У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

12 лютого 2014 рокуМ. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Дьоміної
О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

Касьяна О.П., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про визнання
недійсним договору дарування і
стягнення грошових коштів та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_5 про визнання
договору дарування грошових коштів
дійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5
на рішення апеляційного суду Донецької
області від 30 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 30 вересня 2009 року між нею
та ОСОБА_4 було укладено договір
дарування грошових коштів на суму 275000
грн. На виконання договору вона
передала відповідачу грошові кошти в
день його підписання. Протягом місяця
договір повинен був бути посвідчений
нотаріально, але оскільки вона бажає
повернути свої кошти, просила визнати
договір недійсним та застосувати
наслідки недійсності правочину,
стягнувши з ОСОБА_4 на свою користь 275
тис. грн.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зустрічним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що дійсно між
ними було укладено договір дарування
грошових коштів, однак ОСОБА_3
ухилилася від його нотаріального
посвідчення. Оскільки договір містить
всі істотні умови, його повністю
виконано, то просив на підставі ч. 2 ст.
220 ЦК України визнати договір дійсним.

Рішенням Будьоннівського районного
суду м. Донецька від 17 липня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 було
відмовлено. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 30 вересня 2013 року,
рішення суду першої інстанції було
скасовано та у справі ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_3 було відмовлено. Зустрічний
позов ОСОБА_4 було задоволено. Визнано
дійсним договір дарування грошових
коштів в сумі 275 тис. грн. від
30 вересня 2009 року, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив із того, що договір
дарування грошових коштів був
укладений пізніше вказаної в ньому
дати та без фактичної передачі
грошових коштів.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення,
суд апеляційної інстанції виходив із
безпідставності позовних вимог ОСОБА_3
Крім цього, апеляційний суд зазначив,
що оскільки ОСОБА_3 ухилялася від
нотаріального посвідчення договору
дарування грошових коштів від 30
вересня 2013 року, то наявні підстави для
задоволення зустрічного позову ОСОБА_4
та визнання зазначеного договору
дійсним.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду повністю не
відповідає.

Судами встановлено, що 30 вересня 2009
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено в письмовій формі договір
дарування грошових коштів, відповідно
до якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4
грошові кошти в сумі 275 тис. грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства та моральним
засадам суспільства.

Статтею 203 (п. п. 1-3, 5) ЦК України
передбачено загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину, зокрема: зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, що вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 8 постанови від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
статтею 203 ЦК України, саме на момент
вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205-210, 640 ЦК України
тощо). Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК України не є вчиненим також
правочин у разі нездійснення його
державної реєстрації, якщо правочин
підлягає такій реєстрації. Встановивши
ці обставини, суд відмовляє в
задоволенні позову про визнання
правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено. Вимога про визнання правочину
(договору) неукладеним не відповідає
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом. Суди мають відмовляти в позові
за такою вимогою. У цьому разі можуть
заявлятися лише вимоги, передбачені
главою 83 книги п'ятої ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції,
відмовляючи в задоволенні позову про
визнання недійсним договору дарування
і стягнення грошових коштів дійшов
вірного висновку про безпідставність
вказаних позовних вимог.

Проте, вирішуючи справу, суд
апеляційної інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що
зазначений договір дарування грошових
коштів підлягає нотаріальному
посвідченню та є нікчемним.

Так, згідно зі ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України,
договір дарування валютних цінностей
на суму, яка перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Таким чином, виходячи з положень ч. 5 ст.
719 ЦК України, лише договір дарування
валютних цінностей і на суму, яка
перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, підлягає нотаріальному
посвідченню, тобто договір дарування
грошових коштів в сумі 275 тис. грн.
нотаріальному посвідченню не підлягає.

При цьому, суд апеляційної інстанції,
дійшов також помилкового висновку щодо
наявності правових підстав для
визнання вищевказаного договору
дарування грошових коштів дійсним.

Ураховуючи, що фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом
при ухваленні рішення у зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права належним чином не
встановлені, суд апеляційної інстанції
належним чином не визначився з
характером спірних правовідносин, таке
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х
в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 30 вересня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О.
Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.П. Касьян

О.В. Ступак

С.П. Штелик