АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

27 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом Комунального підприємства з
утримання та експлуатації житлового
фонду спеціального призначення
«Спецжитлофонд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
третя особа: Служба у справах дітей
Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
виселення без надання іншого житлового
приміщення, та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Комунального
підприємства з утримання та
експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
«Спецжитлофонд», Голосіївської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Київської міської
державної адміністрації, Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про зобов'язання
вчинити дії щодо переукладання
договору житлового найму та видачі
ордеру на житлове приміщення, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду міста
Києва від 04 жовтня 2013 року,

встановила:

16.08.2004 р. Комунальне підприємство з
утримання та експлуатації житлового
фонду спеціального призначення
«Спецжитлофонд» (надалі - КП
«Спецжитлофонд») звернулося до суду з
вказаним позовом, в якому з урахуванням
уточнених позовних вимог просило
виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, разом із
залежними від них особами, з квартири
АДРЕСА_1, без надання іншої житлової
площі.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що
відповідно до наказу Головного
управління житлового забезпечення
№397-у від 13 травня 2002 року «Про надання
родині ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1», між
позивачем та ОСОБА_1 укладено договір
найму житлового приміщення за
вказаною адресою для тимчасового
проживання родини.

Відповідно до наказу Головного
управління житлового забезпечення
№127-у від 03 березня 2004 року «Про
скасування наказів щодо надання
громадянам житла та укладання
договорів найму», наказ №397-у від 13
травня 2002 року визнано таким, що
втратив чинність.

Оскільки ОСОБА_1 був заселений з
родиною у квартиру АДРЕСА_1 як
тимчасовий мешканець, у відповідності
до ст. 99 ЖК УРСР він підлягає
виселенню разом з членами своєї
родини без надання іншого жилого
приміщення.

06.06.2012 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з
зустрічним позовом в інтересах
неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
в якому просив зобов'язати КП
«Спецжитлофонд» укласти з ним та
членами його родини договір найму
житлового приміщення до отримання ним
належної квартири, а Голосіївську
районну в м. Києві державну
адміністрацію видати ордер на жиле
приміщення - квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що з
18.03.1997 р. він перебував на квартирному
обліку, як потребуючий поліпшення
житлових умов, а з 1999 р. - в черзі на
позачергове надання житлового
приміщення, оскільки з ним став
проживати його дід, інвалід Великої
Вітчизняної війни І групи.

У 1999 році його родина звернулась до
начальника Головного управління
житлового забезпечення Київської
міської державної адміністрації
ОСОБА_7 про надання квартири. На
підставі вказаної заяви було видано
наказ про надання квартири АДРЕСА_1
та про укладення договору найму. У 2000
р. складено акт передачі вказаної
квартири.

З моменту його вселення та укладення
договору найму між ним та КП
«Спецжитлофонд» виникли
цивільно-правові відносини, які не
можуть бути припинені внаслідок того,
що наказ №397-у від 13 травня 2002 року
втратив чинність.

Оскільки до цього часу його родину
не забезпечено житлом відповідно до
квартирної черги, він продовжує
отримувати від позивача рахунки на
оплату наданих послуг, повернення його
родини з 10 осіб в квартиру за місцем
прописки, яка має площу 49 кв.м.,
суперечитиме нормам ст.ст. 47, 48 ЖК
Української РСР, просив позов
задовольнити.

Справа розглядалась судами
неодноразово.

Останнім рішенням Голосіївського
районного суду міста Києва від 04 жовтня
2013 року позов КП «Спецжитлофонд»
задоволено.

Виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2 разом із
залежними від них особами з квартири
АДРЕСА_1, без надання іншої житлової
площі.

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
порушення норм матеріального та
процесуального права, ОСОБА_1 просить
скасувати рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 04 жовтня
2013 року та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити зустрічний позов.

В письмовому запереченні від 03.12.2013 р.
№414 представник Голосіївської
районної в м. Києві державної
адміністрації просить відмовити в
задоволенні апеляційної скарги в
повному обсязі.

Представник КП «Спецжитлофонд» в
письмовому запереченні на апеляційну
скаргу від 11.02.2014 р. №056/24-1596 також
просить апеляційну скаргу відхилити,
а рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_8 апеляційну скаргу
підтримали та просили її
задовольнити.

Представник КП «Спецжитлофонд» Коблай
І.А. просила апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явились, про
час та місце розгляду справи
повідомлені судом належним чином.

Представник Служби у справах дітей
Голосіївської районної в м. Києві
державної адміністрації в письмовому
поясненні від 26.02.2014 р. просив
розглянути справу в його відсутність,
врахувати інтереси малолітніх дітей,
задовольнити апеляційну скаргу та
скасувати ухвалене по справі рішення.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги про
виселення родини ОСОБА_1 з спірного
житлового приміщення, суд першої
інстанції виходив з положень ст.ст.
99, 109 ЖК УРСР, а також тієї обставини,
що наказ №397-у від 13 травня 2002 року
про надання цій родині квартири
визнано таким, що втратив чинність.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив
з відсутності доказів того, що родина
ОСОБА_1 перебувала в черзі для
поліпшення житлових умов, проживала
в спірному приміщенні на підставі
договору найму терміном до отримання
повноцінного житла та наявності між
сторонами цивільно-правових відносин.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду, оскільки
останній не відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, будинок по
АДРЕСА_1 відноситься до маневреного
фонду.

Відповідно до п.п.1.1, 1.2. п.1, п.4
Розпорядження Представника
Президента України від 25 листопада
1992 року №146 «Про використання жилих
будинків маневреного фонду»,
маневрений фонд використовується для
тимчасового проживання мешканців,
переселених з будинків та квартир,
які підлягають капітальному ремонту
або реконструкції, а також з причин
пожежі, землетрусу, стану будинку, що
загрожує обвалом. Заселення мешканців
відбувається на підставі ордерів на
право тимчасового заняття жилого
приміщення маневреного фонду, виданих
державним комунальним виробничим
житлово-ремонтним об'єднанням, на
підставі розпоряджень міської або
районних держадміністрацій у м. Києві.
Максимальний строк проживання у
будинку маневреного житлового фонду
мешканців, поселених в будинку
маневреного житлового фонду
мешканців, поселених у зв'язку з
непередбаченими обставинами (пожежа,
землетрус, стан будинку, що загрожує
обвалом) може бути не більше, як шість
місяців. При цьому орган, який прийняв
розпорядження про переселення
мешканців в будинок маневреного
житлового фонду, повинен на протязі
шести місяців вирішити питання про
надання їм постійного житла (а.с. 5 т.1).

Як пояснив ОСОБА_1 в судовому
засіданні, він зі своєю родиною
проживав в квартирі, що знаходилась
за адресою: АДРЕСА_3, та з 18 березня 1997
року перебував на квартирному обліку
як такий, що потребує поліпшення
житлових умов, що підтверджується
довідкою відділу обліку та розподілу
житлової площі Залізничної районної
державної адміністрації м. Києва від
21.05.1998 р. №329.

Оскільки наприкінці 1997 року у
вказаній квартирі був прописаний його
дід ОСОБА_10, інвалід війни І групи,
який потребував догляду та мав право
на отримання житла в позачерговому
порядку, посадовими особами було
відмовлено у наданні житла у зв'язку
з відсутністю такої можливості, він
звернувся до Головного управління
житлового забезпечення м. Києва з
проханням забезпечити реалізацію
конституційних прав на житло його
родини та надати їм тимчасове житло
до отримання житла згідно з чергою,
оскільки подальше проживання в
зазначеній квартирі стало
неможливим.

Відповідно до ч.1, 2 ст.61 ЖК
Української РСР користування жилим
приміщенням у будинках державного і
громадського житлового фонду
здійснюється відповідно до договору
найму жилого приміщення.

Про те, що вказана заява була
задоволена та родині ОСОБА_1 було
надано житло в будинку маневреного
фонду на умовах договору найму
свідчить довідка ДКП
«Київжитлоспецексплуатація»
Київської міської державної
адміністрації від 03.02.2000 р. №33 та акт
прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 від
26.11.2001 р.

В подальшому, 13.05.2002 року Головним
управлінням житлового забезпечення
Київської міської державної
адміністрації видано наказ №397-у «Про
надання родині ОСОБА_1 квартири
АДРЕСА_1».

Відповідно до п.1 вказаного наказу,
КП «Спецжитлофонд» зобов'язано
укласти з ОСОБА_1 договір найму
житлового приміщення за адресою :
АДРЕСА_1 для тимчасового проживання
родини (а. с. 8 т.1).

Відповідно до довідки форми №3 КП
«ЖЕО-17» від 23.11.2011 р. №5057 в двокімнатній
квартирі загальною площею 49 кв.м.,
розташованій за адресою: АДРЕСА_3, на
даний час зареєстровано 10 осіб (а.с. 31
т.4).

Відповідно до ч.3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі, виникає спір.

Представник КП «Спецжитлофонд» не
заперечувала проти тієї обставини, що
родина ОСОБА_1 і на даний час
перебуває на квартирному обліку, як
така, що потребує поліпшення
житлових умов.

З урахуванням тієї обставини, що
заселення мешканців будинків
маневреного фонду відбувалось на
підстві ордерів на право тимчасового
заняття жилого приміщення, з
відповідачем було укладено договір
найму без визначення строку, підстава,
на якій родині ОСОБА_1 було надано
житло в будинку маневреного фонду на
час розгляду справи не відпала,
питання про надання їм постійного
житла не вирішено, можливості
проживання за місцем реєстрації
родина, яка включає в себе двох
малолітніх та одну неповнолітню
дитину, не має, правові підстави для
виселення останніх з житлового
приміщення без надання іншого житла
відсутні.

Згідно ст. 108 ЖК Української РСР
договір найму жилого приміщення в
будинках державного і громадського
житлового фонду може бути розірвано
на вимогу наймодавця лише з підстав,
установлених законом, і тільки в
судовому порядку, крім випадків
виселення з будинків що загрожують
обвалом.

Втрата наказом від 13.05.2002 року № 397-у
«Про надання родині ОСОБА_1 квартири
АДРЕСА_1» чинності не є підставою для
припинення договору найму. Розірвання
договору найму з ініціативи ОСОБА_1
останній заперечує.

Відповідно до статті 8 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод кожен має право на повагу до
свого приватного і сімейного життя,
до свого житла і кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського
суду з прав людини у справі «Кривіцька
і Кривіцькій проти України», в
контексті вказаної Конвенції поняття
«житло» не обмежується приміщенням, в
якому проживає на законних підставах,
або яке було у законному порядку
встановлено, а залежить від фактичних
обставин, а саме існування достатніх і
тривалих зв'язків з конкретним місцем.
Втрата житла будь-якою особою є
крайньою формою втручання у права на
житло.

В ході розгляду справи КП
«Спецжитлофонд» не надано доказів,
які б підтверджували, що втручання
держави у використання відповідачем
Конституційного права на житло
згідно п.2 ст.8 Конвенції відповідає
поставленій законом меті ( рішення у
справі Olsson vs. Sweden №1 24.03.1988) і чи було
воно необхідним у демократичному
суспільстві задля досягнення
зазначеної мети.

Відповідно до ст. 47 Конституції
України кожен має право на житло.
Держава створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду. Громадянам, які
потребують соціального захисту, житло
надається державою та органами
місцевого самоврядування безоплатно
або за доступну для них плату
відповідно до закону. Ніхто не може
бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до ст. 48 Конституції
України кожен має право на достатній
життєвий рівень для себе і своєї сім'ї,
що включає достатнє харчування, одяг,
житло.

Відповідно до ч.3 ст.116 Житлового
кодексу УРСР осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення, виселяють
без надання їм іншого жилого
приміщення.

Ту обставину, що родина ОСОБА_1 не
самоправно вселилася в спірну
квартиру, сторони не заперечують.

Оскільки правовідносини договору
найму між сторонами не припинено,
відсутні правові підстави й для
задоволення зустрічного позову.

З урахуванням обставин справи та
зібраних по справі доказів в їх
сукупності, виходячи з норм ч. 3 ст. 303
ЦПК України, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовів.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 , 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Голосіївського районного суду
міста Києва від 04 жовтня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Комунальному підприємству з утримання
та експлуатації житлового фонду
спеціального призначення
«Спецжитлофонд» в задоволенні позову
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про виселення
разом із залежними від них особами з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншої
житлової площі відмовити.

ОСОБА_1 в задоволенні зустрічного
позову до Комунального підприємства з
утримання та експлуатації житлового
фонду спеціального призначення
«Спецжитлофонд», Голосіївської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Київської міської
державної адміністрації, Департаменту
будівництва та житлового забезпечення
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) про зобов'язання
вчинити дії щодо переукладання
договору житлового найму та видачі
ордеру на житлове приміщення
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/1186/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Плахотнюк К.Г.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.