№ 201/338/14 ц
провадження 2/201/434/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом Моторного
(транспортного) страхового бюро
України до ОСОБА_1 про стягнення в
порядку регресу суми страхового
відшкодування та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове
бюро України 13 січня 2014 року звернулося
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1
про стягнення в порядку регресу суми
страхового відшкодування та судових
витрат. Позивач в своїх позовних
вимогах посилався на те, що 24 грудня 2010
року ОСОБА_2 завдано шкоду шляхом
пошкодження її автомобіля Сузукі Сіфт
винними діями відповідача в
дорожньо-транспортній пригоді, винним
в цьому пошкодженні є відповідач
ОСОБА_1. Було складено акт, є постанова
суду, подія визнана страховим випадком
і страхувальнику виплачена сума
страхового відшкодування. Після
виплати вказаної суми позивач
звернувся до відповідача з питанням
відшкодування шкоди в порядку регресу,
оскільки у відповідача відсутній
страховий поліс, але той нічого не
відповів і позивач вимушений був
звертатися до суду. Представник
позивача просив стягнути з відповідача
на користь позивача страхове
відшкодування в порядку регресу в сумі
7410 грн. 30 коп., додаткові витрати 200 грн.
та витрати на судовий збір в сумі 249 грн.
90 коп., задовольнивши позов в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
пояснивши, що дійсно з його участю була
дорожньо-транспортна пригода і його
визнано винним у вказаній ДТП, але в
дійсності він винним не являється; крім
того в нього є страховий поліс, але
знайти і надати суду його він не може.
Вважає позовні вимоги до нього
безпідставними і просив в їх
задоволенні відмовити в повному
обсязі.

Вислухавши пояснення відповідача,
з'ясувавши думку сторін, оцінивши
надані і добуті докази, перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими і підлягаючими
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

В судовому засіданні встановлено, що 24
грудня 2010 року о 10.40 годині відповідач
ОСОБА_1, керуючи автомобілем «Міцубісі
Паджеро», державний номер НОМЕР_1, в
районі будинку № 2А по вул. Куйбишева м.
Дніпропетровську не переконалася в
безпечності свого маневру під час
парковки, не вжив заходів щоб не
допустити самовільного руху свого
транспортного засобу, порушив вимоги п.
15.12 Правил дорожнього руху України, в
результаті чого його автомобіль почав
самовільно рух та скоїв наїзд на
транспортний засіб «Сузукі Свіфт»,
державний номер НОМЕР_2, водія ОСОБА_2,
скоївши дорожньо-транспортну пригоду,
таким чином допустивши вказаний наїзд
і зіткнення зі стоявшим там і
припаркованим автомобілем «Сузукі
Свіфт», що керувався і належить ОСОБА_2.
Після вказаного ОСОБА_1 залишив місце
ДТП і не повідомив про це ДАІ і страхову
організацію. Вина відповідача
підтверджується постановою Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
10 березня 2011 року про притягнення
ОСОБА_1 до адміністративної
відповідальності по ст. 124 КУПАПП, яка
набрала чинності та сторонами не
оскаржувалася і виконана. Внаслідок
вказаної ДТП винними діями відповідача
було пошкоджено застрахований
автомобіль «Сузукі Свіфт», державний
номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2.

Згідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК
України вирок у кримінальній справі, що
набрав законної сили, або постанова
суду в справі про адміністратвине
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Постанова Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 10 березня
2011 року набрала законної сили і
виконана, а тому є достатньо підстав
для звільнення позивача від
доказування даного позову в частині
питань чи мали місце дії відповідача, а
саме дії, що містять в собі склад
порушення, наявність причинно-слідчого
зв'язку між винними діями, пов'язаними з
порушенням вимог Правил дорожнього
руху України, відповідача і завданням
шкоди позивачу. Вказаними
протиправними діями відповідача
потерпілій особі було завдано
матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
..., що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку....
Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірними діями
відповідача, пов'язаними з
використанням джерела підвищеної
небезпеки (транспортного засобу)
ОСОБА_2 було завдано майнової шкоди та
прямих збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

В судовому засіданні з позовної
заяви встановлено, що на виконання умов
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» № 1961-ІУ від 01
липня 2004 року цивільно-правова
відповідальність відповідача ОСОБА_1
на момент настання ДТП не була
застрахована. Цивільно-правова
відповідальність потерпілої особи на
момент ДТП була застрахована в ПрАТ «СК
«Інкомстрах» згідно полісу № ВА/7540501.
Відповідно до ст. 39.1. Закону № 1961-ІУ
Моторне (транспортне) страхове бюро
України є єдиним об'єднанням
страховиків, які здійснюють
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за шкоду, заподіяну третім
особам. Участь страховиків у МТСБУ є
умовою здійснення діяльності щодо
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів. Відповідно до 41.1. МТСБУ за
рахунок коштів фонду захисту
потерпілих відшкодовує шкоду на
умовах, визначених цим Законом, у разі
її заподіяння транспортним засобом,
власник якого не застрахував свою
цивільно-правову відповідальність,
крім шкоди, заподіяної транспортному
засобу, який не відповідає вимогам
пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та
майну, яке знаходилося в такому
транспортному засобі.

Керуючись зазначеними нормами права
потерпіла особа 24 березня 2011 року,
подала в МТСБУ заяву про виплату
страхового відшкодування внаслідок
ДТП. Відповідно до Звіту № 296 суб'єкта
оціночної діяльності Крутінь В.І. від 06
січня 2011 року матеріальний збиток, що
зазнав власник автомобіля «Сузукі
Свіфт» складає 7410 грн. 30 коп.. За
проведення дослідження, щодо
визначення матеріального збитку
власника автомобіля «Сузукі Свіфт» та
проведення робіт щодо збору документів
для врегулювання випадку МТСБУ
сплатила аварійному комісару фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_4 200 грн.
відповідно до доручення МТСБУ № 13546 від
10 лютого 2011 року та договору від 01 липня
2009 року за № 31-АК/04. Відповідно до
чинного законодавства 10 травня 2011 року
платіжним дорученням № 2038 МТСБУ
перерахувала потерпілій особі 7410 грн. 30
коп. як відшкодування внаслідок ДТП.
Отже загальний розмір збитків, що
зазнав позивач внаслідок ДТП
становить: 7410 грн. ЗО коп. як
виплаченого відшкодування внаслідок
ДТП, 200 грн. - витрат на проведення
оцінки та збір необхідних документів
по справі.

14 липня 2011 року відповідачу були
направлені претензії щодо
добровільного відшкодування збитків,
проте відповіді позивачем так і не були
отриманні.

Згідно ст. 27 Закону України «Про
страхування» (та ст. 993 ЦК України) до
страховика, який здійснив виплату
страхового відшкодування за договором
майнового страхування в межах
фактичних затрат переходить право
вимоги, яке страхувальник має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, в межах фактичних затрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за заподіяний
збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом. Відповідно до ч. 2. ст. 38 Закону
№ 1961-IV МТСБУ після сплати страхового
відшкодування має право подати
регресний позов до власника, водія
транспортного засобу, який спричинив
дорожньо-транспортну пригоду, який не
застрахував свою цивільно-правову
відповідальність.

Таким чином відповідач, особа, що
спричинила завдання збитків та не
застрахувала свою цивільно-правову
відповідальність зобов'язана
відшкодувати в порядку регресу шкоду
завдану власнику автомобіля «Сузукі
Свіфт» державний номер НОМЕР_2.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
відповідач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним належним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Суду не надано доказів того, що
неправомірними, злочинними діями
позивача, пов'язаними з неналежним
виконанням взятих на себе обов'язків
відповідачу було завдано ушкодження
здоров'я, майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідача
і підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов підлягає задоволенню
повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує
будь-які домовленості і зобов'язання
стосовно відповідача по укладанню
договору страхування, полісу, завданню
шкоди, страхове відшкодування
виплачене вірно, відповідач не довів
зворотнього, твердження відповідача
про наявність будь-яких інших
зобов'язань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію
відповідача стосовно не визнання
позовних вимог, оскільки вона
спростовується вищенаведеним і нічим
об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає
можливим позовні вимоги задовольнити
та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на
користь Моторного (транспортного)
страхового бюро України страхове
відшкодування в порядку регресу в сумі
7410 грн. 30 коп., додаткові витрати 200 грн.
і витрати на судовий збір 229 грн. 40 коп.,
а всього 7839 грн. 70 коп..

Таким чином суд вважає, що позовні
вимоги про стягнення коштів страхового
відшкодування в порядку регресу
знайшли своє підтвердження в ході
судового засідання, грунтуються на
вимогах закону і підлягають
задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124
Конституції України, ст. 27 Закону
України «Про страхування», ст. ст. 15, 16,
22, 993, 1166, 1166, 1187, 1191 ЦК України, ст. ст. 3, 4,
10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторного
(транспортного) страхового бюро
України страхове відшкодування в
порядку регресу в сумі 7410 грн. 30 коп.,
додаткові витрати 200 грн. і витрати на
судовий збір 229 грн. 40 коп., а всього 7839
грн. 70 коп..

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -