У Х В А Л А

іменем україни

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі

головуючого Луспеника
Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Вільхівецької сільської ради
Жидачівського району Львівської
області (далі - Вільхівецька сільська
рада), третя особа - ОСОБА_4, про визнання
незаконними рішення сільської ради та
державного акту на право приватної
власності на землю за касаційною
скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
на рішення Жидачівського районного
суду Львівської області від 8 грудня
2011 року, додаткове рішення
Жидачівського районного суду
Львівської області від 5 листопада 2012
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 7 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням виконавчого комітету
Жидачівської районної ради народних
депутатів Львівської області від 5
вересня 1974 року її братові, ОСОБА_6,
виділено земельну ділянку, площею 0,08
га, на території АДРЕСА_1
для будівництва житлового будинку та
ведення особистого підсобного
господарства. На цій ділянці ним
побудовано житловий будинок, який вона
успадкувала та є його власником. Згідно
із записами у погосподарських книгах
Вільхівецької сільської ради за 1985-2009
роки за належним їй будинком рахується
земельна ділянка, площею 0,49 га, яка
відповідає дійсним розмірам земельної
ділянки, що перебуває у її
користуванні, та знаходиться поряд із
земельною ділянкою ОСОБА_4 У
вересні 2009 року вона звернулася із
заявою про приватизацію земельної
ділянки, що знаходиться у її
користуванні. Рішенням Вільхівецької
сільської ради від 2 жовтня 2009 року № 520
у неї було вилучено земельну ділянку,
площею 0,06 га, що знаходиться у АДРЕСА_1
та переведено її із садибою ОСОБА_4 до
земель запасу Вільхівецької сільської
ради. Вважала вказане рішення
сільської ради незаконним. Рішенням
Вільхівецької сільської ради від 23
грудня 2009 року № 720 ОСОБА_4 передано у
приватну власність земельну ділянку,
площею 0,04850 га, до складу якої увійшла і
вилучена у неї земельна ділянка, площею
0,06 га, та видано державний акт на право
приватної власності на неї.

У зв'язку із цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просила визнати
незаконними: рішення Вільхівецької
сільської ради від 2 жовтня 2009 року
№ 520, рішення Вільхівецької
сільської ради від 23 грудня 2009 року №
720, державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку, площею
0,04850 га, виданий ОСОБА_4 7 липня 2010 року.

Рішенням Жидачівського районного суду
Львівської області від 8
грудня 2011 року та додатковим рішенням
Жидачівського районного суду
Львівської області від 5 листопада 2012
року, залишеними без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 7 жовтня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано незаконними
рішення Вільхівецької сільської ради
Жидачівського району Львівської
області від 2 жовтня 2009 року №
520 «Про переведення земельної ділянки,
якою самовільно користується ОСОБА_3,
що знаходиться у АДРЕСА_1 з садибою
ОСОБА_4 у землі запасу Вільхівецької
сільської ради», та рішення
Вільхівецької сільської ради
Жидачівського району Львівської
області 23 грудня 2009 року № 720 щодо
безоплатної передачі у приватну
власність земельної ділянки для
ведення садівництва, площею 0,04850 га, та
державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку ОСОБА_4

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив із
того, вилучення спірної земельної
ділянки, площею 0,06 га, яка знаходилась у
фактичному користуванні позивачки,
було здійснено з порушенням
встановленого законом порядку; заяву
про відмову від користування спірною
земельною ділянкою, як це передбачено
ст. 142 ЗК України, позивачка не подавала;
при цьому заяву ОСОБА_3 щодо передачі їй
у власність земельної ділянки, якою
вона користується, сільською радою не
було вирішено.

Проте повністю погодитись з такими
висновками судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що рішенням
виконавчого комітету Жидачівської
районної ради народних депутатів
Львівської області від 5 вересня 1974
року ОСОБА_6, братові ОСОБА_3, відведено
земельну ділянку, площею 0,08 га,
на території АДРЕСА_1 для будівництва
житлового будинку.

Згідно із свідоцтвом про право
власності на житловий будинок від
23 січня 1998 року ОСОБА_3 є власником Ѕ
частини житлового будинку АДРЕСА_1,
власником іншої Ѕ частини будинку була
її мати - ОСОБА_7, яка померла.

Рішенням сесії Вільхівецької
сільської ради від 30 жовтня 2000 року
ОСОБА_3 надано у постійне користування
земельну ділянку, площею 0,20
га, в полі для ведення особистого
селянського господарства.

Рішенням сесії Вільхівецької
сільської ради від 24 листопада 2004 року
ОСОБА_3 надано земельну ділянку, площею
0,23 га, для обслуговування будинку
(присадибна земельна ділянка у
АДРЕСА_1).

Рішенням сесії Вільхівецької
сільської ради Жидачівського району
Львівської області від 2 жовтня 2009 року
№ 520 за наслідками розгляду заяви
ОСОБА_4 від 18 серпня 2009 року № 173 та
заяви ОСОБА_3 від 15 вересня
2009 року № 199, вирішено перевести
земельну ділянку, якою самовільно
користувалась ОСОБА_3 площею 0,06 га, що
знаходиться у АДРЕСА_1 з садибою
ОСОБА_4 у землі запасу Вільхівецької
сільської ради.

Рішенням Вільхівецької сільської ради
від 23 грудня 2009 року № 720
ОСОБА_4 передано у приватну власність
земельну ділянку, площею 0,04850 га, до
складу якої увійшла і вилучена у ОСОБА_3
земельна ділянка, площею 0,06 га, та
видано державний акт на право
приватної власності на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЗК УРСР 1970 року
надання земельних ділянок у
користування здійснюється в порядку
відведення.

Право землекористування громадян, які
проживають в сільській місцевості,
засвідчується записами в
земельно-шнурових книгах
сільськогосподарських підприємств і
організацій та по господарських книгах
сільських Рад, а в містах і селищах
міського типу - в реєстрових книгах
виконавчих комітетів міських,
селищних Рад народних депутатів.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4
посилалася на те, що мати ОСОБА_3 -
ОСОБА_7, самовільно захопила частину її
земельної ділянки, від якої вона ніколи
не відмовлялась. Зазначала, що згідно з
погосподарских книг Вільхівецької
сільської ради, як за її господарством,
так і за господарством матері ОСОБА_3 -
ОСОБА_7, у 1950 році рахувалися земельні
ділянки по 0,25 га, хоча фактично вони
користувалися більшими площами. Згідно
генерального плану АДРЕСА_1 земельна
ділянка, якою вона користується з 1950
року, закріплена за наданим їй
будинком, є цілісною територією і межує
з дорогою та земельною ділянкою
Народного дому.

Суди у порушення вимог статей 214 - 215, 315
ЦПК України вказаних обставин не
перевірили та не встановили, чи на
законних підставах спірною земельною
ділянкою користувалася ОСОБА_3 та її
матір - ОСОБА_7, оскільки
матеріали справи таких відомостей не
містять. Ухвалюючи рішення на підставі
ст. 142 ЗК України, суди не врахували, що
якщо ОСОБА_3 не є законним користувачем
спірної земельної ділянки, самовільно
користується нею, то вона не може
відмовитись від неї, оскільки ця
земельна ділянка їй не належить.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Жидачівського районного суду
Львівської області від 8 грудня 2011 року,
додаткове рішення Жидачівського
районного суду Львівської області від 5
листопада 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 7 жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко