АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/208/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року
м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду
Хмельницької області

в складі:
головуючої - судді П'єнти І.В.,

суддів:
Корніюк А.П., Талалай О.І.,

при
секретарі: Сацюк Г.О.

за участю: позивача ОСОБА_1
та її представника ОСОБА_2,
представника відповідача Панькова Д.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 05 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
повного товариства «Ломбард ТОВ
«Гарант Капітал» і Компанія» про
поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати, моральної шкоди та
зобов'язання вчинити дії.

Заслухавши доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дослідивши доводи апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом до повного товариства
«Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія» поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати, моральної
шкоди та зобов'язання вчинити дії. В
обґрунтування якого вказувала, що
03.06.2013 року її було прийнято на посаду
експерта-оцінювача ВП- 10 повного
товариства «Ломбард ТОВ «Гарант
Капітал» і Компанія», а 01.11.2013 року її
було звільнено з займаної посади за п. 2
ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає дане
звільнення незаконним, оскільки
відповідач не ознайомив її із наказом
про звільнення, не провів розрахунок по
заробітній платі та не видав вчасно
трудову книжку, не надано будь-яких
пояснень в чому полягає її
невідповідність займаній посаді. Крім
того, відповідачем не було сплачено з
заробітної плати позивачки за жовтень
2013 року обов'язкових платежів. Також
позивач зазначала, що невиплата
товариством заробітної плати призвело
до порушення нормальних життєвих
зв'язків, моральних страждань,
пов'язаних із неможливістю нормального
забезпечення членів сім'ї, обмеження у
самому необхідному, необхідності
докладання додаткових зусиль для
організації свого життя та життя
родини, що свідчить про завдання їй
моральної шкоди. У зв'язку з наведеним
ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача
на її користь заробітну плату за період
з 01.10.2013 року по 01.11.2013 року в розмірі 1 600
грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000
грн.; поновити її на посаді
експерта-оцінювача ВП-10 повного
товариства «Ломбард ТОВ «Гарант
Капітал» і Компанія» та зобов'язати
відповідача виплатити
середньомісячний заробіток за час
вимушеного прогулу; зобов'язати
відповідача сплатити до Управління ПФУ
в м. Хмельницькому внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування найманого
працівника ОСОБА_1 за період з 01.10.2013
року по 01.11.2013 року, а також зобов'язати
сплатити відповідача до ДПІ м.
Хмельницького прибутковий податок із
заробітної плати позивача.

Рішенням Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 05 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до повного
товариства «Ломбард ТОВ «Гарант
Капітал» і Компанія» про поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не
погоджується з рішенням суду першої
інстанції, просить його скасувати та
прийняти нове рішення, яким
задовольнити в повному обсязі. При
цьому посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, невідповідність висновків суду
обставинам справи. Зазначає, що всі
документи, які б підтверджували
наявність заборгованості по
заробітній платі, залишились у
відповідача, а позивач позбавлена
можливості подання до суду
документальних доказів. Враховуючи, що
за заявою позивача про порушення її
трудових прав проводилась перевірка
управлінням праці та соціального
захисту населення Хмельницької
міської ради, представником позивача
заявлялось клопотання про оголошення
перерви в судовому засіданні для
долучення до матеріалів справи
висновків за результатами перевірки,
однак суд безпідставно відмовив в
задоволенні клопотання, вважаючи, що в
матеріалах справи є достатньо доказів
для повного та всебічного з'ясування
усіх обставин справи. Також вказує, що в
порушення вимог законодавства
України, відповідачем не проводилось
засідання атестаційної комісії, не
встановлювалась невідповідність
займаній посаді позивача та не
пропонувалась інша вакантна посада, що,
на думку апелянта, свідчить про
незаконність її звільнення.

В судовому засіданні позивач та її
представник апеляційну скаргу
підтримали.

Представник відповідача в судовому
засіданні просив апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню з ухваленням
апеляційним судом нового рішення по
суті позовних вимог.

У відповідності з п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України, підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Частиною 1 статті 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суд повинно
бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачкою ОСОБА_1 не надано доказів на
підтвердження невиплати їй заробітної
плати за жовтень 2013 року, на
підтвердження незаконності її
звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України та
доказів несплати відповідачем
відповідних внесків та податку.

Однак, з такими висновками суду в
повному обсязі погодитися не можна з
наступних підстав.

За ст. 4 Конвенції №158 Міжнародної
організації праці «Про припинення
трудових відносин з ініціативи
роботодавця 1982 року», спрямованої на
захист прав працівника, - трудові
відносини з працівником не
припиняються, якщо тільки немає
законних підстав для такого
припинення, пов'язаних зі здібностями
або поведінкою.

За змістом ст. 7 Міжнародної
Конвенції №158, трудові відносини з
працівником не припиняються через його
поведінку до тих пір, поки йому не
дадуть можливість захищатися в зв'язку
з висунутими проти нього
обвинуваченнями. Стаття 9 зазначеної
Конвенції покладає на роботодавця
тягар доказування законності підстав
звільнення працівника.

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП
України, трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема,
виявленої невідповідності працівника
займаній посаді або виконуваній роботі
внаслідок недостатньої кваліфікації
або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи, а так само в
разі відмови у наданні допуску до
державної таємниці або скасування
допуску до державної таємниці, якщо
виконання покладених на нього
обов'язків вимагає доступу до
державної таємниці.

Припинення трудового договору за
такою підставою можна визнати
правильним лише в тому разі, коли буде
встановлено, що працівник не може
виконувати покладених на нього
трудових обов'язків і така
неможливість обумовлена саме
недостатньою кваліфікацією.

У відповідності до роз'яснень п. 21
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року «Про практику розгляду
судами трудових спорів» , при розгляді
справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП
суд може визнати правильним припинення
трудового договору в тому разі, якщо
встановить, що воно проведено на
підставі фактичних даних, які
підтверджують, що внаслідок
недостатньої кваліфікації або стану
здоров'я (стійкого зниження
працездатності) працівник не може
належно виконувати покладених на нього
трудових обов'язків чи їх виконання
протипоказано за станом здоров'я або
небезпечне для членів трудового
колективу чи громадян, яких він
обслуговує, і неможливо перевести, за
його згодою, на іншу роботу. З цих
підстав, зокрема, може бути розірваний
трудовий договір з керівником
підприємства, установи, організації
або підрозділу у зв'язку з нездатністю
забезпечити залежну дисципліну праці у
відповідній структурі.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 03.06.2013
року перебувала у трудових відносинах
з ПТ «Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія», працюючи на посаді
експерта-оцінювача ВП-10 даного
підприємства (а.с. 3-4).

Наказом директора ПТ «Ломбард ТОВ
«Гарант Капітал» і Компанія» №76 від 01
листопада 2013 року ОСОБА_1 було
звільнено з посади експерта-оцінювача
за невідповідністю ст. 40 п. 2 КЗпП
України (а.с. 15).

Разом з тим, ні відповідачем, ні
його представником, в порушення вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано суду
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про те, що ОСОБА_1 не може
виконувати покладені на неї трудові
обов'язки і така неможливість
обумовлена саме недостатньою її
кваліфікацією.

Наявний в матеріалах акт
перевірки відповідності, який був
складений комісією за результатами
перевірки предмету завдатку, не
свідчить про невідповідність ОСОБА_1
займаній посаді (а.с. 14).

А тому, колегія суддів приходить до
висновку, що звільнення ОСОБА_1 з
підстав, передбачених п. 2 ст. 40 КЗпП
України, було проведено всупереч
вимогам трудового законодавства, тому
позивачка підлягає поновленню на
роботі на займаній нею посаді
експерта-оцінювача ВП-10 ПТ «Ломбард ТОВ
«Гарант Капітал» і Компанія».

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України, при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

Відповідно до Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100, середній заробіток за час
вимушеного прогулу обчислюється,
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що
передували звільненню.

Згідно наявної в справі довідки
про доходи ОСОБА_1 вбачається, що
середньомісячна заробітна плата
позивачки складала 1150 грн. (вересень
-1150 грн., жовтень -1150 грн.) Відповідно,
одноденний заробіток позивачки
становить 52 грн. 27 к. (1150 грн. : 22 дні) (а.с.
38).

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за
період з 02.11.2013 року по 25.02.2014 року
становить 80 днів, тому, з урахування
вищевказаних норм чинного
законодавства та змісту позовних
вимог, відповідача слід зобов'язати
виплатити позивачці середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 4181 грн. 60 к.

Частиною 1 ст. 116 КЗпП України
передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

З матеріалів справи вбачається,
що заробітна плата ОСОБА_1 за жовтень 2013
року становила 1150 грн., яка за
поясненнями сторін на час її
звільнення виплачена не була. З даної
заробітної плати було утримано податок
з доходу фізичної особи в сумі 80 грн. 27
к. та сплачено 19.11.2013 року платіжним
дорученням №665, а також утримано єдиний
соціальний внесок в сумі 41 грн. 40 к. та
сплачено 19.11.2013 року платіжним
дорученням №662. Відповідно, стягненню
на користь позивачки підлягає
заробітна плата за жовтень 2013 року з
урахуванням утриманих обов'язкових
платежів в розмірі 1028 грн. 33 к.

При цьому, колегія суддів не
приймає до уваги наказ директора ПТ
«Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія» №75-1 від 01.11.2013 року про
вирахування із заробітної плати ОСОБА_1
за жовтень 2013 року частини
відшкодування матеріальної шкоди
підприємству в розмірі 1028 грн. 33 к.,
оскільки даний наказ виданий в
порушення вимог ст. 136 КЗпП України, яка
передбачає, що покриття шкоди
працівниками в розмірі, що не перевищує
середнього місячного заробітку,
провадиться за розпорядженням
власника або уповноваженого ним
органу, а керівниками підприємств,
установ, організацій та їх
заступниками - за розпорядженням
вищестоящого в порядку підлеглості
органу шляхом відрахування із
заробітної плати працівника.
Визначений відповідачем розмір
матеріальної шкоди в сумі 2392 грн.
перевищує середній місячний заробіток
позивачки, а тому може бути стягнутий
лише в судовому порядку (а.с. 49).

З врахуванням того, що з заробітної
плати ОСОБА_1 за жовтень 2013 року
утримані обов'язкові платежі, позовні
вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання
відповідача сплатити до управління ПФУ
в м. Хмельницькому внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та до ДПІ м.
Хмельницького податок з доходів
фізичних осіб задоволенню не
підлягають.

У відповідності з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП
України відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв`язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Внаслідок незаконного звільнення
ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду,
оскільки це призвело до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків, що вимагало додаткових зусиль
для організації її життя. А тому,
враховуючи характер заподіяння
моральної шкоди, характер і об'єм
моральних страждань, вимоги розумності
та справедливості, колегія суддів
вважає, що на відшкодування моральної
шкоди з відповідача на користь
позивачки слід стягнути 500 грн.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України, з відповідача на користь
держави підлягають стягненню судові
витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 05 грудня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 на посаді
експерта-оцінювача відокремленого
підрозділу №10 повного товариства
«Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія».

Стягнути з повного товариства
«Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія» на користь ОСОБА_1 1028 грн. 33 к.
заборгованості по заробітній платі, 500
грн. моральної шкоди.

Зобов'язати повне товариство
«Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія» виплатити ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 4181 грн. 60 к.

Стягнути з повного товариства
«Ломбард ТОВ «Гарант Капітал» і
Компанія» на користь держави 365 грн. 40 к.
судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
І.В.П'єнта

_______________________________________________________________________
_____

Головуючий у першій інстанції - Сарбей
О.Ф. Провадження № 22-ц/792/208/14

Доповідач -П'єнта І.В.

Категорія № 51