ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

представника позивача
ОСОБА_1;

представника відповідача
Шавгулідзе В.В.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укркарго», за участю третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укркаргобуд», про
визнання договору недійсним,
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення штрафних
санкцій -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_3)
звернувся до суду з позовом до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Укркарго» (далі по
тексту - відповідач, ТОВ «Укркарго») про
визнання договору недійсним,
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення штрафних
санкцій.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що між сторонами
31.08.2011 року укладено договір
купівлі-продажу майнових прав, за
умовами якого відповідач продає, а
позивач купує майнові права на об'єкт
нерухомості, зокрема квартиру АДРЕСА_1.
Вважаючи, що вказаний правочин був
укладений відповідачем під впливом
омани, позивач просить суд визнати його
недійсним, застосувати наслідки
недійсності правочину та стягнути суму
штрафних санкцій за невиконання умов
договору.

Ухвалою суду від 10.10.2013 року відкрито
провадження у даній справі, залучено до
участі у ній у якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Укркаргобуд» (далі
по тексту - третя особа) та призначено
справу до розгляду у судовому
засіданні.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
вважав їх обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Представник відповідача у судовому
засіданні заявлені позовні вимоги не
визнав, надавши при цьому заперечення
на позов, в якому просив відмовити у
його задоволенні.

Третя особа свого представника у
судове засідання не направила, хоча про
день, час та місце розгляду справи
повідомлялася належним чином.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши у судовому засіданні
представників позивача та відповідача,
враховуючи, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, суд дійшов висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Як встановлено судом, 31 серпня 2011 року
між ТОВ «Укркарго» та ОСОБА_3 укладено
договір купівлі-продажу майнових прав
№14/1/10/102, за умовами якого та додаткової
угоди №1 до нього, відповідач продає, а
позивач купує майнові права на об'єкт
нерухомості, зокрема квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 Цивільного
кодексу України (далі по тексту - ЦК
України) підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Нормами
ст. 509 цього ж Кодексу встановлено, що
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. А частиною другою цієї статті
передбачені загальні умови, додержання
яких необхідно для чинності правочину,
в тому числі: особа яка вчинила
правочин, повинна мати необхідних
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчинятися у формі встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У свою чергу, вчинення особами дій щодо
виконання досягнутих домовленостей,
тобто виконання прийнятих на себе прав
і покладених обов'язків за угодою, є
виконанням угоди.

Відповідно до приписів ЦК України
особа, яка вважає, що її права, речові
права порушені, має право звернутися до
суду з вимогами про визнання правочину
недійсним, вказавши конкретну підставу
для визнання його недійсним (ст. ст. 215 -
235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 Цивільного процесуального кодексу
України (далі по тексту - ЦПК України)
зобов'язаний довести правову та
фактичну підставу недійсності
правочину.

В свою чергу, позивач, оспорюючи
дійсність укладення зазначеного
договору купівлі-продажу, вказує на
вчинення його відповідачем під впливом
омани, посилаючись на відсутність у
момент укладення спірного договору у
відповідача реальних намірів
виконання його умов.

Однак, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216
Цивільного кодексу України (далі по
тексту -ЦК України).

Так, відповідно до чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
відповідно до яких, зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 20 постанови від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману.

За підсумовуючи аналізом наведених
правових норм, суд дійшов висновку, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Ознакою обману є умисел у
діях однієї зі сторін правочину.
Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

Однак, позивач не навів жодного доказу
того, яким чином відповідачем його було
введено в оману при укладенні або
виконанні договору купівлі-продажу
майнових прав.

Відповідно до приписів ст. 10 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Разом з тим, 26 травня 2012 року сторонами
укладено додаткову угоду про
розірвання договору купівлі-продажу
майнових прав №14/1/10/102 від 31.08.2011 року,
за якою сторони дійшли обопільної
згоди розірвати договір
купівлі-продажу майнових прав, що був
укладений між ними.

За змістом пп. 2, 3 цієї додаткової угоди
про розірвання договору відповідач
повертає позивачу кошти у сумі 182 785,33
грн., а останній сплачує відповідачу
винагороду у розмірі 7% від суми коштів,
що повертається та становить 12 794,97 грн.
Відповідно до п. 5 цієї додаткової угоди
сторони дійшли згоди, що відповідач
протягом 30 банківських днів після
реалізації майнових прав до договору
купівлі-продажу майнових прав на
користь третьої особи, повертає без
індексації отримані грошові кошти від
позивача з утриманням винагороди
шляхом перерахування їх у сумі 169 990,97
грн. на поточний рахунок позивача.

Пунктом 6 додаткової угоди про
розірвання договору сторони обумовили,
що після підписання цієї угоди, всі
попередні переговори, документи, у тому
числі договір купівлі-продажу майнових
прав №14/1/10/102 від 31.08.2011 року втрачають
чинність.

Тобто, уклавши зазначену додаткову
угоду про розірвання договору
купівлі-продажу майнових прав сторони
припинили дію спірного договору та
визначили встановлені у ній
зобов'язання щодо повернення сплачених
грошових коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом. А
згідно з частинами другою та третьою
ст. 653 цього Кодексу у разі розірвання
договору зобов'язання сторін
припиняються. У разі зміни або
розірвання договору зобов'язання
змінюються або припиняються з моменту
досягнення домовленості про зміну або
розірвання договору.

Враховуючи наведені правові норми та
те, що розірвавши договір
купівлі-продажу майнових прав №14/1/10/102
від 31.08.2011 року, сторони припинили його
дію, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
недійсним вже розірваного спірного
договору, а відтак відмовляє позивачу у
задоволенні позовних вимог. Разом з цим
не підлягають задоволенню також і
вимоги про застосування наслідків
недійсності правочину та стягнення
штрафних санкцій.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд,
відмовляючи в задоволенні цивільного
позову, також відмовляє позивачу у
стягненні з відповідача на його
користь суми сплаченого судового
збору.

Керуючись стст. 10, 11, 15, 57, 60, 61, 88, 208, 209,
212-215 Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.