АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/71/14
Головуючий 1-ої інстанції
Справа: № 2035/6831/2012
Доповідач -Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області у складі :

Головуючого - судді - Яцини В.Б.,

суддів - Бурлака І.В.,
Карімової Л.В.,

при секретарі : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 26 липня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Харківського національного
університету радіоелектроніки, третя
особа ректор Харківського
національного університету
радіоелектроніки Бондаренко Михайло
Федорович про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зазначеним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що з
14.01.2005 року вона працювала у
відповідача, 11.04.2005 року з нею було
укладено контакт № 01/27-426 про роботу на
посаді асистента кафедри мовної
підготовки на строк до 31.08.2005р. На день
закінчення строку дії контакту вона у
зв'язку з народження дитини перебувала
у відпустці по догляду за дитиною
строком до трьох років, а потім за її
заявою їй надавалася відпустка до
догляду за дитиною строком до шести
років. 29.06.2011 року вона перервала
відпустку, звернувшись до відповідача
з відповідною заявою, проте всупереч
ст. 181 КЗпП України вона не була
допущена на робоче місце через
закінчення строку дії контракту.
Позивачка вказала, що відмова
відповідача у допуску до роботи та її
звільнення з 01.07.2011 року за наказом від
16.06.2011 року № 355-К не відповідають ст.ст.
9, 16, 185 КЗпП України, за якими її
контракт вважається продовжений на
невизначений час, у всякому разі не
менше, ніж до досягнення дитиною 14
років.

Відповідач позов не визнав, за його
безпідставністю.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 26 липня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено у
повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням
районного суду, ОСОБА_1 в апеляційній
скарзі просить його скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
її позову, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи. Вказала, що
за умовами контракту внаслідок її не
звільнення після його закінчення
вважається, що з нею було укладено
трудовий договір на невизначений
строк.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились у судове засідання,
відповідно до ст. 303 ЦПК України
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

На підставі наявних у справі доказів
судом обгрнутовано встановлено, що за
наказом № 92-К від 18.02.2005 року ОСОБА_1
прийнята до Університету на посаду
виконуючої обов'язки асистента кафедри
мовної підготовки з 24.01.2005 року - до
обрання за конкурсом. 02 квітня 2005 року
відповідач в особі ректора
університету уклав з ОСОБА_1 контракт
про прийняття її на роботу до
відповідача на посаду асистента
кафедри мовної підготовки на строк з 02
квітня 2005 по 31 серпня 2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_1 народила
доньку ОСОБА_2 у зв'язку з чим наказом №
423-К від 06.09.2005 року їй була надана
відпустка по догляду за дитиною до
трьох років, з 30.08.2005 до 01.07.2008р., а згодом
- по догляду за дитиною до досягнення
нею 6-ти років, тобто до 01.07.2011 року.

Наказом № 355-К від 16.06.2011 року ОСОБА_1
було звільнено з 01.07.2011 року, у зв'язку з
закінченням строку дії контракту,
згідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, про що
позивачка була сповіщена поштою.
Заявою від 24.06.2011 року, яка надійшла до
відповідача поштою 30 червня 2011 року,
ОСОБА_1 повідомила про своє бажання
перервати відпустку по догляду за
дитиною до шести років і приступити до
роботи за контрактом, на що листом від 04
липня 2011 року ОСОБА_1 було сповіщено про
вказане звільнення. Оскільки ОСОБА_1 не
з'явилася за отриманням розрахунку,
відповідна сума була покладена на
депозитний рахунок, про що її було
повідомлено, однак з огляду на незгоду
зі своїм звільненням позивачка ці
кошти не отримує.

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суду правильно виходив з того,
що на день звільнення ОСОБА_1
закінчився строк дії укладеного з нею
контракту, що підпадає під дію п. 2 ч. 1
ст. 36 КЗпП України, яка передбачає у
якості підстави для звільнення
закінчення строку трудового договору,
крім випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Той факт, що позивачка була звільнена
не в останній день дії контракту, 31
серпня 2005 року, коли вона вже
перебувала у відпустці по догляду за
дитиною до трьох років, а по закінчення
відпустки по догляду за дитиною до
досягнення нею 6-ти років, 01.07.2011 року, не
продовжило дію контракту на
невизначений строк, як це передбачено
ст. 39-1 КЗпП України. Як вбачається із
наданого відповідачем Положення про
порядок обрання та прийняття на роботу
науково-педагогічних робітників у
Харківському національному
університеті радіоелектроніки, що
узгоджується із тимчасовим прийняттям
позивачки на роботу до укладення з нею
контракту, у даному випадку, з
урахуванням характеру роботи
педагогічних працівників та умов її
виконання, пов'язаних з невизначеною
кількістю студентів на підготовчому
відділенні, де працювала позивачка на
день звільнення, трудові відносини не
могли бути визначені на невизначений
строк.

При цьому посилання районного суду на
норму ч. 3 ст. 184 КЗпП України, за якою
звільнення жінок, які мають дітей віком
до шести років (частина шоста статті 179),
у тому числі після закінчення
строкового трудового договору, з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням, є зайвим, оскільки
звільнення ОСОБА_1 з роботи відбулося
не за ініціативою власника, а по
закінченні дії контракту, що було
узгоджено сторонами при його
підписанні.

У п. 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами
трудових спорів" містяться роз'яснення
про недопустимість звільнення
працівника у період тимчасової
непрацездатності, а також у період
перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП
України), які стосуються як
передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України
випадків, так і інших випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
провадиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Доводи скарги наведених висновків не
спростовують і тому судова колегія їх
відхиляє.

З огляду на це, оскільки районний суд по
суті ухвалив правильне рішення, однак
при цьому зайве послався на вказану
норму ч. 3 ст. 184 КЗпП України, рішення
районного суду з передбачених п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦК України підстав підлягає
скасуванню, з ухваленням апеляційним
судом нового рішення про відмову у
задоволенні позову, за його
безпідставністю і частковим
задоволенням скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 309, 316, 319-324, 327 ЦПК України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 26 липня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, при цьому протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили в може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді