У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

22 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - міськрайонне управління
Держкомзему у м. Хуст та Хустському
районі Закарпатської області, про
визнання державного акту на право
приватної власності на землю недійсним
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 11 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Хустської міської ради
Закарпатської області (далі -
Хустської міської ради) від 21 квітня 1999
року їй, ОСОБА_4 та іншим особам надано у
тимчасове користування суміжні
земельні ділянки у м. Хуст,
площею 0,037 га кожна, для ведення
городництва. Рішенням Хустської
міської ради від 28 лютого 2002 року № 688
земельну ділянку, площею 0,037 га, по
АДРЕСА_1 довиділено у власність ОСОБА_4
Рішенням Хустської міської ради від 29
жовтня 2004 року внесено зміни до рішення
Хустської міської ради від 4 серпня 2004
року № 544 (в частині внесення змін до п.
13 рішення Хустської міської ради від 28
лютого 2002 року № 688): земельну ділянку
по АДРЕСА_1, площею 0,037 га, для ведення
особистого селянського господарства,
передано у власність ОСОБА_4
15 листопада 2004 року ОСОБА_4 видано
державний акт на право приватної
власності на вказану земельну ділянку.

Позивач зазначала, що земельна ділянка
ОСОБА_4 є суміжною із земельною
ділянкою, яка знаходиться у її
користуванні, однак при виготовленні
технічної документації землевпорядною
організацією допущено помилку у
розміщенні земельної ділянки
відповідачки, унаслідок чого такі межі
земельної ділянку накладаються на її
земельну ділянку, що позбавляє її
можливості оформити право власності на
земельну ділянку, якою вона
користується.

У зв'язку з цим позивач просила суд
визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 15 листопада 2004 року, виданий на ім'я
ОСОБА_4

Рішенням Хустського районного суду
Закарпатської області від
15 травня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 11 жовтня
2013 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
недійсним державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку, площею 0,0370 га, розташовану по
АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_4 15
листопада 2004 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем пропущено строк позовної
давності.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов
ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із
того, що державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку виготовлено та видано
відповідачці з порушенням чинного
законодавства, так як виданий на
земельну ділянку, якою користується
позивачка. Крім того, про порушення
свого права позивачка дізналася лише у
другій половині 2011 року, після
звернення із заявою про передачу їй у
власність земельної ділянки та
проведення робіт з виготовлення
кадастрового плану земельної ділянки,
відтак, при пред'явленні позову строк
позовної давності нею не пропущено.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням VII сесії
І скликання Хустської міської ради від
21 квітня 1999 року № 174 ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
іншим особам надано у тимчасове,
короткострокове користування земельні
ділянки, площею 0,037 га кожна, для
ведення огородництва.

Згідно з рішенням XXXV сесії І скликання
Хустської міської ради від 28
лютого 2002 року № 688 ОСОБА_4 довиділено у
власність присадибну ділянку, площею
0,037 га, по АДРЕСА_1.

Рішенням Хустської міської ради від 29
жовтня 2004 року № 660 внесено
зміни до рішення XV сесії II скликання
Хустської міської ради від 4 серпня
2004 року № 554 «Про внесення змін до п. 13
рішення Хустської міської ради XXXV
сесії І скликання від 28 лютого 2002 року
№ 688», згідно з яким ОСОБА_4
передано у власність земельну ділянку,
площею 0,0370 га, по АДРЕСА_1, для
ведення особистого селянського
господарства.

На підставі вказаного рішення міської
ради ОСОБА_4 виготовлено та 15 листопада
2004 року видано державний акт на право
приватної власності на вказану
земельну ділянку.

Згідно зі ст. 12 ЗК України
розпорядження землями територіальних
громад та передача земельних ділянок у
власність громадян відноситься до
повноважень сільських, селищних,
міських рад.

Громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону
(ст. 116 ЗК України) .

Згідно зі ст. 7 ЗК України 1990 року, який
був чинний на час надання земельної
ділянки в оренду, користування землею
може бути постійним або тимчасовим.
Постійним визнається
землекористування без заздалегідь
установленого строку. Користування
землею на строк до трьох років - це
короткострокове користування землею
(ч. 3 ст. 7 вказаного Кодексу).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 27 ЗК України 1990
року право користування земельною
ділянкою чи її частиною припиняється у
разі закінчення строку, на який було
надано земельну ділянку.

Отже, рішенням Хустської міської ради
від 21 квітня 1999 року № 174
ОСОБА_3 надано у тимчасове,
короткострокове користування (строком
до трьох років земельну ділянку, площею
0,037 га. Матеріали справи не містять
відомостей про те, що ОСОБА_3 продовжила
строк користування наданої їй у
короткострокове користування
земельної ділянки, а, відтак, після
спливу вказаного строку, вона займала
її самовільно, тобто без законних
підстав.

Посилаючись на п. 7 розділу Х Перехідних
положень ЗК України 2001 року,
апеляційний суд не врахував, що
вказаними положеннями ЗК
України підтверджується чинність прав
громадян на земельні ділянки, які їм
надано до 1 січня 2002 року у тимчасове
користування щодо розмірів земельних
ділянок, які були надані громадянами за
нормами ЗК України, що діяв до цієї
дати, і з дня набрання чинності ЗК
України 2001 року, а не щодо строку
користування.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а згідно із ч. 1
ст. 261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212
ЦПК України рішення суду не може
грунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього. Разом з тим, висновки
апеляційного суду про те, що строк
позовної давності позивачкою не
пропущено, посилань на відповідні
докази, які б це підтверджували, не
містять, а, отже, висновки апеляційного
суду грунтуються на припущеннях.

Вирішуючи питання застосування
строків позовної давності, суду слід
встановити момент, з якого особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила, та керуватися
доказами, які підтверджують його
настання. Встановивши, що строк
позовної давності пропущено без
поважних причин, суд у рішенні зазначає
про відмову в позові з цих підстав, якщо
стороною у спорі заявлено вимогу до
ухвалення ним рішення про застосування
строку позовної давності, крім
випадків, коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для відмови.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 -
214, 316 ЦПК України на зазначені вимоги
закону уваги не звернув, не врахував
доводи відповідачки про те, що
державний акт на земельну ділянку їй
видано на підставі відповідного
рішення міської ради, яке є чинним і
ніким не оскаржувалося.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 11 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді
Б.І.
Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко