Справа № 2/756/437/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
Оболонський районний суд м.
Києва

у складі головуючого судді
Васалатія К.А.

при секретарі
Підопригорі Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
честі, гідності, відшкодування
моральної шкоди та спростування
недостовірної інформації, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 р. позивач звернулась до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про захист честі, гідності, ділової
репутації та відшкодування моральної
шкоди. Свої позовні вимоги позивачі
обґрунтовували тим, що 13.06.2013 р. суддею
Оболонського р/с м. Києва було винесено
рішення по справі за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі,
гідності, ділової репутації
відшкодування моральної шкоди та
спростування недостовірної
інформації.

Як вказує позивач, ОСОБА_2 - відповідач
та її представник проти того позову
заперечували, але під час пояснень
відповідач ОСОБА_2 вказала - «що «вони»
купили рішення Оболонського р/с м.
Києва під головуванням судді ОСОБА_6», і
дане твердження стосувалось ні
представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (як
з'ясувала представник ОСОБА_3), а
позивача ОСОБА_1 та її чоловіка, які
мали матеріально-правовий інтерес у
рішенні судді ОСОБА_5 .

Як вказано у даному позові, рішенням
від 13.06.2013 р. суддею ОСОБА_5 було
встановлено, що висловлювання
відповідача ОСОБА_2 стосувались
судового засідання від 21.06.2012 р. під час
слухання справи у Дніпровського р/с м.
Києва де перебувала цивільна справа №
2604/9286/12 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
квартири. Представниками позивача
ОСОБА_1 на той час були ОСОБА_3 та ОСОБА_4

І тому рішенням судді ОСОБА_5 було
встановлено, що ОСОБА_2 в присутності
головуючого у справі судді ОСОБА_7 та
секретаря судового засідання ОСОБА_8
вказала, що представники позивача
ОСОБА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 "купили"
рішення Оболонського р/с м. Києва,
ухвалене під головуванням у судді
ОСОБА_6 у справі № 2-2289/2011 р. Тому позивач
ОСОБА_1 вважає вказану інформацію
такою, що не відповідає дійсності та
такою, що порочить її честь, гідність та
ділову репутацію.

Тому просить суд зобов'язати
відповідача ОСОБА_2 спростувати
негативну, неправдиву та недостовірну
інформацію щодо позивача ОСОБА_1, а
саме, що ОСОБА_1 «купила» рішення
Оболонського р/с м. Києва від 07.12.2011 р.
під головуванням судді ОСОБА_6 по
цивільній справі № 2-2289/11 р., стягнути із
відповідача на користь ОСОБА_1 завдану
моральну шкоду у розмірі 50000 грн., 729,41
грн. судового збору.

У судовому засіданні представники
позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підтримали
позов у повному об'ємі, при цьому ОСОБА_3

Відповідач та її представник у
судовому засіданні проти позову
заперечили та надали свої письмові
заперечення щодо не визнання позову.

Заслухавши пояснення представників
позивача, відповідача та її
представника, дослідивши матеріали
справи, зібрані у справі докази, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із ст. 60 ЦПК України
покладено на кожну із сторін обов'язок
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно до ст. 270 ЦК України «у
відповідності до Конституції України
фізична особа має право на життя, право
на охорону здоров'я, право на безпечне
для життя і здоров'я довкілля, право на
свободу та особисту недоторканність,
право на недоторканність особистого і
сімейного життя, право на повагу до
гідності та честі, право на таємницю
листування, телефонних розмов,
телеграфної та іншої кореспонденції,
право на недоторканність житла, право
на вільний вибір місця проживання та на
свободу пересування, право на свободу
літературної, художньої наукової і
технічної творчості».

Як з'ясовано судом, рішенням
Оболонського р/с. м. Києва від 07.12.2011 р. у
цивільній справі № 2604/9286/12 за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3 особа - 10 Київська
державна нотаріальна контора про
усунення від права на спадкування та
визнання права власності на спадкове
майно у задоволенні позовних вимог
було відмовлено. Згадане рішення суду
першої інстанції було залишено без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 20.03.2012 р. та набрало законної сили.

Як встановлено судом, у провадженні
Дніпровського р/с м. Києва перебуває
цивільна справа № 2604/9286/12 за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування квартири.
У цій справі представниками позивача є
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 У даному судовому
засіданні у справі № 2604/9286/12, яке
відбулось 21.06.2012 р. під головуванням
судді ОСОБА_7, за участі секретаря
судового засідання ОСОБА_8,
представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,
відповідач ОСОБА_2 сказала (мовою
оригіналу): "…то, что они творили…, они
это решение суда купили…".

Також 13.06.2013 р. під головуванням судді
ОСОБА_5 було розглянуто цивільну справу
за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до
відповідача ОСОБА_2 про захист честі,
гідності та ділової репутації, але у
позові було відмовлено. Дане рішення
було залишено без змін ухвалою
апеляційної інстанції від 01.01.2013 р.

Як вбачається із заперечень
відповідача, остання вважає, що
задоволення даного позову ОСОБА_1 буде
прямим впливом на суддю ОСОБА_5, так як
такий спосіб захисту не передбачений
законодавством.

За приписами ст. 277 ЦК України фізична
чи юридична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом даного
правопорушення є сукупність таких
обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права, або
завдає шкоди відповідним особистим
немайновим благам, або перешкоджає
особі повно і своєчасно здійснювати
своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України
та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести,
що поширена інформація є достовірною,
покладається на відповідача, проте
позивач має право подати докази
недостовірності поширеної інформації.
Позивач повинен довести факт поширення
інформації відповідачем, а також те, що
внаслідок цього було порушено його
особисті немайнові права.

У відповідності до роз'яснень,
викладених у абз. 5 і 6 п.15 постанови
Пленуму ВСУ від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи" недостовірною
вважається інформація, яка не
відповідає дійсності або викладена
неправдиво, тобто містить відомості
про події та явища, яких не існувало
взагалі або які існували, але відомості
про них не відповідають дійсності
(неповні або перекручені).

Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Як з'ясував суд, у судовому засіданні,
яке відбулось 21.06.2012 р. в приміщенні
Дніпровського р/с м. Києва ОСОБА_2
стверджувала про "купівлю" рішення
Оболонського р/с м. Києва від 07.12.2011 р.,
ухваленого під головуванням судді
ОСОБА_6 у справі № 2-2289/2011 р., але під час
слухання справи під головуванням судді
Оболонського р/с м. Києва ОСОБА_5 вже
вказала, що ні представники позивача -
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а саме позивач по
справі ОСОБА_1 нібито «купила» рішення
винесене ОСОБА_6 - суддею Оболонського
р/с м. Києва

Як вбачається із ч. 2 ст. 30 Закону
України "Про інформацію" встановлено,
що оціночними судженнями є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовностилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Таким чином суд приходить до висновку,
що у відповідності до ст.277 ЦК України
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень ст.10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Тобто висловлювання ОСОБА_2 в судовому
засіданні 21.06.2012 та 13.06.2013 р. висловлені
в приміщеннях Дніпровського р/с м.
Києва та Оболонського р/с м .Києва
містять фактичні дані, які можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності, мають не тактовну поведінку
відповідача, проте по своїй суті не
мають жодного фактичного підґрунтя.

Відповідачем ОСОБА_2 суду не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження її слів, зокрема, вироку
у кримінальній справі чи постанови про
закриття кримінального провадження з
нереабілітуючих підстав, у яких було б
встановлено факт надання
неправомірної вигоди судді
Оболонського р/с м. Києва ОСОБА_6 за
ухвалення рішення від 07.12.2011 р. у справі
№ 2-2289/2011 р.

У своїх роз'ясненнях, викладених у абз. 2
і 3 п. 15 постанови Пленуму ВСУ від 27.02.2009
р. № 1 "Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи", було
зазначено, що під поширенням
інформації слід розуміти:
опублікування її у пресі, передання по
радіо, телебаченню чи з використанням
інших засобів масової інформації;
поширення в мережі Інтернет чи з
використанням інших засобів
телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі. Поширенням
інформації також є вивішування
(демонстрація) в громадських місцях
плакатів, гасел, інших творів, а також
розповсюдження серед людей листівок,
що за своїм змістом або формою порочать
гідність, честь фізичної особи або
ділової репутації фізичної та
юридичної особи.

В абз. 4 і 5 п. 17 постанови від 27.02.2009 р. №
1"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи" вказано,
що не підлягають розгляду судами
позови про захист гідності, честі чи
ділової репутації, приниження яких
відбулося внаслідок давання показань
свідками, а так само іншими особами, які
брали участь у справі, відносно осіб,
які брали участь у тій справі, якщо
наведена в них інформація була доказом
у справі та оцінювалась судом при
ухваленні судового рішення, оскільки
нормами процесуальних кодексів
встановлено спеціальний порядок
дослідження та оцінки таких доказів.
Вказана вимога по суті означала б
вимогу повторної судової оцінки
наданих суду доказів у раніше
розглянутій справі. Якщо ж
недостовірну інформацію було поширено
в ході розгляду іншої справи
зазначеними вище учасниками процесу
відносно інших осіб, які не були
учасниками процесу, то ці особи, якщо
вони вважають, що така інформація
порушує їх особисті немайнові права,
вправі звернутися до суду за захистом
своїх прав у порядку, передбаченому
процесуальними кодексами.

За таких обставин суд приходить до
висновку про необхідність відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні позову у повному
об'ємі.

Зважаючи на вищевикладене, відповідно
до ст. 15, 16, 20, 201, 270, 275, 277, 297, 299 ЦК України,
постанови Пленуму ВС України "Про
судову практику у справах про захист
честі, гідності, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи"
від 27.02.2009 р. № 1, керуючись ст. 4, 10, 11, 60, 61,
88, 209, ст. 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про захист честі, гідності, ділової
репутації та відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Оболонський районний суд м. Києва
шляхом подання заяви про апеляційне
оскарження протягом 10 днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка його
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом 10 днів з отримання копії
рішення.

Суддя
К.А. Васалатій