Справа № 464/5478/13
Головуючий у 1 інстанції: Бойко
Провадження № 22-ц/783/962/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого судді
- Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_5, представника
третьої особи ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 21
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя, -

встановила:

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя, з врахуванням заяви про
уточнення позовних вимог від 19.07.2013
року та від 04.10.2013 року (а.с. 92, 155) просила
суд ухвалити рішення, яким розділити
спільне майно подружжя, а саме
стягнути з відповідача грошові кошти в
сумі 185 725,47 коп., як компенсацію коштів
витрачених на придбання квартири та
компенсацію вартості автомобіля і
ремонтних робіт, стягнути з
відповідача грошові кошти - частку
отриманих ним доходів від
підприємницької діяльності в розмірі
50% від таких доходів, а саме 309 645,00 грн.,
припинити право спільної власності на
майно подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
визнати відповідача ОСОБА_4 особою, яка
несе особисту відповідальність за
неналежне виконання умов кредитного
договору № від 07.07.2006 року із
усіма змінами та доповненнями.

В обґрунтування зазначених позовних
вимог покликалась на те, що з 09.10.2004 р.
перебувала в шлюбі з відповідачем, за
час шлюбу вони набули у власність
житлову квартиру АДРЕСА_1, автомобіль
марки «ВАЗ 217030», а також меблі та
побутову техніку. За придбання
квартири сплачено 228 000 грн., які
отримані на підставі кредитного
договору. 07.07.2006 року між відповідачем
та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір
іпотеки, згідно якого відповідач
передав в іпотеку банку квартиру
АДРЕСА_1. За придбання автомобіля із
спільних коштів подружжя оплачено
орієнтовно 7000 доларів. Крім цього, за
час перебування у шлюбі та за спільні
кошти подружжя придбано предмети
домашнього вжитку, побутову техніку на
суму орієнтовно 10 000 грн. З 16.09.2002 року
відповідач займається підприємницькою
діяльністю, а відтак, вважає, що має
право на частку доходів від його
підприємницької діяльності в сумі 309 645
грн. 26 лютого 2013 р. шлюб між ними
розірвано, оскільки, згоди щодо поділу
спільного майна ними не досягнуто,
просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_4
та ОСОБА_2, стягнуто з ОСОБА_4 в користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості
частки спільного майна подружжя у сумі
53 315 гривень 84 коп., залишено у
власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2
судові витрати 332 грн. 81 коп.

В решті позову - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає, що ухвалюючи рішення районний
суд порушив норми матеріального та
просувального права.

Стверджує, що суд першої інстанції не
врахував, що за придбання житлової
квартири сторони оплатили свої власні
кошти в сумі 56 300,00 грн., а решту
отримали в кредит.

Сума коштів, які виплачені банку є
значно більшою, ніж 8910 доларів США, які
суд взяв для розрахунку.

При поділі майна суд не врахував, що
позивач мав право на стягнення доходів,
які відповідач отримав під час шлюбу та
про які позивачу стало відомо вже після
розлучення.

Також вважає, що суд безпідставно не
поклав обов'язок погашення боргу за
кредитним договором на відповідача.

Просить рішення районного суду
частково скасувати та стягнути з
відповідача 309 645,00 грн. отриманих ним
доходів, грошові кошти в сумі 185 725,47
коп., як компенсацію коштів витрачених
на придбання майна під час шлюбу та
визнати відповідача особою, яка несе
особисту відповідальність за
неналежне виконання умов кредитного
договору № від 07.07.2006 року із
усіма змінами та доповненнями. В решті
рішення просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки та її представника
підтримання доводів апеляційної
скарги, а також пояснення відповідача
та його представника на заперечення
таких, пояснення представника ПАТ
"УкрСиббанк", який у вирішенні скарги
покладається на розсуд суду,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з наступних
підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги
районний суд виходив з того, що ведення
спільного господарства сторонами
припинено з січня 2012 року, при цьому за
час спільного проживання сторони
сплатили 8910 дол. США в рахунок
повернення отриманого кредиту на
придбання квартири, що еквівалентно
71196,00 грн., а відтак компенсація за
належну позивачці частку складає
половину цієї суми 35598,00 грн. Крім цього,
суд стягнув з відповідача в користь
позивача половину вартості автомобіля
ВАЗ 217030 в розмірі 17717,84 грн., оскільки
автомобіль був набутий під час шлюбу,
відповідно був об"єктом права спільної
сумісної власності. Відмовляючи в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення частки отриманих доходів від
підприємницької діяльності, суд
виходив з того, що будь-які дані про
наявність отриманих коштів на даний
час у відповідача відсутні, що свідчить
про те, що отримані доходи могли бути
витрачені за час перебування
відповідача у шлюбі з позивачкою. Крім
цього, суд відмовив у позовній вимозі
про визнання відповідача ОСОБА_4
особою, яка несе особисту
відповідальність за належне виконання
умов договору кредиту від 07.07.2006 року,
оскільки згідно умов вказаного
договору відповідач є особою, яка несе
відповідальність за кредитним
договором.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 09.10.2004 р., який рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 26.02.2013 р. між ними розірвано.

У мотивувальній частині рішення від
26.02.2013 року зазначено, що сторони з
січня 2012 року не ведуть спільне
господарство та не підтримують
подружні відносини (а.с. 30-31).

В свою чергу, ухвалою Сихівського
районного суду м. Львова від 29.05.2013 року
виправлено описку в рішенні від 26.02.2013
року, а саме слід вважати помилково
зазначеним в мотивувальній частині
рішення, що сторони з січня 2012 року не
ведуть спільне господарство та не
підтримують подружні відносини, а
вважати вірним, що з січня 2012 року вони
не підтримують подружні відносини та
на час розгляду справи не ведуть
спільного господарства.

Надаючи пояснення в судовому засіданні
в ході розгляду апеляційної скарги
позивач ОСОБА_2 повідомила, що ведення
спільного господарства з відповідачем
вона припинила в січні 2013 року, на
підтвердження чого надала копії
квитанцій про оплату комунальних
послуг з утримання будинку по АДРЕСА_1.

В свою чергу, надаючи пояснення в ході
розгляду судом першої інстанції заяви
про виправлення описки, позивач
повідомляла про те, що подружжя
припинило ведення спільного
господарства з 01.09.2012 року.

Враховуючи наведені обставини, а також
те, що з позовом про розірвання шлюбу та
про стягнення аліментів позивач ОСОБА_2
звернулася до суду 01.10.2012 року, колегія
суддів приходить до висновку, що датою
припинення ведення спільного
господарства сторонами по справі слід
вважати вересень 2012 року.

За договором купівлі-продажу від 07.07.2006
року, посвідченим приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, відповідач за час
перебування в шлюбі придбав квартиру
АДРЕСА_1, вартість квартири визначена 228
000 грн.

Для придбання квартири, відповідач
отримав кредит у ПАТ „УкрСиббанк", на
підставі кредитного договору у №
0 від 07.07.2006 р. в розмірі 34000 дол.
США, що еквівалентно по курсу НБУ 171700
грн. Для забезпечення виконання умов
кредитного договору, 07.07.206 року
укладено договір іпотеки, відповідно
до якого відповідач ОСОБА_4 передав в
іпотеку квартиру по АДРЕСА_1 (а.с. 6)

Разом з тим, колегія суддів приймає до
уваги доводи апеляційної скарги
позивачки про те, що окрім отриманого
кредиту в розмірі 171700 грн., сторони
сплатили продавцю за придбану квартиру
56300 грн. власних заощаджень, що загалом
становить вартість квартиру по умовах
договору купівлі-продажу 228000 грн.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз»ясень, викладених у
п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з»ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.
368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3
ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з обороту), незалежно від
того, на ім»я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості під
час розгляду справи. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Визначаючи вартість спірної квартири,
колегія суддів виходить з вартості, яка
вказана в договорі купівлі-продажу від
07.07.2006 року (228000 грн.), при цьому сторони
погодилися на таку вартість квартири
під час розгляду справи.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу
України).

При поділі майна враховуються також
борги подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім"ї (частина 4 статті 65 СК України).

Беручи до уваги те, що кредитні кошти по
договору № 0 від 07.07.2006 року,
використані в інтересах сім"ї, колегія
суддів приходить до висновку, що
об'єктом спільної сумісної власності
сторін є частка у спірній квартирі,
що відповідає сумі первинного внеску
56300 грн., а також розміру сплаченого
тіла кредиту за час спільного ведення
господарства сторонами з 07.07.2006 року до
вересня 2012 року - 9874,41 дол. (що
еквівалентно курсу НБУ на день
ухвалення рішення судом першої
інстанції 78896,53 грн.) (а.с. 60-71).

Таким чином, компенсація позивачці
за належну їй частку у квартирі
складає половину зазначеної вище суми,
що становить 67598,26 грн.

Поділу підлягає і сума коштів
отриманих за відчуження відповідачем
25.05.2013 року автомобіля марки «ВАЗ 217030»,
як об'єкта спільного сумісного майна
подружжя, який був придбаний під час
шлюбу сторонами. Сума 17 717,84 грн.,
становить половину вартості
автомобіля згідно довідки-рахунку №
003697 (а.с. 168).

У вказаній частині рішення суду першої
інстанції не оскаржується, відповідно,
апеляційним судом не перевіряється.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

В контексті зазначеної статті та з
врахуванням права кожного в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав (ст. 3
ЦПК) колегія суддів погоджується з
висновком місцевого суду в частині
відсутності підстав для стягнення з
відповідача грошових коштів - частки
отриманих ним доходів від
підприємницької діяльності в розмірі 50
% від таких доходів, оскільки
відповідно п. 29 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007
р. «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» майно
приватного підприємства чи фізичної
особи - підприємця не є об'єктом
спільної сумісної власності
подружжя, інший із подружжя має
право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності,
при цьому, право на отримання таких
доходів може вимагати інший з
подружжя у разі, якщо той із подружжя
хто займається підприємницькою
діяльністю, для здійснення зазначеної
діяльності набув певне майно за час
шлюбу, що і дозволило йому отримати
прибуток, який підлягав би поділу.

Відтак, враховуючи відсутність даних
про наявність у відповідача ОСОБА_4
майна, а також грошових коштів,
отриманих від підприємницької
діяльності станом на день припинення
ведення спільного господарства
сторонами (вересень 2012 року), суд
обґрунтовано відмовив у задоволенні
вказаних позовних вимог.

Разом з цим, колегія суддів
погоджується із висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позовних вимог про визнання
відповідача особою, яка несе особисту
відповідальність за належне виконання
умов кредитного договору № від
07.07.2006 року, оскільки за умовами
вказаного договору визначено обов"язок
відповідача ОСОБА_4, як позичальника
повернути кредит та сплатити відсотки,
при цьому, як зазначено вище, в рахунок
забезпечення виконання зобов"язання за
кредитним договором між Банком та
ОСОБА_4 укладено договір іпотеки від
07.07.2006 року, за яким передано в іпотеку
квартиру по АДРЕСА_1.

В ході розгляду апеляційної скарги
встановлено, що внаслідок невиконання
позичальником ОСОБА_4 обов"язків по
кредитному договору, заочним рішенням
Сихівського районного суду м. Львова
від 23.12.2013 року задоволено позовні
вимоги ПАТ "УкрСиббанк", яким стягнуто з
ОСОБА_4 в користь Банку 24861,34 дол. США
заборгованості за кредитним договором
№ 0 від 07.07.2006 року.

Враховуючи наведені вище обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що оскаржуване рішення суду першої
інстанції необхідно змінити в частині
збільшення розміру компенсації
позивачці ОСОБА_2 в рахунок вартості її
частки у майні спільної сумісної
власності подружжя з 53315,84 грн. до 85316,1
грн.

Що стосується клопотання представника
ПАТ "УкрСиббанк" про скасування заходів
забезпечення позову, колегія суддів
звертає увагу на те, що згідно із ч. 6 ст.
154 ЦПК України після закінчення
розгляду справи, учасники розгляду
можуть звернутися до суду, в тому числі
першої інстанції, із окремою заявою про
скасування заходів забезпечення
позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст.
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 21 листопада 2013 рок змінити,
виклавши абзац перший резолютивної
частини рішення в наступній редакції:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково. Стягнути з ОСОБА_4 в користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості її
частки у майні спільної сумісної
власності подружжя в розмірі 85316
(вісімдесят п"ять тисяч триста
шістнадцять) грн. 10 коп., залишивши у
власності ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1

Врешті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин