У Х В А Л А

Іменем України

17 листопада 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє представник в особі адвоката ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 від імені якої діє представник ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_3 від імені якої діє представник ОСОБА_4 звернулась в суд із наведеною позовною вимогою. Просила суд здійснити поділ спільної сумісної власності подружжя з відступленням від рівності часток у майні.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2014 року задоволено позовні вимоги.

ОСОБА_1 від імені якого діє представник в особі адвоката ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивує, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта в особі адвоката ОСОБА_2 підтримала, вимоги скарги й просила суд задовольнити таку з наведених підстав.

Позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечили вимоги скарги й просили відхилити таку, оскільки позивачем наведені обставини, які давали суду право відступити від засад рівності часток подружжя при поділі майна.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Але протягом спільного подружнього проживання сімю ОСОБА_3 у більшій мірі матеріально забезпечував батько позивачки ОСОБА_5. Кошти на придбання спірної квартири були перераховані на розрахунковий рахунок відповідача - ОСОБА_5, батьком позивачки. Після розірвання шлюбу 23.09.2011 року з позивачкою залишились проживати діти : син ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 і донька Аліна, ІНФОРМАЦІЯ_2, які разом проживають в спірній квартирі, а відповідач з ними не проживає. ОСОБА_6 страждає хронічним захворюванням, що полягає в заїканні артикулярно-дихальної форми з ускладненою логофобією, що потребує терапевтичних підходів і медикаментозного лікування. Для повноцінного одужання, ОСОБА_7 слід мати окрему кімнату. Аліменти, що сплачує відповідач на дітей не являються достатніми, а крім цього, останній допускав заборгованість по своєчасності сплати таких.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що позивачка кошти від продажу подарованої їй квартири в сумі 3712,63 доларів США забрала із собою в 1999 році коли поїхала проживати з дітьми до батьків. У цей період навідував неодноразово сімю, підтримуючи матеріально. Спірна квартира була придбана за ринкову суму, яка складала 19500 доларів США, а не за суму яка була перерахована ОСОБА_5. Та сума яка була перерахована ОСОБА_5 складалась також частково із суми від реалізації стоматологічного обладнання й матеріалів, які постачались в Казахстан. Крім цього, надіслані кошти призначались для подружжя, а тому являються спільними сумісними коштами подружжя. Заборгованість по аліментам виникла в звязку з розбіжностями в даті подання позову до суду та задоволення позову й звернення до примусового виконання рішення суду, а не в звязку з ухиленням від сплати аліментів. А син ОСОБА_6 вже являється повнолітнім та є працездатним і на нього не поширюється статус дитини, а тому не може претендувати на окрему кімнату. Позивачка в період з 02.02.05р. по 01.02.07р. не працювала, не мала самостійного заробітку чи доходу, а тому, сам забезпечував сімю матеріально.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

А ч. 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що в разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, уважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Як передбачено спеціальною нормою, а саме, частинами 2 і 3 ст. 70 ЕК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Виходячи з розяснень зазначених в абзаці 4 п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 р. N 11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя - при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно із частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Збільшуючи частку позивачки і зменшуючи таку відповідачу в спільній сумісній власності подружжя, суд першої інстанції виходив з обставин, що мають істотне значення. Такими обставинами суд вважав той факт, що в більшій частині сімю ОСОБА_3 забезпечував матеріально ОСОБА_5, який є батьком позивачки. Аліменти, які сплачуються відповідачем є недостатніми для лікування повнолітнього сина ОСОБА_6, який є тимчасово непрацюючим у звязку з денним навчанням та потребує окремої кімнати для можливості повноцінного лікування.

Дані обставини стверджуються наступними доказами, які свідчать про наступне.

Таким, що визнається сторонами є той факт, що 11.06.1998 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_8 трикімнатну квартиру, яка належала їй на праві власності вартістю 257000 тенге, а.с. 23-24.

Відповідач стверджує, що кошти від продажу квартири позивачка забрала із собою, коли в 1999 році поїхала проживати разом із дітьми до своїх батьків у Казахстан. А він у цей період неодноразово навідував сімю та підтримував її матеріально. Проте, таке твердження є бездоказовим, оскільки відсутні докази того, що саме позивачка використала кошти від продажу квартири і що в цей період підтримував сімю матеріально.

Виходячи зі змісту п. 4 Договору купівлі-продажу квартири від 01.06.2006 року продаж трикімнатної квартири АДРЕСА_2 здійснено за суму в 6000 гривень, а.с. 10. Інших доказів того, що така придбана відповідачем саме за 19500 доларів США не надано суду, а тому таке твердження є безпідставним.

Відповідачем визнається та обставина, що на передодні купівлі-продажу спірної квартири, батько позивачки - ОСОБА_5 перерахував 20.03.2006 року на його банківський рахунок суму в розмірі 8075 доларів США, що відповідало 40778,75 гривням, а.с. 27. Як убачається з показів свідка ОСОБА_5, зазначені кошти надіслав з метою забезпечення житлом онуків з дочкою, а не для ОСОБА_1. Хоча відповідач і стверджує, що в перерахованій йому сумі була, і частка грошей, що належала йому від реалізації стоматологічного обладнання й матеріалів, які постачались в Казахстан, а звідси, надіслані кошти призначались для подружжя, а тому являються спільними сумісними коштами подружжя. Але не дивлячись на таке твердження, відповідачем не надано жодного доказу про це, що свідчило б про підставність таких тверджень.

Стосовно доводів про те, що заборгованість по аліментам виникла в звязку з розбіжностями в часі подання позову до суду та розглядом такого й зверненням рішення суду до примусового виконання, а не в звязку з ухиленням від сплати аліментів. То зазначена обставина, свідчить лише про той факт, що відповідач ухиляється самостійно матеріально забезпечувати своїх дітей, а саме, доньки Аліни, 1999 р-н. до досягнення нею повноліття та вже повнолітнього сина ОСОБА_6,1995 р-н. на час його навчання на денній формі. А це свідчить про те, що відповідач не зацікавлений добровільно підтримувати своїх дітей матеріально.

Згідно довідки № 331 від 04.09.2014 року ОСОБА_7 навчається у ВПУ-3 м. Мукачево на денній формі навчання з терміном навчання з 01.09.2014р. по 30.06.2016р., а.с. 136.

Дана обставина вказує на те, що не дивлячись на те, що син сторін ОСОБА_7 вже досяг повноліття, але в звязку з тим, що навчається на денній формі навчання то являється тимчасово непрацездатним і потребує матеріального забезпечення з боку батьків на цей період.

Крім цього, син сторін ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1 страждає захворюванням, що полягає в заїканні, артикулярно-дихальної форми, ускладнене логофобією з високим ступенем. Дане захворювання повязане з психічним станом. Наявність захворювання стверджується Актом обстеження здоровя в період з 26.06. по 01.07.14р., а.с. 87.

Як стверджується довідкою № 2-09838 від 18.09.2014 року ТОВ І.Т.В. Сервіс Плюс, син ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає у ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з позивачкою та сестрою Аліною, ІНФОРМАЦІЯ_2, а.с. 133.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя.

Таким чином, син сторін ОСОБА_7 не може проживати разом із позивачкою і сестрою в одній кімнаті, а тому має потребу в самостійній кімнаті, що також є необхідним у звязку з його хворобою, яка повязана з його психічним станом.

Та обставина, що позивачка в період з 02.02.05р. по 01.02.07р. не працювала, і не мала самостійного заробітку чи доходу не має суттєвого значення. Оскільки як пояснила остання в той період вона ще не знала мову й не оформила всі необхідні документи для проживання і роботи.

Не може являтись слушною і та обставина, що суд першої інстанції не вирішив питання поділу спільного сумісного майна подружжя. Як убачається зі змісту мотивувальної та резолютивної частин рішення суду, суд здійснив поділ спільного сумісного майна подружжя в спосіб, який передбачає виділ кожній стороні в спільному майні, її частки в такому.

Надані відповідачем певні докази про придбання будівельних матеріалів не стосуються заявлених вимог, а тому являються неналежними.

Зважуючи на вище наведені обставини, що мають істотне значення для справи, суд першої інстанції правомірно відступив від засад рівності часток подружжя, шляхом зменшення частки відповідача й збільшення такої позивачці.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для його скасування.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє представник в особі адвоката ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 вересня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________