Справа № 456/985/13
Головуючий у 1 інстанції: Пак
Провадження № 22-ц/783/342/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 19 липня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третьої особи - органу опіки та
піклування Феодосійського
міськвиконкому, про усунення перешкод
у спілкуванні з дитиною та визначення
способу участі у вихованні дитини, -

в с т а н
о в и л а:

В лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд
із зазначеним позовом, в якому просить
зобов'язати відповідачку ОСОБА_2, з якою
проживає їхній спільний син ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Феодосії АР Крим та
значиться прописаним за місцем його -
батька дитини проживання: АДРЕСА_3,
усунути перешкоди у спілкуванні з ним,
визначити спосіб участі у вихованні
сина, а саме: побачення з ним два рази на
рік у березні та грудні місяці по два
дні (субота і неділя в місяці);
забезпечити можливість спільного
відпочинку один раз у рік 20 днів в
літній період з врахуванням часу
навчання дошкільного і шкільного
закладу; спільного його проживання з
дитиною під час відсутності матері;
можливість перебування дитини за
місцем проживання батька дитини;
забезпечити спілкування з дитиною
безперешкодно по телефону і скайпу;
можливість отримувати інформацію про
умови виховання та проживання дитини, а
також про зміну місця перебування
їхньої дитини; забезпечити йому
можливість дарувати подарунки своєму
сину з тих підстав, що відповідачка
чинить йому перешкоди в побачені з ним.
В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 24 січня 2006 року
він зареєстрував шлюб з відповідачкою
ОСОБА_2, від спільного проживання з якою
у них ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_6.
Спільне життя з відповідачкою не
склалося і шлюб між ними було розірвано
06.07.2011 року. Їхній син проживає разом з
відповідачкою, з якою він не дійшов
згоди про можливість виховання та
спілкування з дитиною. Відповідачка
чинить йому перешкоди у побаченні з
дитиною, під час його перебування у
дитячому садку заборонила вихователям
і завідуючій дитсадка надавати
інформацію про виховання його сина у ДУ
№12 м. Стрия, приймати подарунки від
нього та спілкуватися по телефону. Так
як він не давав дозволу на виїзд з
дитиною за кордон відповідачка
погрожувала, що позбавить його
батьківських прав та заборонила
побачення з сином. Протягом
липня-жовтня 2012 року йому ніхто не
надавав жодної інформації про місце
перебування сина, що викликало у нього
депресивний стан та відчуття тривоги
за їхню дитину, яку він виховував з
немовляти, так як дружина навчалася у
Івано Франківському медичному
університеті і мало приділяла уваги
дитині, а тому в нього виникають
сумніви щодо належного виховання сина.
В жовтні 2012 року він звернувся до
Феодосійського міського голови та
службу у справах дітей Феодосійського
міськвиконкому про визначення способу
участі у вихованні дитини, але станом
на час подачі позову до суду не
прийнято жодного рішення. Просить з цих
підстав позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Визначено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителю
АДРЕСА_3, порядок у вихованні та
спілкуванні із його сином ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_5, який проживає у АДРЕСА_1,
зареєстрований у АДРЕСА_3:

- побачення з сином два рази в рік у
березні та грудні місяці по два дні з 10
до 19 год. (субота і неділя місяця);

- спільний відпочинок в літній період
за межами м. Феодосії один раз в рік
тривалістю 20-ть днів з врахуванням часу
навчання в дошкільному чи шкільному
закладі без присутності матері;

- спільного проживання батька з дитиною
під час відсутності матері, за її
згодою.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди
в спілкуванні позивача, батька дитини
ОСОБА_4 з сином ОСОБА_6 по телефону і по
інших засобах зв'язку (Інтернету,
скайпу) при наявності в матері
відповідних засобів зв'язку та на
вимогу позивача ОСОБА_4 та за його
рахунок інформувати батька про стан
його здоров'я дитини.

Отримувати інформацію про умови
виховання та проживання дитини, а також
про зміну місця перебування їхньої
дитини, дозволено тільки за ініціативи
позивача та за його рахунок. Не
забороняти дарувати подарунки сину.

Судові витрати залишено за сторонами.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка
зазначає, що судом розглянуто справу з
порушенням правил підсудності, що
перешкоджало їй приймати участь у
справі та своєчасно подавати докази.
Суд не взяв до уваги факти постійної
агресії позивача до неї, не надав
оцінки доказам поданих нею про злісне
ухилення від сплати аліментів позивача
та його ухилення від обов'язку про
піклування за дитиною. Стверджує, що
проведеними перевірками прокуратурою
та органами МВС не було виявлено жодних
фактів створення перешкод відповідачу
у спілкуванні з сином. Просить
скасувати рішення Стрийського
міськрайонного суду Львівської
області від 19 липня 2013 року та ухвалити
нове, яким у задоволенні позовних вимог
відмовити.

Служба у справах дітей виконавчого
комітету Феодосійської міської ради
Автономної республіки Крим у своєму
клопотанні № 01-18/02-62 від 13.02.2014 року (з
додатками) просить справу слухати у
відсутності її представника, рішення
міськрайонного суду залишити без змін,
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
його представника ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з наступного.

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, як принципове положення
визначила, що дитина повинна зростати в
умовах турботи.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права
дитини в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Крім того, сттаттею 9 Конвенції про
права дитини, яка набула чинності для
України 27 вересня 1991 року, визначено, що
держави-учасниці поважають право
дитини, яка розлучається з одним чи
обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини,
батьки несуть основну
відповідальність за виховання дитини.
Найкращі інтереси дитини є предметом
їх основного піклування.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про
охорону дитинства» батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 15 Закону
України «Про охорону дитинства»
дитина, яка проживає окремо від батьків
або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів. Батьки, які проживають
окремо від дитини, зобов'язані брати
участь у її вихованні і мають право
спілкуватися з нею, якщо судом визнано,
що таке спілкування не перешкоджатиме
нормальному вихованню дитини.

За змістом ст. 141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав щодо
дитини.

Згідно із вимогами ст. 150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
грунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися усупереч
інтересам дитини (ст. 155 СК України).

Згідно із ст. 153 СК України мати, батько
та дитина мають право на безперешкодне
спілкування між собою, крім випадків,
коли таке право обмежене законом.

На батьків, котрі проживають окремо,
покладено обов'язок брати участь у
вихованні дитини і вони мають право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитини, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини (ст. 157
Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд
визначає способи участі одного з
батьків у вихованні дитини (періодичні
чи систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування, з
урахуванням віку, стану здоров'я
дитини, поведінки батьків, а також
інших обставин, що мають істотне
значення. В окремих випадках, якщо це
викликано інтересами дитини, суд може
обумовити побачення з дитиною
присутністю іншої особи.

Суд при встановленні способу
спілкування, має дотримуватись
розумного балансу на участь обох
батьків у вихованні дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з 24
січня 2006 року, від спільного проживання
в них 27 березня 2008 року народився син
ОСОБА_6. Шлюб між ними було розірвано 06
липня 2011 року (а.с. 6).

Як доведено в суді першої інстанції,
відповідачка ОСОБА_2 чинить перешкоди
позивачу ОСОБА_4 у спілкуванні з сином,
внаслідок чого він звертався за
захистом своїх прав до Стрийської
міської ради, яка 18 вересня 2012 року та 09
жовтня 2012 року дала йому відповідь про
те, що йому необхідно звернутися в
службу у справах дітей м. Феодосії АР
Крим за місцем фактичного проживання
малолітньої дитини для встановлення
часу для зустрічей з малолітнім сином
(а.с. 7-9).

З долучених письмових пояснень
вихователя групи Шабан М.Д.,
посвідчених підписом завідувача ДУ № 12
м. Стрия, на адресу голови служби у
справах дітей м Феодосії по справі
ОСОБА_4, перша вказала, що протягом
тривалого часу вона з матір'ю
малолітнього ОСОБА_6 не бачилася, так як
завжди в дитячу установу дитину
приводив батько та висвітлила своє
позитивне ставлення батька до дитини.
Вказала, що батько телефонував на їхню
адресу з Риму, бо був там на лікуванні,
дитині привозили від батька посилки з
одягом, іграшки, солодощі, тому хто
приходив за дитиною повідомляли про те
і вони це все забирали. Дитина раділа і
дуже чекала дзвінка від батька. В
поясненні також вказала, що мама дитини
була незадоволена, що вони дають
можливість спілкуватись батькові з
дитиною, приймають подарунки. Після
того, на рахунок посилок вони батькові
відмовляли, а розмовляти по телефону
батьку з дитиною дозволяли, а матері
пояснили, що тільки рішенням суду можна
заборонити спілкуватися із сином (а.с.
12).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_4 звертався за захистом
своїх прав у прокуратуру м. Стрия та
прокуратуру м. Феодосія із
заявами-скаргами просив допомогти у
вирішенні питання про побачення із
сином (а.с. 16-18, 20).

Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган
опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи. Суд може не
погодитися з висновком органу опіки та
піклування, якщо він є недостатньо
обґрунтованим, суперечить інтересам
дитини.

Орган опіки і піклування може
визначити місце зустрічі батька з
дитиною (за місцем проживання когось із
них чи іншої особи), періодичність та
тривалість їх.

Висновок органу опіки і піклування має
базуватися на достовірній інформації
про усі фактичні обставини, які можуть
мати істотне значення та ретельному їх
з'ясуванні. Такий висновок є
рекомендаційним, тому суд може
постановити інше рішення, ніж пропонує
орган опіки та піклування.

Згідно висновку від 14 травня 2013 року
Феодосійського органу опіки і
піклування виконавчого комітету
Федосійської міської ради АР Крим про
порядок способу участі ОСОБА_4 у
вихованні і спілкуванні з малолітнім
сином ОСОБА_6 вбачається, що комісія
своїм рішенням надала побачення із
сином два рази в рік в березні та грудні
місяці по два дні з 10 год. до 19 год.
(субота і неділя місяця) по попередній
домовленості з матір?ю дитини; спільний
відпочинок в літній період за межами
Феодосії один раз в рік тривалістю 20
днів з врахуванням часу навчання в
дошкільному чи іншому навчальному
закладі без присутності матері дитини;
матері дитини ОСОБА_2 не чинити
перешкоди у спілкуванні батьку ОСОБА_4
із сином ОСОБА_6 по телефону і по інших
засобах комунікації (інтернету,
скайпу), а також інформувати батька
дитини про стан здоров'я сина (а.с. 46-48).

Вирішуючи даний спір, суд дав належну
оцінку висновку органу опіки і
піклування щодо участі батька у
вихованні дитини, навів мотиви, з яких
вважав за доцільне задовольнити позов
частково, належним чином дослідив
обставини, на які посилався ОСОБА_4

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4,
суд першої інстанції частково врахував
і те, що він звертався за захистом своїх
прав в різні інстанції, відповідачка -
мати дитини переїхала у м. Феодосію на
проживання та забрала їхнього сина і
позивач був позбавлений можливості у
спілкуванні із дитиною, не знав про
нього та його стан здоров'я, крім того,
Феодосійський орган опіки та
піклування приймаючи рішення не
вирішив всі питання, які просить
позивач. Під час вирішення даного спору
встановлено, що батько дитини будь-яким
способом намагається встановити
контакт з сином, бажає приймати участь
у вихованні дитини, а відповідачка
перешкоджає йому в цьому.

В суді не встановлено жодних
зазначених відповідачкою обставин, які
б свідчили про неможливість
спілкування батька з дитиною.

Колегія суддів вважає, що визначений
судом першої інстанції спосіб участі
позивача у вихованні дитини та
спілкуванні з нею не зашкодить їй, а
навпаки повністю відповідатиме
можливості дитини в повній мірі
сприймати піклування кожного із
батьків про її здоров'я, фізичний та
духовний розвиток та погоджується з
висновками міськрайонного суду,
оскільки суд ухвалив правильне по суті
і справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Встановлені судом першої інстанції
обставини підтверджуються матеріалами
справи та не спростовані сторонами під
час апеляційного розгляду.

Твердження апелянта, що позивач є
агресивним та ухиляється від сплати
аліментів, а також, що вона не
перешкоджала позивачу у спілкуванні з
дитиною спростовуються наведеними
вище доказами.

Посилання ОСОБА_2 на те, що судом
порушено правила підсудності в даній
справі не заслуговують на увагу,
виходячи з наступного.

Місце реєстрації відповідачки у
позовній заяві зазначено - АДРЕСА_2, а
проживання: АДРЕСА_1, яку відповідачка,
як встановлено матеріалами справи,
орендувала. Син сторін - ОСОБА_6
зареєстрований по місцю проживання
позивача. Представник відповідачки,
який проживає у м. Стрию Львівської
області, подаючи заперечення на
позовну заяву 04.06.2013 року не оспорював
підсудність.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні», місцем
перебування є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше 6 місяців на рік.
Місцем проживання є
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад 6 місяців на рік.
Реєстрація місця проживання чи
перебування це внесення відомостей до
паспортного документу про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесення цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації.

Згідно ч. 6 ст. 8 цього Закону, особи, які
перебувають більше 1 місяця за межами
адміністративно-територіальної
одиниці, в якій зареєстровано їх місце
проживання, і які беруть участь у
судовому процесі в будь-якій якості,
зобов'язані зареєструвати місце
перебування.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви відповідачка ОСОБА_2
зареєстрована АДРЕСА_2.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013 року № 3 «Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ» та роз'яснень, що
містяться в п. 37, право вибору між
судами, яким згідно із правилом
загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і
правилом альтернативної підсудності
(стаття 110 ЦПК) підсудна справа,
належить виключно позивачеві (частина
чотирнадцята статті 110 ЦПК). Якщо
позивач при пред'явленні позову
дотримався правил територіальної чи
альтернативної підсудності, суд не має
права повернути позивачеві позовну
заяву з мотивів непідсудності справи
цьому суду.

Крім того, не є підставою, передбаченою
ст. 309 ЦПК України, для скасування
правильного по суті і справедливого
рішення, посилання апелянта на
порушення Стрийським міскрайонним
судом правил підсудності справ за
вибором позивача при розгляді даної
справи.

Будь-яких належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 19 липня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.