У Х В А Л А

Іменем України

24 лютого 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 17 грудня 2013 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Іршавського районного суду від 17 грудня 2013 року задоволено позов.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивує, вимоги тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 підтримала, вимоги скарги та просила задовольнити таку з наведених підстав.

Представник позивача в особі ОСОБА_3 заперечила, вимоги скарги, оскільки такі є безпідставними й у звязку із цим просила відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду залишити без змін.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 укладено 20.02.2006 року кредитний договір який складається з Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою й ОСОБА_3 банку, що становить Договір про надання банківських послуг. Надано ОСОБА_1 кредитні кошти в сумі 10000 гривень на платіжну картку під 3% місячних за користування кредитом. Оскільки жодна зі сторін не інформувала одна іншу про припинення дії Договору, такий автоматично пролонгується на новий термін. У порушення норм статей 526, 527 і 530 ЦК України та умов Договору, ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання належним чином не виконував. У звязку із зазначеними порушеннями за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 31.08.2013 року має заборгованість у сумі 23127,24 гривень. За цих обставин у ПАТ КБ ПриватБанк виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що платіжну картку разом із ПІН кодом не отримував, а звідси, кредитними коштами не користувався і не сплачував відсотки за користування такими; пропущено строки на звернення до суду, оскільки договір був чинним протягом року з моменту його підписання.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Звертаючись у суд із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк виходив із того, що станом на 31.08.2013 року виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 23127,24 гривень.

При укладенні кредитного договору сторони виходили з вимог ст. 634 ЦК України у відповідності до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як слідує із Заяви від 20.02.2006 року ОСОБА_1 зазначив, що ознайомився та згідний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Та цим виразив свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а.с. 12, 13-17, 17-19.

ОСОБА_1 в скарзі покликається на те, що Банк не надав доказів того, що ним було отримано платіжну картку разом із ПІН кодом, а тому відсутні підстави стверджувати, що користувався кредитними коштами.

Дослідивши зміст Умов і правил надання банківських послуг разом із Правилами користування платіжною карткою до яких в порядку вимог ст. 634 ЦК України приєднався ОСОБА_1, колегія суддів не встановила обставини, які б свідчили про те, що за отримання кредитної картки та ПІН кода до неї, ОСОБА_1 повинен був розписатись у відповідному документі.

Як пояснила представник позивача в особі ОСОБА_3, після підписання заяви, відповідачу було видано платіжну картку. По закінченні строку дії такої Картки, продовжується Банком її дія на новий строк шляхом надання клієнту Картки з новим строком дії, що відповідає п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою.

Крім цього, з розгорнутого розрахунку руху коштів по картрахунку ОСОБА_1 убачається, що, починаючи з 14.08.2006 року здійснювались операції по зняттю кредитних коштів і погашення кредиту, а.с. 84-102.

Підтвердження або спростування таких операцій в тій частині, що вони вчинялись не ОСОБА_1, а іншою особою, наразі можливо тільки в рамках кримінального провадження про що пояснила представник позивача.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 звертався з відповідною заявою в правоохоронні органи на предмет установлення особи, яка могла здійснювати дії по користуванню його картрахунком. І в той же час ОСОБА_1 не надав доказів неотримання ним платіжної картки.

Приймаючи до уваги в сукупності наведені обставини, колегія суддів дійшла до думки, що ОСОБА_1 не довів свої твердження з приводу не отримання ним платіжної картки. А умови надання банківських послуг зазначених у відповідних стандартних формах до яких приєднався ОСОБА_1 не містять вимоги про підтвердження клієнтом отримання платіжної картки, шляхом поставлення свого підпису в певному документі.

За змістом п. 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, Договір про надання банківських послуг діє на протязі 12 місяців із моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна сторона не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк, а.с. 17.

Як ствердила, колегії суддів представник апелянта із цього приводу, ОСОБА_1 не звертався до банку з вимогою про припинення дії цього договору. Отже, укладений між сторонами правочин передбачає автоматичну пролонгацію на новий строк дії договору, якщо жодна зі сторін не висловила, бажання його розірвати.

Зазначене вказує на те, що дія Договору про надання банківських послуг була автоматично пролонгована на новий річний термін, оскільки жодна зі сторін цього правочину не виказала бажання про розірвання такого.

Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності в межах якого сторона вправі звернутись до суду за захистом порушеного права.

Стосовно посилань апелянта на зміст вимог п. 7 ч. 11 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів, яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. До такої правової позиції дійшов Верховний Суд України в Постанові від 20.11.2013 року по справі № 6-126цс13.

А виходячи з вимог статей 526, 530, 610 і 612 ч. 1 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Та порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Іршавського районного суду від 17 грудня 2013 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________