємства (установи,
організації) що досягли 18-річного віку,
пенсіонери, які працювали на даному
підприємстві (в установі, організації).
Прийом у члени товариства провадиться
за заявою того, хто вступає,
адміністрацією разом з комітетом
профспілки підприємства (установи,
організації), при якому організовано
товариство. Правління товариства на
підставі прийнятого рішення оформляє
прийом; Член товариства зобов'язаний:
сплачувати вступний, членські та
цільові внески в розмірах і в строки, що
встановлюються загальними зборами
(конференцією) членів товариства;
Правління товариства провадить
оформлення прийому і вибуття із членів
товариства; Правління видає кожному
члену товариства членську книжку, до
якої заносяться дані про сплату
вступних, членських і цільових внесків
і про трудові затрати по фактично
виконаних загальних роботах. Записи,
внесені в членську книжку,
підписуються головою і скарбником
правління товариства.

В судах першої і апеляційної інстанцій
прокурор та ОСОБА_2, а також
представники останнього не
представили письмових доказів про те,
що Правління садівничого товариства
«Вишенька», на підставі прийнятого
24.09.1986 року рішення № 20 спільного
засідання адміністрації та профкому
Львівського філіалу інституту
Укрземпроект, оформило прийом ОСОБА_2 в
члени Товариства, що ОСОБА_2 сплачував
вступний, членські та цільові внески в
розмірах і в строки, що встановлюються
загальними зборами (конференцією)
членів Товариства, також у ОСОБА_2
відсутня членська книжка, до якої
заносяться дані про сплату вступних,
членських і цільових внесків і про
трудові затрати по фактично виконаних
загальних роботах.

Представлені в суд копії квитанцій до
прихідного касового ордера від 16.12.1986
року, 05.05.1987 року, 15.06.1988 року, на які
посилається позивач та апелянт, як на
підставу доведеності членства в
товаристві «Вишенька» з вересня 1986
року, не є належними та допустимими
доказами в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК
України, оскільки з копій квитанцій за
1986 та 1987 р.р. вбачається, що кошти (по 3
руб.) призначені на сторожа, а копія
квитанції за 1988 рік без членської
книжки не спростовує доводи суду
першої інстанції.

Крім того, будучи опитаним
працівниками Личаківського РВ
ЛМУГУМВСУ у Львівській області 08.09.2009
року ОСОБА_12 повідомив, що його
обраного головою садівничого
товариства «Вишенька» 07.04.1999 року
(протокол № 1 загальних зборів). Списки
членів садівничого товариства станом
на 01.11.1999 року формувалися ним на
підставі списків, які були йому
передані попереднім керівництвом
Товариства, а також витягів із
протоколів спільного засідання
адміністрації і профкому Львівського
філіалу інституту «Укрземроект».
Протокол № 20 від 24.09.1986 року йому
попереднім керівництвом Товариства не
передавався. ОСОБА_2 заяву про
прийняття його в члени товариства не
подавав, у громадському житті
Товариства участі не брав. На підставі
інвентаризації земель Товариства у 1999
році та послідуючих роках власників
земельної ділянки НОМЕР_1 не було
виявлено, і тому її закріплено за
ОСОБА_5 - прийнятим 10.12.2005 року у члени
товариства (стор. 102-105 т. 1 матеріалів №
114 пр про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно голови
садівничого товариства «Вишенька»
ОСОБА_12).

Зазначене встановлено і прокуратурою
Личаківського району м. Львова, що
вбачається з відповіді № 567/3 від 23.12.2007
року на звернення ОСОБА_2 (стор. 100 т. 1
матеріалів № 114 пр про відмову в
порушенні кримінальної справи
відносно голови садівничого
товариства «Вишенька» ОСОБА_12).

Даючи пояснення прокурору, ОСОБА_16, яка
має земельну ділянку НОМЕР_2 (поруч з
ділянкою НОМЕР_1) у Товаристві
«Вишенька», ствердила, що є членом
кооперативу «Вишенька» з 1984 року,
ОСОБА_2 не знає, недалеко від її ділянки
дійсно стояв старий будиночок, у якому
жили цигани, потім цей будинок згорів
(стор. 17, 18, 27 т. 2 матеріалів № 114 пр про
відмову в порушенні кримінальної
справи відносно голови садівничого
товариства «Вишенька» ОСОБА_12).

ОСОБА_14 ствердив, що являється членом
цього Товариства з 1967 року. ОСОБА_2, як
члена товариства та користувача
земельної ділянки НОМЕР_1 - не знає
(стор. 24 т. 2 матеріалів № 114 пр про
відмову в порушенні кримінальної
справи).

Аналогічне ствердили і члени цього
Товариства з 1966 року ОСОБА_9 та ОСОБА_15,
які працювали в інституті
«Укрземпроект» (стор. 39-41, 43 т. 2
матеріалів № 114 пр про відмову в
порушенні кримінальної справи).

Наведене відображено і в постанові
прокуратури Личаківського району м.
Львова про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно голови
садівничого товариства «Вишенька»
ОСОБА_12 на підставі ст. 6 п. 2 КПК України
від 08 серпня 2011 року (стор. 82-90 т. 2
матеріалів № 114 пр про відмову в
порушенні кримінальної справи).

Докази того, що ОСОБА_2 купив спірну
земельну ділянку у ОСОБА_10, як він
зазначав у своїх поясненнях начальнику
Личаківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у
Львівській області 03.06.2009 року (стор. 4-6
т. 1 матеріалів № 114 пр про відмову в
порушенні кримінальної справи), також
відсутні.

Оскільки доказів членства ОСОБА_2 в
садівничому товаристві «Вишенька» з 1986
року не доведено, то районний суд вірно
керувався Законом України «Про
споживчу кооперацію».

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 07 червня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:

Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.