РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року Ялтинський
міський суд Автономної Республіки Крим
у складі: головуючого судді Цалко А.А.,
при секретарі Сьомченко В.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Ялта
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітнього ОСОБА_5 про усунення
перешкод у здійснені права власності
шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовною заявою до відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якій просить
суд усунути йому перешкоди у
здійсненні права користування та
розпорядження домоволодінням АДРЕСА_1
в м. Ялта шляхом виселення
відповідачів.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є
власником домоволодіння АДРЕСА_1, в м.
Ялта. ОСОБА_2 та її дочки - ОСОБА_3, ОСОБА_4
будучи йому сторонніми особами,
зареєстровані у спірному житловому
приміщенні, руйнують його житло,
роблять йому неможливі умови для
проживання. Крім того, вважає, що
оскільки він не надав дозвіл на їх
вселення у житло, не укладав з ними
договір найму, а також має намір сам
користуватись домоволодінням, то вони
не мають більш прав на проживання у
спірному будинку та підлягають
виселенню.

Представник позивача та позивач у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали у повному обсязі та з тих
самих підстав.

Відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнали та
пояснили, що в спірному житловому
приміщенні - домоволодінні АДРЕСА_1 в м.
Ялта вони зареєстровані, однак не
мешкають усі, оскільки позивач своїми
діями перешкоджає їм в користуванні
житлом. Разом з тим у спірному
домоволодінні знаходяться належні їм
речі, якими вони користуються, коли
приходять до будинку. На протязі
тривалого часу вони неодноразово
зверталися до правоохоронних органів з
заявами відносно протиправних дій
позивача. Крім того, є судове рішення,
яким позивачу було відмовлено у
задоволенні позову до них про визнання
їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
оскільки вони були вселені у спірне
житло, як члени сім?ї власника та ніяких
перешкод позивачу у користування
майном не чинять.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши надані
докази, встановивши усі необхідні
обставини справи суд вважає, що позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав:

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК України), - власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового
кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР),
- громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 156 ЖК УРСР, -
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу. Припинення сімейних
відносин з власником будинку (квартири)
не позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст.157 ЖК УРСР, -
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст. 116 ЖК УРСР, - якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без
надання іншого жилого приміщення за
неможливістю спільного проживання,
може бути зобов'язано судом замість
виселення провести обмін займаного
приміщення на інше жиле приміщення,
вказане заінтересованою в обміні
стороною.

Осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у 2013 році
вже звертався до суду з позовом до
відповідачів про усунення перешкод у
користуванні та розпорядженні
власністю шляхом визнання їх такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням. Рішенням Ялтинського
міського суду АР Крим від 21 березня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1 було
відмовлено. Ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду АРК від 27 травня 2013
року рішення суду було залишено без
змін. (а.с.34-37).

Вказаними судовими рішеннями були
встановлені наступні факти:

«ОСОБА_1, після смерті дружини ОСОБА_7, є
власником житлового будинку з
прилеглими до нього господарськими та
побутовими будівлями і спорудами, що
знаходиться у АДРЕСА_1, з 05 травня 2003
року, що підтверджено Свідоцтвом про
право на спадщину за законом, виданим 03
квітня 2003 року державним нотаріусом
Першої ялтинської державної
нотаріальної контори, а також копією
довідки Комунального підприємства
Ялтинської міської ради «Бюро
технічної інвентаризації» № 5988 від 19
квітня 2007 року.

Відповідно до копії домової книги крім
позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
зазначеному житловому приміщенні
зареєстровані ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 06
липня 1968 року з дітьми: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_5 і народження, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3. ОСОБА_3 та ОСОБА_9
залишаються зареєстрованими після
повернення до цього будинку з квітня 1990
року.

Крім того, реєстрація місця проживання
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 за
адресою: АДРЕСА_1, також підтверджена
довідками Ялтинського міського
відділу Головного Управління
Державної міграційної служби України в
АР Крим від 08 грудня 2012 року.

Заявляючи позовні вимоги про усунення
перешкод у користуванні власністю, а
саме, зазначеним вище домоволодінням,
та про визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, позивач ОСОБА_1,
посилаючись на положення ст. 405 ЦК
України зазначав, що відповідачі не
проживають у домоволодінні за місцем
реєстрації більше року з неповажних
причин, проте жодного належного та
допустимого доказу у розмінні ст. ст. 57 -
61 ЦПК України у підтвердження
зазначених доводів суду не надав.

В засіданні суду апеляційної інстанції
позивач ОСОБА_1, ознайомившись з
наданими відповідачками довідками та
планом садибної ділянки пояснив, що
земельна ділянка і житлові приміщення
були фактично розділені ще першим
власником - ОСОБА_10 приблизно в 1964-1965 p.p.
Для сім'ї сина ОСОБА_11, який повернувся
з Росії до дому в м. Ялта і перший раз
одружився, батько відокремив частину
приміщень свого будинку, з окремим
виходом, а також частину земельної
ділянки, забором, ще у 1965 році.

Відповідачка ОСОБА_8, друга дружина
сина ОСОБА_11, поселилась в цьому
будинку на відокремленій батьком
половині у 1968 році, де проживала з
чоловіком ОСОБА_11 та двома дочками до
його смерті, тобто до 1974 року.

Відповідачки пояснили, що дід ОСОБА_10
нотаріально не оформив своє
волевиявлення і за життя не передав
права власності на частину будинку та
земельні ділянки на користь сина та
його сім'ї, однак з дозволу батьків
ОСОБА_10 та ОСОБА_12, син на відокремленій
території прибудував до кімнати площею
14 кв.м. ще одну будівлю веранду, площею
близько 15 кв.м., де по теперішній час
проживає невістка першого власника з
своїми доньками (відповідачки у цій
справі), які зареєстровані в цьому
будинку своїми дітьми та періодично в
ньому проживають, повертаючись до
матері.

За життя баби ОСОБА_12 та тітки ОСОБА_7 до
них ніхто ніяких претензій не
пред'являв, визнаючи за ними право на
користування другою половиною будинку.
Дядько ОСОБА_1 також визнавав за ними це
право і у них були добрі стосунки, як
між родичами. З позивачем, який є
чоловіком їх тітки, ОСОБА_1, в них
загальний двір. З 2009 року він став
чинити їм перешкоди у користуванні
цією частиною будинку заявляючи, що
тільки за рішенням суду визнає за ними
право на подальше користування
домоволодінням, одноособовим
власником якого він є з 2003 року (після
смерті дружини). А в жовтні 2012 року
вигнав їх з двору.

Щоби неповнолітні діти не чули сварок
та брудних слів, вони вирішили змінити
житло в м. Ялта неподалік від будинку,
намагаючись захищати свої права
зверненням до міліції, прокуратури,
суду.

Як убачається з матеріалів справи,
позивач особисто визначив правовий
статус відповідачів, як - колишні члени
родини власника, які, за його
переконанням, не проживають у
зазначеному будинку більш одного року
без поважних причин, не сплачують за
користування послуг і не ремонтують
його.

Проте, відповідачі в засіданні суду
апеляційної інстанції заперечуючи ці
обставини та пояснили, що намагались
зробити ремонт, але позивач чинить їм
перешкоди і надали докази про те, що
вони сплачують за комунальні послуги
та несуть самостійні витрати, а саме
довідку КРП ППВКГ Південного берегу
Криму № 1963 від 22 січня 2013 року, в якій
зазначено, що споживач ОСОБА_3 (особовий
рахунок № НОМЕР_1), мешкає за адресою:
АДРЕСА_1 у м. Ялта, не має заборгованості
перед КРП ППВКГ Південного берегу
Криму.

Крім того, відповідачі надали суду
апеляційної інстанції, в порядку
заперечення доводів апеляційної
скарги, довідки про склад сім'ї № 376 від
11 грудня 2012 року; № 5 від 08 січня 2013 року;
№ 42 від 22 січня 2013 року та № 230 від 14
травня 2013 року, в яких зазначено, що за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані та
проживають ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 та її
син - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Разом з цим, відповідачами надано копію
плану присадибної ділянки, а також
копію посвідчення ветерана праці Серії
НОМЕР_2 виданого на ім'я ОСОБА_8, яка вже
літах, проживає в спірному будинку
понад 50 років і іншого житла немає.

Зазначені докази не спростовані
позивачем в судовому засіданні, під час
розгляду зазначеної цивільної справи.
Крім того, позивач не заперечував, що
він проживає окремо, в його
користуванні є жилі та підсобні
приміщення, а позбавити права на
проживання відповідачів він бажає для
того, щоб не було перешкод продати
будинок у майбутньому.

З представлених відповідачами та
досліджених судом постанов про у
відмову порушенні кримінальної справі
від 06 січня 2011 року та від 12 лютого 2012
року вбачається, що відповідач ОСОБА_8
неодноразово зверталася до
Масандрівського ЯМУ ГУМВС України в АР
Крим з заявами про проведення
перевірок з приводу того, що позивач
ОСОБА_1 не пускає її у двір
домоволодіння АДРЕСА_1 в м. Ялті і
чинить перешкоди у проживанні за
місцем реєстрації. У ході проведення
перевірок співробітниками міліції
були здійснені неодноразові виходи до
вказаного домоволодіння, проте двері
домоволодіння ніхто не відчиняв, у
зв'язку з чим опитати ОСОБА_1 за фактами,
викладеними у заявах ОСОБА_2, не
вдалося.

Крім того, з постанови про відмову у
порушенні кримінальної справи від 19
липня 2009 року вбачається, що відповідач
ОСОБА_4 також зверталася до
Масандрівського ЯМУ ГУМВС України в АР
Крим з приводу того, що позивач ОСОБА_1,
проживаючи у домоволодінні АДРЕСА_1 в м.
Ялті, чинить перешкоди у проведенні
реєстрації її малолітнього сина за
зазначеною адресою.

Отже, з представлених відповідачами
доказів, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що між
сторонами у справі протягом тривалого
часу (понад три роки) існують напружені
стосунки, у зв'язку з чим відповідачі
вимушено залишали спірне
домоволодіння та протягом тривалого
часу були позбавлені можливості
постійно проживати за місцем
реєстрації, проте інтересу до спірного
житла не втратили.

Відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що в
будинку знаходяться її речі і вона
вимушена проникати до будинку через
огорожу.

Отже, доводи позивача про те, що
відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_3 без
поважних причин не проживають в
спірному будинку останні п'ять років, а
ОСОБА_9 20 років, є недоведеними.

Згідно статей 6-7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється уповноваженим органом на
підставі рішення суду, зокрема, про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користуватися
житловим приміщенням.

Оскільки підстав для визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування спірним житловим
приміщенням судом не встановлено,
позовні вимоги ОСОБА_1 щодо скасування
реєстрації відповідачів також є
безпідставними».

Таким чином, встановленими судом
фактами спростовуються доводи
позивача та його представника про те,
що вселені відповідачі без дозволу
позивача та без договору найму, а тому
не мають права на проживання.
Достовірно встановлено судами, що
відповідачі є членами сім?ї власника
будинку, який помер та користуються
усіма правами членів сім?ї відповідно
до Закону.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України), - обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Крім того, судом встановлено, що
позивач не пропонував їм укладання
договору найму жодного разу з того
часу, як став власником. Цю обставину
позивач та його представник
підтвердили у судовому засіданні.

Як встановлено судом, позивач просить
висилити відповідачів також з підстав
ст. 116 ЖК України, оскільки вони
руйнують його житло та систематично
порушують правила співжиття, чим
роблять неможливим для їх проживання з
ним в одному будинку.

Як на доказ у підтвердження своїх
вимог, позивач посилається на рішення
колегії суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
АРК від 21 листопада 2013 року по
цивільної справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю, яким було
частково задоволено позов та вирішено
усунути перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні власністю, зобов?язати
ОСОБА_2 демонтувати вхідний дверний
пройом в житлову кімнату літ.1-3 та
поновити стіну у домоволодінні АДРЕСА_1
у м. Ялта, а у задоволенні інших вимог
було відмовлено.

Вказаним рішенням суду було
встановлено, що «ОСОБА_8 зруйнувала
частину стіни і встановила вхідну двір
до кімнати 1-3, площею 16,2 кв.м, в якої вона
проживає. Представник відповідачки у
судовому засіданні суду апеляційної
інстанції цей факт не заперечував,
пояснивши, що позивач перешкоджає
відповідачці користуватися будинком,
внаслідок чого вона була вимушена
розібрати стіну та зробити двері.

Відповідно до копії інвентарної
справи, наданої КП ЯМР БТІ, відсутні
будь-які данні стосовно переобладнання
будинку та наданих дозволів.

Крім того, у якості доказів
відповідачка надала ксерокопію плану
присадибної ділянки з узгодженим
переобладнанням дверного пройому, але
ці узгодження відсутні у копії
інвентарної справи.

Згідно листа Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
АРК від 10.04.2013 року з 01.01.2008 року по
теперішній час дозвіл ОСОБА_8 на
виконання будівельних робіт за
адресою: м. Ялта, по АДРЕСА_1 не
надавався.

Отже, ОСОБА_8 зруйнувала стіну у
житловому будинку, зробила дверний
отвір, у будинку який належить
позивачеві на праві власності, без
дозволу власника будинку, таким чином є
всі правові підстави вважати, що
самовільно збудовані двері
перешкоджають позивачу у користуванні
своєю власністю з підстав вказаних в
мотивувальній частині рішення, а
відтак право ОСОБА_1 є порушеним і
підлягає захисту» (а.с.38-40).

Але ж суд вважає, що встановлені факти
не можуть бути підставою по цієї справі
для виселення відповідачів з спірного
домоволодіння.

По-перше, судом було встановлено, що
зруйнувала стіну у будинку тільки
ОСОБА_2, а не усі відповідачі. По-друге,
один цей факт не може бути одразу
підставою для виселення, оскільки
раніше ніхто з відповідачів не був
притягнутий за це до відповідальності,
не був попереджений ніякими органами,
тобто до них не застосовувались ніякі
заходи запобігання, як це передбачає
ст. 116 ЖК УРСР, а також дії ОСОБА_2 не
носили систематичний характер, як це
вказано у Законі.

Що стосується доводів позивача про те,
що йому самому необхідно для
проживання, то суд також не може
погодитись з цими підставами для
виселення, оскільки відповідно до ст. 168
ч. 3 ЖК УРСР, - договір найму жилого
приміщення, укладений на невизначений
строк, може бути розірвано за вимогою
наймодавця, якщо жиле приміщення,
займане наймачем, необхідне для
проживання йому та членам його сім'ї. У
цьому випадку власник будинку
(квартири) повинен попередити наймача
про наступне розірвання договору за
три місяці.

Судом достовірно встановлено, що на час
розгляду справи, договір найму між
сторонами на укладався та ніяких
попереджень за три місяці позивач
відповідачам не надсилав.

Отже, суд приходить до висновку, що
ніяких законних підстав для виселення
відповідачів не встановлено, а тому у
задоволенні позову необхідно
відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК
України, ст. ст. 116, 150, ч.1, 4 ст. 156, ст. 157, ч.
3 ст. 168 ЖК УРСР, ст. 391 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 про усунення йому
перешкод у користуванні власністю в
домоволодінні АДРЕСА_1 в м. Ялта, шляхом
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та
її малолітнього сина ОСОБА_5 -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційному
суду АРК через Ялтинський міський суд в
порядки та строки, передбачені ст. ст.
294-296 ЦПК України.

СУДДЯ: