УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Фідобанк», до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 19 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 24 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року публічне акціонерне
товариство «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство «Фідобанк» (далі
- ПАТ «Фідобанк»), звернулося до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що 18 січня 2008 року ОСОБА_3 отримав
кредит у розмірі 50 тис. доларів США зі
сплатою 16 % річних до 30 серпня 2022 року. З
метою забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за указаними
кредитними договорами, цього ж дня між
ПАТ «Фідобанк» і ОСОБА_4 укладено
договір поруки. Оскільки позичальник
не виконав взяті на себе зобов'язання
за кредитним договором, як він, так і
поручитель на претензії не реагували,
станом на 26 травня 2011 року утворилась
заборгованість за кредитом у розмірі 556
016 грн 99 коп. Ураховуючи наведене,
позивач просив стягнути солідарно з
відповідачів указану заборгованість.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 19 квітня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 24 вересня 2013
року, у позові ПАТ «СЕБ Банк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк»,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги банку
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
грошові кошти за кредитним договором
ОСОБА_3 не отримував, його підпис у
заяві про видачу готівки відсутній і
факт повернення коштів банку
позичальником ОСОБА_3 позивачем не
доведений.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду, пославшись і на те, що
доводи заявника про те, що ОСОБА_3
здійснював погашення заборгованості
за кредитним договором спростовується
висновком почеркознавчої експертизи,
яким не підтверджено наявність
підписів на заявах про переказ готівки
від 29 лютого 2008 року та від 9 січня 2009
року, а наявні у справі докази свідчать
про відсутність у цей період ОСОБА_3 у м.
Києві.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк, або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 цієї статті до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави, якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками (ч.
2 ст. 1046 ЦК України).

Пред'являючи позов ПАТ «СЕБ Банк»,
правонаступником якого є
ПАТ «Фідобанк», ПАТ «Фідобанк»,
посилався на те, що 18 січня 2008 року
ОСОБА_3 отримав у банку кредит у
розмірі 50 тис. доларів США зі сплатою
16 % річних до 30 серпня 2022 року. З
метою забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за указаними
кредитними договорами, цього ж дня між
ПАТ «Фідобанк» і
ОСОБА_4 укладено договір поруки. Станом
на 26 травня 2011 року утворилась
заборгованість за кредитом у розмірі 556
016 грн 99 коп.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3
посилався на те, що кредитний договір
та заяву про отримання готівки він не
підписував. Тобто грошових коштів, як
це передбачено ст. 1046 ЦК України, він не
отримував та заперечував факт
повернення коштів банку.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК Україн суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Обгрунтовуючи висновки про відмову у
позові, апеляційний суд у судовому
рішенні послався на висновок
судово-почеркознавчої експертизи від 14
лютого січня 2013 року, згідно якого
підписи від імені ОСОБА_3, які містяться
на примірнику договору кредиту № 064-В/46
під заставу нерухомого майна
укладеного 18 січня 2008 року між АБ
«Факторінг-Банк» та ОСОБА_3; додатку № 2
до договору указаного договору та на
заяві про переказ готівки від 4 лютого
2008 року виконані однією особою, а саме
ОСОБА_3 Встановити ким виконаний підпис
від імені ОСОБА_3 на заявах про видачу
готівки від 29 лютого 2008 року та від 9
січня 2009 року не виявляється можливим.

Реалізація принципу змагальності в
цивільному процесі та доведення перед
судом обґрунтованості своїх вимог є
конституційної гарантією (ст. 129
Конституції України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк
посилався на те, що ОСОБА_3 здійснив
часткове погашення заборгованості за
указаним кредитним договором, а саме 4
лютого 2008 року, що підтверджено
експертизою. Крім того, експертизою
підтверджено підписи ОСОБА_3 по
договору кредиту, додатку до них

Апеляційний суд усупереч вимогам
ч. 4 ст. 212 ЦПК України не зазначив в
судовому рішенні мотиви відмови у
прийнятті зазначених доказів та їх
належній оцінцї. Залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції,
апеляційний суд уваги не звернув на
допущені судом першої інстанції
порушення закону.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України апеляційний суд на
зазначені положення закону уваги не
звернув; доводів сторін як на
підтвердження, так і на заперечення
позову належним чином не перевірив; не
встановив фактичні обставини, від яких
залежить правильне вирішення спору; не
визначився із правовідносинами, які
випливають із встановлених обставин.

При цьому доводи позивача про те,
що відповідач отримував кошти за
кредитним договором та здійснював
часткового погашення за указаним
кредитним договором не спростовані.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, судове рішення
апеляційного суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»
задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду апеляційного
суду Львівської області
від 24 вересня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська