Справа № 2-55/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Захарчук С. С. ,

при секретарях - Власенко Л. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Київської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, публічного
акціонерного товариства
«Кредитпромбанк», Державної
виконавчої служби України про визнання
права власності на квартири, вселення,
виселення, визнання недійсними
договорів, мирової угоди, прилюдних
торгів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ТОВ «Юридична компанія «Лекс»
про визнання права власності на
житлові приміщення, вселення,
виселення, визнання недійсними
договорів, мирової угоди.

Зазначали, що вони є спадкоємцями
першої черги після померлого батька -
ОСОБА_6, який в травні 1998 року,
перебуваючи в Абхазії, зник безвісти та
відповідно до рішення Харківського
районного суду м. Києва від 22 червня 2001
року був визнаний померлим.

Згодом їм стало відомо, що ОСОБА_6 на
праві власності належало нерухоме
майно - житлові приміщення за адресою:
АДРЕСА_1.

Їх мати - ОСОБА_7 у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_6 не перебувала, а тому
єдиним спадкоємцями після померлого
ОСОБА_6 є вони, однак на час відкриття
спадщини вони були неповнолітніми та
не могли повноцінно відстоювати власні
інтереси, а тому в силу норм ст. 1268 ЦК
України вони в будь-якому випадку
вважаються такими, що прийняли
спадщину та є власниками житлових
приміщень, які знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1.

Посилаючись на зазначені обставини,
просили визнати за ними право
власності на спадкове майно - житлові
приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, зазначали, що рішенням
Подільського районного суду м. Києва
від 14 липня 2003 року було визнано
право власності на спадкове майно за
ОСОБА_7, ухвалою Подільського районного
суду м. Києва від 26 січня 2004 року було
затверджено мирову угоду, укладену між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7, відповідно до якої
від ОСОБА_7 до ОСОБА_3 перейшло право
власності на нерухоме майно - житлові
приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
10 липня 2008 року скасовано ухвалу
Подільського районного суду м. Києва
від 26 січня 2004 року. До того ж,
відповідно до рішення апеляційного
суду м. Києва від 12 квітня 2005 року
визнано недійсним договір позики,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_7

Таким чином, правочини, які були
укладені незаконно та без відома
ОСОБА_7 скасовані, однак, посилаючись на
те, що хоча і скасовано ухвалу про
затвердження мирової угоди , мирова
угода як вид правочину існує, хоча за
своєю суттю є нікчемною, а тому просили
визнати недійсною зазначену мирову
угоду.

Оскільки ОСОБА_3 не набув статусу
власника щодо спірних житлових
приміщень, це в свою чергу дає підстави
для визнання на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 205,
ст. ст. 215, 216 ЦК України недійсними
договорів купівлі-продажу, укладених
між ОСОБА_3 і ТОВ «Юридична компанія
«Лекс», між ТОВ «Юридична компанія
«Лекс» і ОСОБА_4, а також для визнання
недійсним іпотечного договору,
укладеного між ОСОБА_4 і ВАТ
«Кредитпромбанк», оскільки ОСОБА_4 не
мав права передавати в іпотеку вказані
приміщення.

Посилаючись на зазначені обставини,
просили визнати за ними право
власності на житлові приміщення,
загальною площею 659 кв.м., які
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1,
вселити їх у зазначені житлові
приміщення, виселити ОСОБА_4 і ОСОБА_5 із
спірних жилих приміщень, визнати
недійсною мирову угоду, укладену між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 26 січня 2004 року,
затверджену ухвалою Подільського
районного суду м. Києва, визнати
недійсним договір купівлі-продажу
житлових приміщень, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, від 20 квітня 2005
року, укладеного між ОСОБА_3 і
ТОВ «Юридична компанія «Лекс», визнати
недійсним договір купівлі-продажу
житлових приміщень, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1, від 12 грудня 2005 року,
укладеного між ТОВ «Юридична компанія
«Лекс» і ОСОБА_4, визнати недійсним
іпотечний договір від 3 березня 2006 року,
укладений між ОСОБА_4 і ВАТ
«Кредитпромбанк», предметом якого є
житлові приміщення, які знаходяться за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 198 - 203 т. 2).

У подальшому в якості відповідачів по
справі було залучено Київську міську
раду та ПАТ «Кредитпромбанк», та подано
заяву про збільшення позовних вимог
(а.с. 73-77 т. 5).

У заяві ОСОБА_1, ОСОБА_2 посилаються на
недобросовісний характер дій ПАТ
«Кредитпромбанк», які полягають у
придбанні банком на прилюдних торгах
спірного нерухомого майна, у зв'язку з
чим, норми ст. 388 ЦК України не можуть
застосовуватися, оскільки банку було
відомо про спірний статус майна, про
відсутність у ОСОБА_3 права продажу
майна в силу визнання недійсним
договору позики та скасування ухвали
про затвердження мирової угоди, також
було відомо про те, що ОСОБА_7 є
власником спірного майна, а також про
наявність їх прав на зазначене майно та
наявність арешту на майно, накладеного
ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 26 березня 2013 року.

Дії ПАТ «Кредитпромбанк» порушують
публічний порядок, суперечать
моральним засадам суспільства,
спрямовані на незаконне заволодіння
майном, суперечать інтересам держави і
суспільства, тому продаж майна з
прилюдних торгів суперечить ст. 228 ЦК
України та вони підлягають визнанню
недійсними з цієї підстави.

Крім того, вимоги віндикаційного
характеру про виселення ПАТ
«Кредитпромбанк», визнання прилюдних
торгів недійсними і визнання свідоцтва
про придбання нерухомого майна з
прилюдних торгів недійсним підлягають
задоволенню, оскільки майно було
вічуджене в період наявної заборони
(арешту), накладеної ухвалою
Подільського районного суду м. Києва
від 26 березня 2012 року.

До того ж, ОСОБА_7 як мати малолітніх
дітей померлого спадкодавця та їх
законний представник фактично
вступила в управління та володіння
спадковим майном в інтересах дітей з
заявою про прийняття спадщини до
четвертої Київської державної
нотаріальної контори.

На момент виникнення права на
спадкування квартири були вже
переплановані, але не введення будівлі
в експлуатацію та приєднання площі
квартир до загальної площі будівлі ще
за життя спадкодавця в будь-якому разі
не може вплинути на факт наявності у
них права на квартири, як спадкове
майно, а також на матеріали, обладнання
тощо, які були використані в процесі
будівництва.

Посилаючись на зазначені обставини,
просили визнати недійсними прилюдні
торги від 10 червня 2013 року з
продажу житлового приміщення,
загальною площею 659 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
визнати недійсним свідоцтво про
придбання нерухомого майна з прилюдних
торгів, видане 12 червня 2013 року та
скасувати його державну реєстрацію в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно.

У подальшому ОСОБА_1, ОСОБА_2 було подано
заяву про зменшення позовних вимог
(а.с.86-90 т. 5).

У заяві позивачі зазначали, що ОСОБА_6
на праві власності належали квартири у
будинку АДРЕСА_1, однак на момент смерті
спадкодавця відокремлених квартир вже
не існувало, у зв'язку зі здійсненням
ОСОБА_6 без відповідних дозволів
перепланування та приєднання квартир
до загальної площі будинку, яку не було
введено в експлуатацію. При цьому
перепланування квартир не може
вплинути на факт наявності у них права,
як спадкоємців першої черги, на
отримання частки в спадщині після
смерті їх батька.

ОСОБА_6 на праві власності належали
квартири АДРЕСА_1ОСОБА_7 як мати
малолітніх дітей померлого
спадкодавця та їх законний представник
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном в інтересах
дітей, шляхом подачі заяви про
прийняття спадщини до четвертої
Київської державної нотаріальної
контори, тобто ОСОБА_7 вчинила дії, які
свідчать про прийняття спадщини в
інтересах малолітніх на той час дітей,
оскільки в силу свого віку вони не
могли вчинити цього самостійно.

На момент виникнення права на
спадкування квартири були вже
переплановані, але не введення будівлі
в експлуатацію та приєднання площі
квартир до загальної площі будівлі ще
за життя спадкодавця в будь-якому разі
не може вплинути на факт наявності у
них права на квартири, як спадкове
майно, а також на матеріали, обладнання
тощо, які були використані в процесі
будівництва.

Таким чином вони фактично є
спадкоємицями квартир №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18
та матеріалів, обладнання, що були
використані в процесі будівництва.

Посилаючись на зазначені обставини,
просили визнати за ними право
власності на нерухоме майно - АДРЕСА_1, а
також право власності на матеріали,
обладнання, які були використані в
процесі будівництва (переобладнання,
перепланування) квартир та об'єднання
їх з місцями загального користування
та з надбудовою мансарди, тобто при
спорудженні об'єкта незавершеного
будівництва, загальною площею 659 кв.м.,
за адресою: АДРЕСА_1; виселити ПАТ
«Кредитпромбанк» з житлового
приміщення, загальною площею 659 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1, визнати недійсною
мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 від 26 січня 2004 року, затверджену
ухвалою Подільського районного суду м.
Києва, визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлових приміщень,
які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 від
20 квітня 2005 року, укладеного між ОСОБА_3
і ТОВ «Юридична компанія «Лекс»,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлових приміщень,
які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 від
12 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ
«Юридична компанія «Лекс» і ОСОБА_4,
визнати недійсним іпотечний договір
від 3 березня 2006 року, укладений між
ОСОБА_4 і ВАТ «Кредитпромбанк»,
предметом якого є житлові приміщення,
які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

У подальшому було залучено в якості
співвідповідача по справі Державну
виконавчу службу України та ОСОБА_1,
ОСОБА_2 було подано заяву про уточнення
позовних вимог (а.с. 44 - 46 т. 6),
відповідно до якої позивачі просили
визнати недійсними прилюдні торги від
10 червня 2013 року з продажу
житлового приміщення, загальною площею
659 кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, оформлені протоколом № 13/17/2
від 10 червня 2013 року про проведення
прилюдних торгів з арештованого
нерухомого майна, затвердженим 10
червня 2013 року ПП «Нива-В.Ш.», актом
державного виконавця про реалізацію
предмета іпотеки від 12 червня 2013 року,
затвердженим начальником відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
ОСОБА_Черноволовим В.А.рвня 2013 року та
свідоцтвом про придбання нерухомого
майна з прилюдних торгів, виданим 12
червня 2013 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу Войтовським В.С., зареєстрованим
в реєстрі № 1994 та зареєстрованим в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності за номером запису про право
власності № 1280469 та
реєстраційним номером об'єкта
нерухомого майна № 5 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу Войтовським В.С. 12
червня 2013 року о 17:26:46 год. і виселити
ПАТ «Кредитпромбанк» з квартир №№ 12, 13,
14, 15, 17, 18 за адресою АДРЕСА_1, які
були об'єднані з місцями загального
користування з надбудовою мансарди та
спорудженням об'єкта незавершеного
будівництва, загальною площею 659 кв.м.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1, ОСОБА_2 підтримала позов з
викладених у ньому підстав та просила
позов задовольнити у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову представник
ПАТ «Кредитпромбанк» зазначав, що
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
10 липня 2008 року скасовано ухвалу
Подільського районного суду м. Києва
від 26 січня 2004 року, якою було
затверджено мирову угоду, за
наслідками якої ОСОБА_3 набув право
власності на спірні жилі приміщення.
Таким чином, право вимоги у позивачів
виникло з 10 липня 2008 року, в той час як
іпотечний договір був укладений між
банком та ОСОБА_4 3 березня 2006 року, а
тому навіть при умові, що право
власності на житлове приміщення
перейшло до ОСОБА_7, то остання набула
статус нового іпотекодавця на предмет
іпотеки, а тому скасування ухвали суду
про затвердження мирової угоди не є
підставою для визнання договору
іпотеки недійсним. Крім того, особами,
які беруть участь у справі про визнання
правочину недійсним, є насамперед
сторони правочину, ОСОБА_7 не є стороною
договору іпотеки, тому не може бути
стороною в даному спорі.

В частині вимог про визнання прилюдних
торгів недійсним та визнання свідоцтва
про придбання нерухомого майна з
прилюдних торгів недійсним, зазначав
наступне.

10 червня 2013 року відбулися прилюдні
торги з реалізації арештованого
нерухомого майна, на яких ПАТ
«Кредитпромбанк» придбало житлове
приміщення, загальною площею 659 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1, літ А, а тому станом на
сьогоднішній день власником спірного
жилого приміщення є ПАТ
«Кредитпромбанк».

Підставою для проведення торгів було
те, що виконання зобов'язань за
кредитом припинилося. В умовах
фінансової кризи банк зазнав збитки
від невиконання зобов'язань за
кредитним договором та повинен був
формувати резерв під сумнівну
заборгованість. Ці обставини значно
вплинули на можливість виконання
банком своїх зобов'язань перед
вкладниками та викликали необхідність
задоволення вимог банку шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки, що дозволило розформувати
резерви під цю угоду. Отже,
стверджувати, що банк діяв
недобросовісно неможливо.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст. ст. 215 - 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати в набувача майно.
Підстави для визнання договорів
купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року та
від 12 грудня 205 року, передбачені ст. ст.
203, 215, 33, 388 ЦК України відсутні, так як їх
зміст не суперечить ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам, вони
нотаріально посвідчені, на момент їх
укладення не існувало заборони на
відчуження спірного житлового
приміщення.

Позивачі звернулися до суду з
пропуском строку позовної давності,
так як вони як спадком ці могли
довідатися про порушення свого права з
моменту укладення оспорюваних
договорів.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив відмовити у задоволенні позову
у повному обсязі.

Заперечуючи проти позову представник
Державної виконавчої служби України
вказав на те, що прилюдні торги були
проведені відповідно до вимог чинного
законодавства, а тому просив у
задоволенні позовних вимог відмовити у
повному обсязі.

Представник Київської міської ради
вказав на те, що позовні вимоги не
стосуються прав та інтересів Київської
міської ради.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
беруть участь у розгляді справи,
дослідивши письмові докази у їх
сукупності, дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є дітьми ОСОБА_6 (а.с. 5, 7 т.
1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 206 т. 2).

ОСОБА_6 був власником квартир АДРЕСА_1
(а.с. 145-151 т. 1).

Однак, на момент смерті ОСОБА_6, згідно з
довідкою Київського міського бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна від 24 квітня 2002 року
вищезазначених квартир не існувало,
будівля, в якій розташовані квартири,
повністю перебудована в нежитловий
будинок зі зносом внутрішніх
капітальних стін, приєднанням площі
місць загального користування,
приєднанням площі квартир, які не
належали ОСОБА_6 та право власності на
них не було зареєстровано в бюро
технічної інвентаризації. Крім того, в
даній будівлі надбудований мансардний
поверх (а.с. 128 т. 3).

З заявою про прийняття спадщини після
померлого ОСОБА_6 до четвертої
Київської державної нотаріальної
контори 16 січня 2002 року звернулася
ОСОБА_7, яка була дружиною останнього
(а.с. 124 т. 3), у якій остання зазначила, що
після смерті ОСОБА_6 залишилося
спадкове майно - квартири АДРЕСА_1,
зазначене спадкове майно вона прийняла
та просила видати їй свідоцтво про
право на спадщину за законом. Одночасно
нею було повідомлено про те, що інших
спадкоємців, передбачених законом
України немає. Батьки померлого
померли до відкриття спадщини
(а.с. 121, 126 т. 3).

Постановою від 18 травня 2002 року ОСОБА_7
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на
підставі відсутності довідок -
характеристик Бюро технічної
інвентаризації на квартири АДРЕСА_1, у
зв'язку з переобладнанням вказаних в
нежилий фонд (а.с. 129 т. 3).

Обґрунтовуючи позов в частині визнання
права власності за ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
квартири в будинку по АДРЕСА_1, а також
право власності на матеріали та
обладнання, які були використані в
процесі будівництва (переобладнання,
перепланування) квартир та об'єднання
їх з місцями загального користування
та з надбудовою мансарди, тобто при
спорудженні об'єкта незавершеного
будівництва, загальною площею 659 кв.м.,
за адресою: АДРЕСА_1, позивачі
посилалися на те, що ОСОБА_7 як мати
малолітніх дітей померлого
спадкодавця та їх законний представник
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном, подавши в
інтересах дітей заяву про прийняття
спадщини до четвертої Київської
державної нотаріальної контори, тобто
ОСОБА_7 вчинила дії, які свідчать про
прийняття спадщини в інтересах
малолітніх на той час дітей, оскільки в
силу свого віку вони не могли вчинити
цього самостійно. На момент виникнення
права на спадкування квартири були вже
переплановані, але не введення будівлі
в експлуатацію та приєднання площі
квартир до загальної площі будівлі ще
за життя спадкодавця в будь-якому разі
не може вплинути на факт наявності у
них права на квартири, як спадкове
майно, а також на матеріали, обладнання
тощо, які були використані в процесі
будівництва. Таким чином вони фактично
є спадкоємцями квартир №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18
та матеріалів, обладнання, що були
використані в процесі будівництва.

Згідно з п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України правила книги
шостої Цивільного кодексу України
застосовуються також до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом.

Оскільки спадщину після померлого
ОСОБА_6 прийняла ОСОБА_7, шляхом подачі
заяви про прийняття спадщини до
нотаріальної контори (а.с. 121, 126 т. 3), то
до спадкових правовідносин необхідно
застосовувати норми ЦК УРСР.

Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка). При визначенні розміру
обов'язкової частки враховується і
вартість спадкового майна, що
складається з предметів звичайної
домашньої обстановки і вжитку.

Частиною 1 ст. 549 ЦК УРСР передбачено, що
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Таким чином, на час відкриття спадщини
в період чинності ЦК УРСР його нормами
було передбачено певні дії, які
свідчили про прийняття спадщини.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, як діти померлого
спадкоємця - ОСОБА_6, відповідно до ст. 535
ЦК УРСР мали право на обов'язкову
частку в спадщині, проте не здійснили
дій, що свідчать про прийняття
спадщини, їх посилання на те, що ОСОБА_7
було подано заяву до нотаріальної
контори в їх інтересах спростовується
письмовими доказами - копіями
документів спадкової справи,
відповідно до яких вбачається те, що
ОСОБА_7 звернулася до четвертої
Київської державної нотаріальної
контори 16 січня 2002 року з заявою про
прийняття спадщини в своїх інтересах,
одночасно зазначивши, що інших
спадкоємців, передбачених законом
України немає (а.с. 121, 126 т.3), з позовом
про продовження строку для прийняття
спадщини (ст. 550 ЦК УРСР) ОСОБА_1, ОСОБА_2
не зверталися.

Крім того, у своєму позові ОСОБА_1,
ОСОБА_2 просять визнати за ними право
власності на квартири №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18,
а також право власності на матеріали та
обладнання, які були використані в
процесі будівництва (переобладнання,
перепланування) квартир та об'єднання
їх з місцями загального користування
та з надбудовою мансарди, тобто при
спорудженні об'єкта незавершеного
будівництва, загальною площею 659 кв.м.,
за адресою: АДРЕСА_1.

Однак судом установлено, що спадкового
майна у вигляді квартир на момент
смерті спадкодавця не існувало,
оскільки будівля, в якій розташовані
квартири, повністю перебудована в
нежитловий будинок зі зносом
внутрішніх капітальних стін,
приєднанням площі місць загального
користування, приєднанням площі
квартир, які не належали ОСОБА_6 та
право власності на них не було
зареєстровано в бюро технічної
інвентаризації. Крім того, в даній
будівлі надбудований мансардний
поверх (а.с. 128 т. 3).

До того ж, відповідно до рішення
Подільського районного суду м. Києва
від 14 липня 2003 року за ОСОБА_7
визнано право власності на житлову
будівлю по АДРЕСА_1 та зобов'язано
останню ввести житлову будівлю в
експлуатацію та зареєструвати (а.с. 15-18
т. 1).

Таким чином, підстав для задоволення
позову в частині визнання за
позивачами права власності на квартири
в будинку по АДРЕСА_1, а також право
власності на матеріали, обладнання, які
були використані в процесі будівництва
(переобладнання, перепланування)
квартир та об'єднання їх з місцями
загального користування та з
надбудовою мансарди, тобто при
спорудженні об'єкта незавершеного
будівництва, загальною площею 659 кв.м.,
за адресою: АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після померлого
ОСОБА_6 немає.

У подальшому, як установлено судом,
ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 26 січня 2004 року
затверджено мирову угоду між ОСОБА_7 і
ОСОБА_3, відповідно до якої від ОСОБА_7
до ОСОБА_3 перейшло право власності на
нерухоме майно - будівлю, розташовану в
м. Києві за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14 т. 1).

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
10 липня 2008 року скасовано ухвалу
Подільського районного суду м. Києва
від 26 січня 2004 року (а.с. 9-10 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 20 квітня 2005 року, укладеного між
ОСОБА_3 і ТОВ «Юридична компанія «Лекс»,
ОСОБА_3 передав у власність, а ТОВ
«Юридична компанія «Лекс» прийняло у
власність житлові приміщення, які
знаходяться у будинку АДРЕСА_1,
загальна площа складає 652,6 кв.м.
(а.с. 156-157 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 20 грудня 2005 року, укладеного між ТОВ
«Юридична компанія «Лекс» і ОСОБА_4, ТОВ
«Юридична компанія «Лекс» передало у
власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність
житлові приміщення, які знаходяться у
будинку АДРЕСА_1, загальна площа
складає 659 кв.м. (а.с. 158 т. 1).

Відповідно до довідки Київського
міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
від 26 вересня 2008 року (а.с. 120-124 т. 1)
ОСОБА_6 був власником квартир №№ 17, 18, 14,
15, 12, 13.

Далі на підставі рішення Подільського
районного суду м. Києва від 14 липня 2003
року, ухвали Подільського районного
суду м. Києва від 26 січня 2004 року,
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 грудня 2004 року
визнано право власності на житлові
приміщення (в літ. А), загальною площею
652,6 кв.м. за ОСОБА_3 (в площу 652,6 кв.м.
ввійшли квартири №№ 12, 13, 14, 15, 17, 18 -
самовільно об'єднані, переобладнані з
надбудовою мансарди, згідно
поверхового плану визначити житлову
площу неможливо).

Від ОСОБА_3 право власності на житлові
приміщення, загальною площею 652,6 кв.м.
перейшло до ТОВ «Юридична компанія
Лекс» на підставі договору
купівлі-продажу від 20 квітня 2005 року,
від ТОВ «Юридична компанія Лекс» право
власності на житлові приміщення,
загальною площею 652,6 кв.м. перейшло до
ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року.

Відповідно до іпотечного договору від 3
березня 2006 року, укладеного між ВАТ
«Кредитпромбанк» і ОСОБА_4, ОСОБА_4 на
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором надав між ВАТ
«Кредитпромбанк» в іпотеку майно -
житлові приміщення, загальною площею 659
кв.м., що знаходиться у будинку АДРЕСА_1,
та є власністю ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу житлових
приміщень (а.с. 94-97 т. 1).

Обґрунтовуючи позов про визнання
мирової угоди, затвердженої ухвалою
суду, зазначених вище договорів
купівлі-продажу, іпотечного договору
недійсними, позивачі посилалися на
норми ст.ст. 203, 215, 216, 220, 228 ЦК України.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені статтею 388 ЦК
України, які дають право витребувати в
набувача це майно.

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від
добросовісного набувача, якщо воно
було продане у порядку, встановленому
для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в
особи, яка не мала права його
відчужувати, власник має право
витребувати його від добросовісного
набувача у всіх випадках.

Таким чином, віндикація як спосіб
захисту права власності
застосовується, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з
вимогою про витребування майна від
набувача має власник цього майна.

Виходячи з вищевикладеного, підстав
для визнання мирової угоди, укладеної
на підставі ст. 175 ЦПК України та
затвердженої ухвалою Подільського
районного суду м. Києва від 26 січня 2004
року, яка була скасована ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 10 липня
2008 року немає.

Не підлягає задоволенню позов і в
частині визнання оспорюваних
правочинів недійсними, вселення
позивачів у спірні квартири та
виселення ПАТ «Кредитпромбанк» зі
спірного жилого приміщення, оскільки
права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені статтею 388 ЦК
України, які дають право витребувати в
набувача це майно, а віндикація як
спосіб захисту права власності
застосовується, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належним йому майном і
право на звернення до суду з вимогою
про витребування майна від набувача
має власник цього майна.

Предметом оспорюваних правочинів були
житлові приміщення, які знаходяться у
будинку АДРЕСА_1, загальна площа
складає 659 кв.м., такий спосіб захисту
порушеного права як визнання всіх
правочинів недійсними та вселення та
виселення до даних правовідносин
відповідно до вимог чинного
законодавства застосовуватися не може,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 не є власниками спірного
жилого приміщення, до того ж, спірних
квартир не існує, вони переобладнані в
житлові приміщення, загальною площею
659 кв.м., а тому позов в цій
частині є необґрунтованим та
задоволенню не підлягає.

Не підлягає задоволенню і позов в
частині визнання прилюдних торгів
недійсними, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позов в цій частині
позивачі посилалися на
недобросовісний характер дій ПАТ
«Кредитпромбанк», у зв'язку з чим, норми
ст. 388 ЦК України не можуть
застосовуватися, оскільки банку було
відомо про спірний статус майна, про
відсутність у ОСОБА_3 права продажу
майна в силу визнання недійсним
договору позики та скасування ухвали
про затвердження мирової угоди, також
було відомо про те, що ОСОБА_7 є
власником спірного майна, а також про
наявність їх прав на зазначене майно та
наявність арешту на майно, накладеного
ухвалою Подільського районного суду м.
Києва від 26 березня 2013 року.

Судом установлено, що на підставі
виконавчого напису приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_10 № 1760 від 9
серпня 2007 року було відкрито виконавче
провадження по зверненню стягнення на
об'єкт нерухомого майна - житлові
приміщення, загальною площею 659 кв.м., що
знаходиться у будинку АДРЕСА_1, з метою
задоволення вимоги ВАТ
«Кредитпромбанк» до ОСОБА_4 про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором у розмірі 2 308 378
дол. 88 центів США (а.с. 98-100 т. 1).

Відповідно до акту опису й арешту майна
від 9 листопада 2007 року, складеного
державним виконавцем Бурносом С.В., при
примусовому виконанні виконавчих
написів №№ 1760, 1759 про звернення
стягнення на об'єкти нерухомого майна,
а саме: житлові приміщення, загальною
площею 659 кв.м. та нежитлові приміщення,
загальною площею 229,9 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1 в забезпечення виконання
зобов'язань перед ВАТ «Кредитпромбанк»
описано і накладено арешт з
встановленням обмеження права
користування, а саме: відчудження,
пошкодження, інше псування описаного
майна, на житлові приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 659
кв.м. та нежитлові приміщення, за
адресою: АДРЕСА_1, загальною
площею 229,9 кв.м. (а.с. 230-231 т. 1).

17 травня 2013 року між Державною
виконавчою службою України та ПП
«Нива-В.Ш.» було укладено договір № 13/17
про надання послуг по організації та
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна(предмет іпотеки), предметом якого
є нерухоме майно - житлове приміщення,
загальною площею 659 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 82-84
т.6).

Відповідно до протоколу проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна
(предмету іпотеки), яке належало ОСОБА_4
№ 13/17/2 від 10 червня 2013 року переможцем
прилюдних торгів визнано ПАТ
«Кредитпромбанк» (а.с. 87 т. 6).

Згідно з актом державного виконавця
про реалізацію предмета іпотеки від 12
червня 2013 року № 4560572/2 прилюдні
торги з реалізації житлового
приміщення, загальною площею 659 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1, організовано з
дотриманням вимог Закону України «Про
виконавче провадження», Закону України
«Про іпотечне кредитування, операції з
консолідованим іпотечним боргом та
іпотечні сертифікати», Закону України
«Про іпотеку» та відповідно до
Тимчасового положення про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженого наказом
Міністерства юстиції України від 27
жовтня 1999 року № 68/5 та цей акт є
підставою для видачі свідоцтва про
придбання майна з прилюдних торгів (ас.
25-26 т. 6).

Відповідно до свідоцтва від 12 червня 2013
року ПАТ «Кредитпромбанк» належить на
праві власності майно, що складається з
житлових приміщень, загальною площею 659
кв.м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, яке придбане ПАТ
«Кредитпромбанк» за 13 285 000 грн., раніше
належало ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року
(а.с. 29-30 т. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених чч. 1-3, 5, 6
ст. 203 цього Кодексу, зокрема, у зв'язку з
невідповідністю змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства.

Правила проведення прилюдних торгів
визначені Тимчасовим положенням про
порядок проведення прилюдних торгів з
реалізації арештованого нерухомого
майна, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України від 27
жовтня 1999 р. N 68/5 (далі - Положення).

Положенням визначено, що прилюдні
торги є спеціальною процедурою продажу
майна, за результатами якої власником
майна стає покупець, який у ході торгів
запропонував за нього найвищу ціну (п.
2.2 Тимчасового положення), та
передбачені певні правила проведення
цих торгів, а саме: по-перше, правила,
які визначають процедуру підготовки,
проведення торгів (опублікування
інформаційного повідомлення певного
змісту про реалізацію нерухомого
майна; направлення письмового
повідомлення державному виконавцю,
стягувачу та боржнику про дату, час,
місце проведення прилюдних торгів, а
також стартову ціну реалізації майна)
(розд. 3); по-друге, правила, які
регулюють сам порядок проведення
торгів (розд. 4) і, по-третє, ті правила,
які стосуються оформлення кінцевих
результатів торгів (розд. 6).

Оскільки виходячи зі змісту ч.1 ст. 215 ЦК
України підставами недійсності
укладеного за результатами прилюдних
торгів правочину є недодержання вимог
закону в момент його укладення, тобто
безпосередньо за результатами
прилюдних торгів, то підставами для
визнання прилюдних торгів недійсними є
порушення встановлених законодавством
правил проведення торгів, визначених
саме Положенням.

Позов в частині визнання прилюдних
торгів недійсними необґрунтований, в
ньому не викладені обставини, які б
вказували на порушення встановлених
законодавством правил проведення
торгів.

До того ж, дії державного виконавця у
виконавчому провадженні, які не
стосуються правил проведення
прилюдних торгів, мають самостійний
спосіб оскарження, а тому не можуть
бути підставою для визнання прилюдних
торгів недійсними.

Виходячи з вищевикладеного, підстав
для задоволення вимог про визнання
прилюдних торгів недійсними немає.

Керуючись ст. ст. 535, 549 ЦК УРСР, ст. ст. 16,
203, 215, 216, 388 ЦК України, Тимчасовим
положенням про порядок проведення
прилюдних торгів з реалізації
арештованого нерухомого майна, , ст. ст.
3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 175, 209, 212-215, 223 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, публічного акціонерного
товариства «Кредитпромбанк»,
Державної виконавчої служби України
про визнання права власності на
квартири, вселення, виселення, визнання
недійсними договорів, мирової угоди,
прилюдних торгів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва через
Подільській районний суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

С. С. Захарчук