________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/2515/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2014 року Київський
районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Реви С.В.,

при секретарі
Бродецькій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участю
третьої особи Одеської універсальної
товарної біржі GIP, про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визначення часок у праві спільної
сумісної власності, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до
суду з вказаним позовом, в якому
посилаються на те, що 07 червня 1996 року
ОСОБА_5 разом з ОСОБА_2 уклали
з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу нерухомого майна, а
саме: однокімнатної квартири,
загальної площі 34,6 кв.м., житлової площі
17,5 кв.м., яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1

Вказаний договір було
зареєстровано на Одеській
універсальній товарній біржі GIP за №
96/0704 від 07 червня 1996 року без наступного
нотаріального посвідчення договору.

11 червня 1996 року ОСОБА_5 разом з
ОСОБА_2 своє право часткової власності
на АДРЕСА_1 зареєстрували в КП «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості».

Однак, на теперішній час
нотаріальні контори не визнають
біржові договори купівлі-продажу.

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зазначають, що в цьому договорі також
не зазначені частки співвласників, але
на теперішній час позасудовим шляхом
немає можливості визначити частки,
оскільки 04 листопада 2013 року померла
ОСОБА_5, яка є одним із власників
АДРЕСА_1

У зв'язку з чим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду із відповідним
позовом, в якому просять суд визнати
дійсним договір купівлі-продажу
АДРЕСА_1, укладеного 07 червня 1996 року
між ОСОБА_5 разом із ОСОБА_2 з одного
боку та ОСОБА_3 разом зі ОСОБА_4 з
другого боку, та зареєстрованого
Одеською універсальною товарною
біржею GIP в Журналі реєстрації біржових
угод з нерухомістю за реєстраційним №
96/0704 від 07 червня 1996 року. А також
визначити розмір часток між ОСОБА_5 та
ОСОБА_2, визнавши їх рівними, тобто по 1/2
частині за кожною.

У судовому засіданні позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали та просили суд їх
задовольнити з підстав, викладених у
позовній заяві.

Інші учасники процесу у судове
засідання не з'явились, хоча про час та
місце розгляду справи повідомлялись
належним чином, однак відповідачі
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали суду заяву, в
якій позов визнали та не заперечували
проти його задоволення, також просили
суд справу розглядати за їх
відсутністю.

Вислухавши пояснення позивачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, дослідивши матеріали
справи та надані докази, суд вважає, що
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Положеннями ст. 224 ЦК УРСР, який
був чинним до 01 січня 2004 року,
встановлено, що за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 ст. 128 ЦК УРСР
передбачено, що право власності (право
оперативного управління) у набувача
майна за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше непередбачено
законом або договором.

У судовому засіданні встановлено,
що 07 червня 1996 року на Одеській
універсальній товарній біржі GIP між
ОСОБА_5 разом із ОСОБА_2 з одного боку та
ОСОБА_3 разом із ОСОБА_4 з другого боку
уклали договір купівлі-продажу
нерухомого майна за № 96/0704.

Відповідно до умов договору,
ОСОБА_3 з ОСОБА_4 продали, а ОСОБА_5 разом
з ОСОБА_2 придбали однокімнатну
квартиру, загальної площі 34,6 кв.м.,
житлової площі 17,5 кв.м., яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1

В подальшому ОСОБА_5 разом з
ОСОБА_2 вселилися у зазначену квартиру,
а ОСОБА_3 з ОСОБА_4 будь-яких претензії
щодо виконання договору
купівлі-продажу не пред'являли, право
ОСОБА_5 разом із ОСОБА_2 на квартиру не
оспорювали.

11 червня 1996 року ОСОБА_5 разом з
ОСОБА_2 своє право часткової власності
на АДРЕСА_1 зареєстрували в КП «Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості».

Згідно із ст. 227 ЦК УРСР, який діяв
на день укладення договору відчуження
квартири, договір купівлі-продажу
нерухомого майна повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однією з сторін є громадянин.
Недотримання форми договору тягне його
недійсність.

Але згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України,
якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.

Оскільки 07 червня 1996 року сторони
домовились щодо усіх істотних умов
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 і це підтверджується
письмовими доказами, а надалі
відбулося його повне виконання, відтак
суд вважає, що даний договір
купівлі-продажу має бути визнано
дійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України,
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦК України,
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Положеннями ч. 1 та 2 ст. 370 ЦК
України встановлено, що співвласники
мають право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності. У разі виділу частки із
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
кожного із співвласників у праві
спільної сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними, законом або рішенням суду.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_5 разом із ОСОБА_2 придбали
АДРЕСА_1 та вселилися у зазначену
квартиру, але в догові купівлі-продажу
не було зазначено частки кожного із
співвласників.

При цьому, в матеріалах справи
відсутні дані про наявність між ОСОБА_5
та ОСОБА_2 домовленості щодо розміру
часток.

У зв'язку з чим та на підставі ст.
370 ЦК України, суд вважає, що частки
ОСОБА_5 разом із ОСОБА_2 щодо АДРЕСА_1
були рівними та становили по 1/2 частині
за кожною.

Отже, з огляду на вищевикладене,
оцінивши всі обставини у їх сукупності,
суд дійшов до висновку, що позовні
вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є
обґрунтованими, тому підлягають
задоволенню у повному обсязі з підстав,
викладених у мотивованій частині цього
рішення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 128, 224, 225, 227 ЦК
УРСР, ст. 220, 316-318, 328, 334, 368-370 та пункту 4
Прикінцевих і перехідних положень ЦК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 -
задовольнити.

Визнати дійсним договір
купівлі-продажу однокімнатної
квартири, загальної площі 34,6 кв.м.,
житлової площі 17,5 кв.м., яка розташована
за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 07
червня 1996 року між ОСОБА_5, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, ОСОБА_4, зареєстрованого
Одеською універсальною товарною
біржею GIP в Журналі реєстрації біржових
угод з нерухомістю за реєстраційним №
96/0704 від 07 червня 1996 року.

Встановити, що частка ОСОБА_5 у
спільній сумісній власності на
квартиру АДРЕСА_1, складає 1/2 частину.

Встановити, що частка ОСОБА_1 у
спільній сумісній власності на
квартиру АДРЕСА_1, складає 1/2 частину.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Одеської області
шляхом подання через Київський
районний суд міста Одеси апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Рева С. В.