Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/1258/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді- Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я. , Левика Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю представника позивача
Гнатишака О.В.

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» на рішення
Галицького районного суду м. Львова від
12 грудня 2013 року у справі за позовом ПАТ
КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н
О В И Л А:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ
«Приватбанк» звернувся в суд з
указаним позовом та просив стягнути з
ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 27 118
грн. 15 коп. за кредитним договором №б/н
від 13.09.2006 року та судові витрати.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 12 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ПАТ
КБ «Приватбанк». Вважає його
незаконним, винесеним з порушенням
норм процесуального та матеріального
права, за недоведеністю обставин, що
мають значення для справи,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Мотивує тим, що суд помилково
застосував встановлену Законом
позовну давність до правовідносин, що
склалися між сторонами та на підставі
п.1 ч.2 ст. 258 та ч.4 ст. 267 ЦК України
відмовив у задоволенні позову. Ч.5 ст. 261
ЦК України передбачено, що за
зобов'язаннями з визначенням строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Дійсно, у відповідності до
ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові, однак позивач
звернувся до суду з вимогою про захист
свого цивільного права у межах
позовної давності, що підтверджується
наступним. Ч.1 ст. 259 ЦК України
передбачено, що позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі. Так, 13.09.2006 року відповідач
отримав кредитні кошти на підставі
власної заяви, підписаної ним же. Строк
дії кредитного ліміту співпадає зі
строком дії Кредитної картки. Договір
діє протягом 12 місяців з моменту
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна із сторін не проінформує іншу про
припинення Договору, він автоматично
продовжується на такий же строк.
Відповідно до п. 9.3. Умов надання
банківських послуг передбачено, що
картрахунки відкриваються на
невизначений термін за виключеннями,
передбаченими п.п. 9.6., 9.7. цих Умов. Таким
чином, сторони у письмовій формі
домовились про збільшення строку
позовної давності стосовно виконання
умов договору - встановивши строк дії
договору, що рівний строку дії
картрахунку, що не заборонено ст. 259 ЦК
України. Відповідач до банку письмової
заяви про закриття картрахунку не
подавав, у зв'язку з чим на підставі
умов, передбачених Умовами, строк дії
Карти відповідача було продовжено на
такий же строк. На підставі продовження
дії Карти, строк дії Кредитного
договору також було продовжено на
строк дії Карти. Відповідно з цього
випливає, що дані правовідносини не
припинилися, тому що клієнт не виконав
зобов'язання перед банком. А відтак
строк позовної давності не вважається
пропущеним, так як правовідносини між
сторонами тривають до повного
погашення клієнтом кредиту.

При розгляді справи за апеляційною
скаргою, представник позивача доводи
апеляційної скарги підтримав.
Додатково пояснив, що судом не
враховано обставин переривання строку
позовної давності, виходячи з
наступного. Останній платіж
відповідачем у виконання умов
договору внесено 02.10.2009 року. Тому саме
з цієї дати строк позовної давності
починає спливати спочатку, оскільки
відповідачем вчинено дії, що свідчать
про визнання зобов»язань за умовами
договору. Тому судом не вірно
визначено дату, з якою вважає
необхідно обраховувати початок
перебігу строку позовної давності.
Крім того незважаючи на те, що термін
дії первинно виданої картки сплив
після 3-х років її використання, який
обраховується з часу укладення
договору, відповідач вправі був
безперешкодно отримати нову
пластикову карту для продовження
здійснення платежів такою карткою і
проти цього банк не заперечував.
Попередня картка могла бути
використана виключно для внесення
відповідачем відсотків у виконання
умов договору, а не для здійснення
розрахунків. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Представник відповідача проти мотивів
апеляційної скарги заперечив.
Підтримав надані суду письмові
заперечення. Вважає рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим. Суд вірно встановив
період з якого необхідно обраховувати
сплив строку позовної давності. Крім
того, якщо погодитись з позицією
представника банку при розгляді справи
в суді апеляційної інстанції про
переривання строку позовної давності
внесенням відповідачем 500 гр. в рахунок
відсотків 02.10.2009 року - строк позовної
давності сплив також 03.10.2012 року, а
звернення до суду мало місце 04.11.2013
року.

Звертає увагу на те, що апелянтом
помилково ототожнюються поняття
терміну дії договору та терміну
позовної давності. Банк звернувся до
суду про стягнення з відповідача
платежів, в тому числі заборгованості
за кредитом в сумі 6 924 гр. 73 коп., яка уже
була обрахована станом на 27.02.2009 року,
що убачається з матеріалів справи. Банк
в договорі від 13.09.2006 року визначив, що
погашення в повному обсязі кредиту,
отриманого по цьому договору, має бути
відбутися не пізніше останнього дня
місяця вказаній на платіжній картці,
який значиться 08 місяць 2009 року. Таким
чином банком встановлений строк
погашення в повному обсязі отриманих
кредитів по договору - не пізніше
31.08.2009 року. Тому судом вірно визначено
період з якого слід обраховувати сплив
строку позовної давності. Внесення
вказаного вище платежу відповідачем
02.10.2009 року лише відтерміновує цей
період на місяць. Просить рішення суду
залишити без змін, а апеляційну скаргу
без задоволення.

Заслухавши суддю -
доповідача, перевіривши матеріали
справи, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає .

Відповідно до вимог ст.ст.11,59,60
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданих
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб
які беруть участь у справі. При цьому
кожна із сторін зобов»язана довести ті
обставини на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповіднсті до вимог ст. 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обргунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

На думку колегія суддів, рішення суду
першої інстанції таким вимогам
відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
13.09.2006 року між ЗАТ КБ «Приватбанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір б/н, який складається
із заяви про надання кредиту, умов і
правил надання банківських послуг та
правил користування платіжною карткою.
Відповідно до вказаного договору
відповідач отримав кредит у розмірі 7 100
грн. у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 36% відсотків на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
зобов`язань за кредитним договором
станом на 31 серпня 2013 року виникла
заборгованість у розмірі 27 118 грн. 15
коп., яка складається із заборгованості
за кредитом у розмірі 6 924, 73 грн,
заборгованості по відсотках за
користування кредитом у розмірі 18 425,89
грн., штрафу у розмірі 500 грн (фіксована
частина) та штрафу у розмірі 1267,53 грн
(процентна складова).

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Із заяви відповідача термін дії
договору кредитного ліміту відповідає
терміну дії карти і визначено до 31
серпня 2009 року. Тому спростованими є
мотиви апеляційної скарги про
укладення між сторонами договору з
невизначеним строком.

Відповідно до п. 1.2 Умов і правил
надання банківських послуг, ці умови
регулюють відносини між банком та
клієнтом щодо відкриття та
обслуговування карткового рахунку
клієнта, а також інших банківських
послуг, указаних в Заяві.

Згідно із п. 9.12 Умов і правил надання
банківських послуг передбачено, що
договір діє протягом 12 місяців з
моменту його підписання. Якщо протягом
цього строку жодна із сторін не
повідомила другу сторону про зупинення
дії договору, він автоматично
пролонгується.

Тобто, даний пункт передбачає
автоматичне пролонгування не терміну
дії кредитного ліміту, який відповідає
строку дії карти визначеного у Заяві, а
лише дії умов щодо надання банківських
послуг, які регулюють відносини між
банком та клієнтом щодо відкриття та
обслуговування карткового рахунку
клієнта, а також інших банківських
послуг.

Тому посилання апелянта на те, що строк
позовної давності не вважається
пропущеним, з посиланням на п. п. 9.3, 9.12
Умов і правил надання банківських
послуг, оскільки сторони погодили всі
умови договору, і такий триває по
сьогодні спростовується
вищенаведеним.

Доводи апелянта на те, що відповідач не
надав письмової заяви про закриття
картрахунку, у зв'язку з чим на підставі
умов, передбачених умовами, строк дії
Карти відповідача було продовжено на
такий же строк висновків суду не
спростовують, виходячи з наступного.

Умови продовження строку дії карти
визначені у розділі 3 правил
користування платіжною карткою.

Згідно п. 3.1.1. Правил користування
платіжною карткою, строк дії картки
визначений на лицевій стороні карти.
Карта дійсна до останнього
календарного дня вказаного місяця.

П. 3.1.3 Правил передбачено, що по
закінченню строку дії, Карта
продовжується банком на новий термін
(шляхом надання клієнту карти з новим
строком дії), якщо раніше (до початку
місяця закінчення строку дії ) не
надійшло письмової заяви Держателя
Карти про закриття картрахунку, а також
умов наявності грошових коштів на
картрахунку для оплати послуг по
виконанню платіжних операцій по
картрахунку (в передостанній день
закінчення строку дії) і при
дотриманні інших умов продовження,
передбачений договором.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 за
оформленням нової кредитної картки до
банку не звертався. Доказів, які б
стверджували про надання Банком
ОСОБА_4 карти з новим строком дії, після
закінчення 30.08.2009 року карти в
матеріалах справи відсутні. Таких не
надано і при розгляді справи в
апеляційній скарзі і такі висновки
суду не спростовані представником
банку.

Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.
Таке право банку є порушеним з часу
спливу терміну виконання боржником
будь-якого із зобов»язань по договору
незалежно від того, що кінцевий термін
дії договору не настав.

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна
давність обчислюється за загальними
правилами визначення строків,
встановленими ст.ст.252-255 цього Кодексу
(а саме перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок).

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Про
застосування строку позовної давності
відповідачем була подана відповідна
заява 12.12.2013 року / а.с. 31/.

Пояснення та доводи представника
апелянта про переривання строку
позовної давності 02.10.2009 року вчинення
відповідачем дій, які свідчать про
визнання обов»язку по виконанню умов
договору та внесення суми 500 гривен в
рахунок відсотків, передбачених
вказаним вище пунктом договору, не
спростостовують правильності
висновків суду першої інстанції про
відмову у позові за спливом строку
позовної давності, оскільки після цієї
дати відповідач будь-яких платежів не
вносив. Тому строк звернення банку до
суду з вимогами до відповідача сплив
03.10.2012 року.

Як убачається з матеріалів справи
позивач звернувся до суду 04.11.2013 року,
клопотання про поновлення пропущеного
строку звернення до суду останнім не
заявлялось.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку, що загальний строк позовної
давності у три роки сплив та прийняв
правильне рішення про відмову у
позові.

Рішення суду першої інстанції
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.303,204 п.1 ч.1 ст.307, ст.
308, ст.313, п.1 ч.1 ст. 314, ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Галицького районного
суду м. Львова від 12 грудня 2013 року
залишити без змін .

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий

Судді