Головуючий суду 1 інстанції - Вишняк
Доповідач - Коротенко Є.В.
Справа № 2-3/12
Провадження № 22ц/782/357/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого судді - Коротенка Є.В.,

суддів - Гаврилюка В.К., Ступіної
Я.Ю.,

при секретарі - Вербицькому І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі апеляційного суду
Луганської області в м. Луганську
апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на
рішення Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 19 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання
угод завдатку та оренди удаваними,
визнання дійсним договору купівлі -
продажу, визнання права власності на
майно, визнання договору купівлі -
продажу недійсним і витребування майна
з чужого незаконного володіння, та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про стягнення збитків у вигляді
упущеної вигоди, за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права
власності, усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном, за зустрічним
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання
права власності, усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном, шляхом
звільнення майна з - під арешту,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_4 звернулась до суду із
зазначеним позовом та, в подальшому
неодноразово змінюючи та уточнюючи
свої позовні вимоги, просила:

- визнати угоди завдатку та оренди,
укладені між нею та ОСОБА_5 30.04.1999 року,
удаваними;

- визнати дійсним договір
купівлі-продажу приміщення магазину,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
укладений 30.04.1999 року між нею та ОСОБА_5;

- визнати за нею право власності на
приміщення магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 з моменту укладення
договору, тобто з 30.04.1999 року;

- визнати договір купівлі-продажу
приміщення магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_5 -
з одного боку та ОСОБА_6 і ОСОБА_3 - з
іншого боку, недійсним;

- витребувати спірне майно -
приміщення магазину, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 з чужого незаконного
володіння.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_4
пояснила, що у квітні 1999 року вона з
ОСОБА_5 уклала угоду, згідно якої
остання продала їй (позивачці)
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 за
суму, еквівалентну 23000 доларам США. У
забезпечення цієї угоди та майбутніх
платежів, позивачкою було передано
відповідачці 7849 грн., що
еквівалентно 2000 доларам США, за
нотаріально посвідченим договором
завдатку від 30.04.1999р., а відповідачкою
було передано позивачці вказане
нерухоме майно. При цьому до
остаточного розрахунку сторони
уклали договір оренди цього
приміщення. У вказаному приміщенні
позивачка, вважаючи, що договір
купівлі-продажу відбувся і вказане
майно є її власністю, за свої особисті
кошти провела ремонт, витративши
станом на 04.11.1999 року 67974 грн., та у 2001
року в рахунок укладеного договору
купівлі-продажу сплатила ОСОБА_5 ще 1700
доларів США. В подальшому ОСОБА_5
відмовилась від оформлення права
власності на вказане приміщення за
ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом
про розірвання договору оренди та
примусово, на підставі рішення суду,
виселила позивачку з займаного
спірного приміщення.

Вважає, що під час вирішення питання
про придбання нею у ОСОБА_5 вказаного
об'єкту нерухомості, вона фактично була
введена в оману відповідачкою, яка
запропонувала до остаточного
розрахунку за придбаний об'єкт
оформити їх правовідносини договором
завдатку та договором оренди, однак
фактично мав місце договір
купівлі-продажу цього об'єкту з
розстрочкою. Але в подальшому ОСОБА_5 ще
раз продала спірне майно ОСОБА_6, ОСОБА_3

ОСОБА_5 звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, в якому
послалася на те, що 30.04.1999 року між нею
та ОСОБА_4 було укладено договір оренди
спірного об'єкту нерухомості, згідно
якого щомісячна плата за оренду була
встановлена у розмірі 50 грн., а загальна
сума плати за оренду складає 700 грн.
30.07.1999 року ОСОБА_4 було укладено
договір суборенди цього приміщення,
згідно якого щомісячна плата за оренду
встановлена у розмірі 790 грн., а
загальна сума плати за оренду складає
10270 грн. Оскільки, відповідно до
положень Закону України «Про оренду
державного та комунального майна»,
плата за суборенду не повинна
перевищувати орендну плату, ОСОБА_4 не
мала права встановлювати плату за
суборенду спірного приміщення у
вказаному розмірі. Внаслідок цього
ОСОБА_5 понесла збитки у вигляді
упущеної вигоди у сумі 9570 грн., як
різниця плати за оренду та суборенду,
тому ОСОБА_5 просила стягнути з ОСОБА_7
вказану суму упущеної вигоди у сумі 9570
грн.

В подальшому ОСОБА_5 уточнила позовні
вимоги. Посилаючись на ті ж обставини
вказала, що позивачкою отримано плату
за суборенду спірного приміщення у
розмірі 22120 грн., а тому просила
стягнути збитки у вигляді упущеної
вигоди у сумі 20670 грн.

ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
посилаючись на те, що нею на підставі
належним чином оформленого договору
купівлі-продажу від 30.06.2004 року у ОСОБА_5
було придбано у власність ? частку
спірного об'єкту нерухомості.
Посилання ОСОБА_4 щодо наявності
договору купівлі-продажу, укладеного
нею з ОСОБА_5, є безпідставними,
оскільки вони укладали договір
завдатку, бо вона хотіла придбати цей
об'єкт у майбутньому, та договір оренди,
який рішенням суду розірвано, тому ці
договори не є удаваними. Заявляючи свої
претензії стосовно права власності на
спірне майно, тим самим позивачкою
порушуються її права власності. Тому
відповідачка ОСОБА_3, у відповідності
до положень статті 392 ЦК України,
просила визнати за нею право власності
на ? частку спірного нерухомого майна -
магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», який
розташований за адресою: АДРЕСА_1
усунути перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження майном,
яке належить їй на законних підставах,
шляхом звільнення майна з-під арешту.

Також до суду звернувся ОСОБА_6 з
зустрічним позовом, аналогічним позову
ОСОБА_3, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому
посилаючись на ті ж самі обставини
просив визнати за ним право власності
на іншу ? частку спірного нерухомого
майна - магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
який розташований за адресою: АДРЕСА_1
усунути перешкоди у здійсненні права
користування та розпорядження майном,
яке належить йому на законних
підставах, шляхом звільнення майна
з-під арешту.

Рішенням Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 19.12.2013 року
позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені
частково, а у задоволенні зустрічних
позовів ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було
відмовлено.

Суд вирішив:

- визнати договір завдатку від 30.04.1999
року, посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, реєстраційний № 499, та
договір оренди від 30.04.1999р., посвідчений
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстраційний № 498, які укладені між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо приміщення
магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
недійсними, як удавані;

- визнати дійсним договір
купівлі-продажу приміщення магазину
№15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від 30.04.1999 року за суму
еквівалентну 23000 доларам США, укладений
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на
приміщення магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1. з
моменту здійснення договору
купівлі-продажу, тобто з 30.04.1999 року;

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу приміщення магазину
№15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від 30.06.2004 року, що
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, реєстраційний № 550, який
укладено між ОСОБА_5 з одного боку та
ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з іншого боку,
скасувавши реєстрацію права власності
ОСОБА_3 і ОСОБА_6 на це майно;

- витребувати нерухоме майно у вигляді
приміщення магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від
ОСОБА_3 і ОСОБА_6, зобов'язавши їх
повернути вказане майно ОСОБА_4;

- зняти арешт з приміщення магазину №15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 після набрання
рішенням суду чинності.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулись до
суду з апеляційними скаргами на нього,
вважають його незаконним,
необґрунтованим, ухваленим із
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просили його
скасувати та ухвалити нове рішення у
справі, яким задовольнити їх позовні
вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційних скарг, колегія
суддів вважає апеляційні скарги ОСОБА_6
та ОСОБА_3 такими, що підлягають
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При апеляційному розгляді вказаної
цивільної справи колегія суддів
приймає до уваги положення ч.1 ст.303
Цивільного процесуального кодексу
України, відповідно до якого під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої
інстанції правильно визначив, що
спірні правовідносини виникли між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у період дії
Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

У відповідності до статті 256 ЦК УРСР за
договором майнового найму (оренди)
наймодавець зобов'язується надати
наймачеві майно у тимчасове
користування за плату.

Згідно із ч.1 ст. 257 ЦК УРСР договір
майнового найму між громадянами на
строк більше одного року повинен бути
укладений у письмовій формі.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 була власницею нерухомого майна
- приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 коли 30 квітня 1999 року
між нею (Орендодавець) та ОСОБА_4
(Орендатор) було укладено договір
оренди вказаного приміщення. У
відповідності до вказаного договору
Орендодавець передає, а Орендатор
приймає в оренду приналежне
Орендодавецю на праві приватної
власності приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 Строк оренди - з
моменту прийняття орендованого об'єкту
по акту приймання-передачі до 01 липня
2000 року (том 1, а.с.3-4).

Зазначений договор був особисто
підписаний сторонами та засвідчений
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_8

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Луганська від 22 червня 2001 року
позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
розірвання договору оренди
нежитлового приміщення були
задоволені, суд розірвав оренди
нежитлового приміщення, розташованого
за адресою: АДРЕСА_1 від 30 квітня 1999
року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
та зобов'язав відповідачку звільнити
зазначене приміщення (а.с.27-31).

Вказане рішення суду набрало законної
сили та є чинним (том 1, а.с.43; том 5, а.с.
175-177).

При цьому Жовтневий районний суд
м.Луганська у своєму рішенні від 22
червня 2001 року чітко встановив, що між 30
квітня 1999 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
було укладено саме договір оренди
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1

При таких обставинах, відповідно до
положень ч.3 ст.61 ЦПК України, вказані
обставини додаткового доказування не
потребують.

Крім того, той факт, що при укладанні 30
квітня 1999 року договору оренди
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1
сторони мали на увазі саме угоду щодо
оренди нерухомого майна, у повній мірі
підтверджується іншими матеріалами
справи, зокрема: наданими ОСОБА_4 суду
розписками ОСОБА_5 про отримання
орендної плати (т.5, а.с.168-171),
повідомленням ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5 від
17.08.2000 року щодо недоцільності
розірвання договору оренди (т.5, а.с.172).

Також, із акту приймання - передачі
чітко вбачається, що 30 квітня 1999 року
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 було
передано ОСОБА_5 ОСОБА_4 як орендоване
приміщення (т.5, а.с.167).

Відповідно до ст.58 ЦК УРСР недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

При таких обставинах висновки
Кам'янобрідського районного суду м.
Луганська щодо визнання договору
оренди від 30.04.1999 року, посвідченого
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстраційний № 498, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним, як
удаваним, є безпідставним.

Крім того, рішенням Жовтневого
районного суду м.Луганська від 22 червня
2001 року зазначений договір оренди
нежитлового приміщення є розірваним, а
тому застосування до нього правил
інших угод є недопустимим.

Відповідно до статті 195 ЦК УРСР
завдатком визнається грошова сума, що
видається однією з договірних сторін в
рахунок належних з неї за договором
платежів другій стороні в
підтвердження укладення договору і в
забезпечення його виконання. Якщо за
невиконання договору відповідальною є
сторона, яка дала завдаток, він
залишається у другої сторони. Якщо за
невиконання договору відповідальною є
сторона, яка одержала завдаток, вона
повинна сплатити другій стороні
подвійну суму завдатку. Крім того,
сторона, відповідальна за невиконання
договору, зобов'язана відшкодувати
другій стороні збитки з зарахуванням
суми завдатку, якщо в договорі не
передбачено інше.

Із матеріалів справи вбачається, що між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 30.04.1999 року було
укладено угоду завдатку, відповідно до
п.1 якого ОСОБА_4 видала ОСОБА_5 завдаток
у сумі 7849 грн., що еквівалентно 2000
доларів США, в рахунок належної з неї
повної суми 90261 грн., що еквівалентно 23000
доларів США, по договору
купівлі-продажу приміщення магазину №
15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 належного ОСОБА_5 на
праві приватної власності.

При цьому ОСОБА_5 зобов'язалась у разі
невиконання договору (відмови від
укладання договору купівлі-продажу
приміщення магазину) сплатити ОСОБА_4
подвійну суму завдатку у гривнях, що
буде дорівнювати еквіваленту чотирьох
тисяч доларів США.

Також угодою передбачено, що у разі
невиконання договору з вини ОСОБА_4,
завдаток у сумі 7849 грн. залишається у
ОСОБА_5

При таких обставинах, з огляду на
положення ст.195 ЦК УРСР, на думку
колегії суддів, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4
30.04.1999 року було укладено саме угоду
завдатку, при її укладанні сторони мали
на увазі виключно угоду завдатку,
достатніх належних та допустимих
доказів на спростування протилежного
суду не надано, а тому висновки
Кам'янобрідського районного суду м.
Луганська щодо визнання договору
завдатку від 30.04.1999 року, посвідчений
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстраційний № 499, укладеного між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним, як
удаваним, є безпідставним.

При цьому колегія суддів зауважує, що
завдаток є лише засобом забезпечення
виконання зобов'язання та передбачає
цивільне покарання сторони, винної у
невиконанні певного зобов'язання.

Таким чином спонукати до виконання
певного зобов'язання, посилаючись на
укладання договору завдатку, не є
можливим.

Крім того, в матеріалах справи відсутні
докази повного виконання ОСОБА_4 своїх
зобов'язань, зафіксованих у договорі
завдатку від 30.04.1999 року, а саме - на
підтвердження сплати ОСОБА_5 повної
суми у розмірі 90261 грн., що еквівалентно
23000 доларів США, по договору
купівлі-продажу приміщення магазину №
15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1

При таких обставинах висновки суду
щодо визнання дійсним договору
купівлі-продажу приміщення магазину
№15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від 30.04.1999 року за суму
еквівалентну 23000 доларам США,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та
визнання за ОСОБА_4 права власності на
приміщення магазину № 15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з
моменту здійснення договору
купівлі-продажу, тобто з 30.04.1999 року, на
підставі ст.ст.47, 128, 224, 227 ЦК УРСР є
безпідставними.

Щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу приміщення магазину №
15 «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від 30.06.2004 року,
укладеного між ОСОБА_5 з одного боку та
ОСОБА_3 і ОСОБА_6 з іншого боку, а також
щодо витребування нерухоме майно у
вигляді приміщення магазину №15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 і ОСОБА_6, то
такі позовні вимоги, на думку колегії
суддів, також задоволенню підлягати не
можуть, оскільки є похідними від
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання угод
завдатку та оренди удаваними, визнання
дійсним договору купівлі-продажу.

Крім того колегія судді зауважує, що
право на витребування майна на
підставі ст.388 ЦК України має право лише
власник майна, яким ОСОБА_4 не є.

Із матеріалів справи вбачається, що
згідно договорів купівлі-продажу від 30
червня 2004 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_3
зареєстроване право власності на ?
частину приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 за кожним (а.с. 142-144,
150-152).

У відповідності до статті 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Оскільки позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання угод
завдатку та оренди удаваними, визнання
дійсним договору купівлі - продажу,
визнання права власності на майно,
визнання договору купівлі - продажу
недійсним і витребування майна з
чужого незаконного володіння
оспорюється право власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 на приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 останніми цілком
правомірно подано позов до суду до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права
власності. А оскільки право власності
набуто та зберігається зазначеними
особами на приміщення магазину № 15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1 на правовій підставі,
позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання права
власності підлягають задоволенню.

Разом із тим позовні вимоги ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження майном шляхом
звільнення майна з-під арешту. не
можуть бути задоволені, оскільки, у
відповідності до положень п.8 ч.1 ст.214
ЦПК України, питання щодо наявності
підстав для скасування заходів
забезпечення позову суд у всякому разі
вирішує під час ухвалення рішення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про стягнення збитків у вигляді
упущеної вигоди, то, на думку колегії
суддів, зазначені вимоги задоволенню
не підлягають, оскільки посилання
ОСОБА_5 на порушення ОСОБА_4 Закону
України „Про оренду державного та
комунального майна" є безпідставним,
оскільки цей Закон на правовідносини,
зазначені ОСОБА_5, не поширюються.

Крім того, ОСОБА_5 аналогічні висновки
суду першої інстанції в апеляційному
порядку не оскаржені.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а відповідно до п.4
ч.1 ст.309 ЦПК України - порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

З огляду на наведені обставини, а також
з урахуванням положень п.п.3, 4 ч.1 ст. 309
ЦПК України, колегія суддів вважає за
необхідне рішення Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 19.12.2013
року скасувати, ухваливши у справі нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про
визнання угод завдатку та оренди
удаваними, визнання дійсним договору
купівлі - продажу, визнання права
власності на майно, визнання договору
купівлі - продажу недійсним і
витребування майна з чужого
незаконного володіння - відмовити; у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
до ОСОБА_4 про стягнення збитків у
вигляді упущеної вигоди - відмовити;
зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності,
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном
та зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання права власності,
усунення перешкод уздійсненні права
користування та розпорядження майном,
шляхом звільнення майна з - під арешту
задовольнити частково. Визнати за
ОСОБА_3 право власності на ? частину
приміщення магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_6 право власності на ?
частину приміщення магазину №15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, ухвалою Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 10
червня 2005 року забезпечено позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про
визнання угод завдатку та оренди
удаваними, визнання дійсним договору
купівлі - продажу, визнання права
власності на майно, визнання договору
купівлі - продажу недійсним і
витребування майна з чужого
незаконного володіння шляхом
накладення арешту на приміщення
магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (том 1,
а.с.247).

Оскільки, на думку колегії суддів,
заззначені позовні вимоги задоволенню
не підлягають, у відповідності до
положень п.8 ч.1 ст.214 ЦПК України, заходи
забезпечення позову, застосовані
ухвалою Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 10 червня 2005 року, у
вигляді накладення арешту на
приміщення магазину №15 «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1
підлягають скасуванню.

Керуючись ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_3,
задовольнити частково.

Рішення Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 19 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення у справі, яким:

- у задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 про визнання
угод завдатку та оренди удаваними,
визнання дійсним договору купівлі -
продажу, визнання права власності на
майно, визнання договору купівлі -
продажу недійсним і витребування майна
з чужого незаконного володіння -
відмовити;

- у задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення збитків
у вигляді упущеної вигоди - відмовити;

- зустрічний позов ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності,
усунення перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном
та зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4
про визнання права власності, усунення
перешкод у здійсненні права
користування та розпорядження майном,
шляхом звільнення майна з - під арешту
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на ?
частину приміщення магазину №15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ?
частину приміщення магазину №15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Скасувати заходи забезпечення позову,
застосовані ухвалою Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 10
червня 2005 року, у вигляді накладення
арешту на приміщення магазину №15
«ІНФОРМАЦІЯ_1», розташоване за адресою:
АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з
моменту оголошення, однак його може
бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: