АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2639/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 6 Здоровило В.А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБородійчука В. Г. , Новікова О. М.
при секретаріВосколович Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Електромонтаж» на рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Ватутінської міської ради, третя особа: ЗАТ «Електромонтаж» Київське спеціалізоване управління № 423, про визнання права власності на самочинне будівництво, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2009 року представник позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 звернувся до суду з даним позовом до суду.

В обґрунтування своїх вимог вказував, що ОСОБА_6 на підстав договору оренди землі з ЗАТ «Електромонтаж» Київське спеціалізоване управління від 27 січня 1998 року є орендарем земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.

На вказаній земельній ділянці знаходяться нежитлові будівлі та споруди, будівництво яких здійснено самочинно.

Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ПАТ «Електромонтаж» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 292 ЦПК України, п. 1 постанови Пленуму ВС України N 12 від 24.10.2008 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Апелянт зазначає, що порушені права ПАТ «Електромонтаж» як власника нерухомого майна, набутого у законному порядку за договором купівлі-продажу.

Поза увагою суду залишився той факт, що відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи.

Київське спеціалізоване управління №423 ЗАТ «Електромонтаж» було залучено до участі у справі як третю особу, з якою позивачем 27 січня 1998 року було укладено договір оренди землі, строком на один рік із умовою автоматичного пролонгування у випадку, передбаченому п.1.3. договору.

Однак, місцевим судом не була належним чином перевірена дієздатність КСУ №423.

Так, згідно з п.3.1 положення про КСУ №423 спеціалізоване управління є складовою частиною акціонерного товариства та не має права юридичної особи. Цим же положенням СУ було наділено повноваженнями щодо володіння, користування та розпоряджання майном за погодженням з товариством.

Таким чином, відокремлений підрозділ акціонерного товариства «Електромонтаж» Київське спеціалізоване управління №423, будучи третьою особою у справі, не було юридичною особою та не мало у власності майна.

Крім того, заява від 23 листопада 2009 року про відсутність заперечень проти позову та розгляд справи без участі, підписана директором ЗАТ «Електромонтаж» КСУ №423 ОСОБА_8, (а.с.19) не має юридичної сили, оскільки, згідно із наказом №80 від 30 грудня 2005 року останній був звільнений з роботи.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6, районний суд зазначив, що самочинно побудовані нежитлові приміщення відповідають державним санітарним, пожежним та будівельним нормам, збудовані у виробничій зоні та відповідають цільовому призначенню земельної ділянки, не порушують права інших осіб, а тому в порядку ст. 376 ЦК України, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Однак, з таким висновком районного суду погодитись не можна.

Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.2 ст.383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Разом з тим, згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК).

У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону.

Таким чином, підставою для звернення особи, яка здійснила самочинне будівництво, а також ознакою порушення, невизнання чи оспорювання її прав, є та обставина, що питання визнання права власності на самочинне будівництво було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Проте, як вбачається із матеріалів справи, позивач - ОСОБА_6 до такого компетентного державного органу, зокрема, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Черкаській області, із питанням прийняття об'єктів самочинного будівництва до експлуатації не зверталися, будь-якого рішення із цього питання прийнято не було.

Також позивачем не надано на адресу суду будь-яких об'єктивних доказів його звернення із питанням набуття права власності на самочинно збудовані об'єкти до органу місцевого самоврядування, зокрема до Ватутінської міської ради.

Таким чином, поза увагою суду залишився той факт, що позивачка не реалізувала своє право на введення в експлуатацію спірного нежитлового приміщення шляхом звернення до компетентних органів, її право не можна визнати порушеним та воно не може підлягати захисту в порядку ст. 376 ЦК України.

Крім того, вирішуючи справу про визнання права власності на самочинне будівництво, суд першої інстанції зобов'язаний встановлювати усі обставини справи, зокрема, чи є позивач власником /користувачем/ земельної ділянки.

Як вбачається з рішення виконавчого комітету Ватутінської міської ради №172 від 10 липня 1974 року земельна ділянка була виділена під будівництво складу Київському спецуправлінню №423. (а.с. 186)

Згідно зі свідоцтвом про власність №24 від 22 березня 1994 року майно цілісного майнового комплексу за адресою АДРЕСА_1 було приватизоване на підставі договору купівлі-продажу від 13 листопада 1993 року №33 організацією орендарів ОП «Електромонтаж-1».

Встановивши в судовому засіданні, що позивач є орендарем земельної ділянки, яка належить ЗАТ «Електромонтаж» КСУ-423 на підставі Державного акта на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, що стверджувалося позивачем договором оренди землі від 27 січня 1998 року, місцевий суд належним чином не перевірив чи не закінчився строк дії вказаного договору та чи був він змінений або розірваний.

За наведених обставин у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_6, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до правил ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 4 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Електромонтаж» - задовольнити.

Рішення Ватутінського міського суду Черкаської області від 11 грудня 2009 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_6 відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :