Провадження № 2/522/3818/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді Кравчук Т.С.,

при секретарі Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_2
про визнання угоди недійсною та зняття
заборони на відчуження,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом до Публічного
акціонерного товариства ПАТ
«УкрСиббанк», ОСОБА_2, в якому просить
суд визнати договір іпотеки від 28.11.2007
р., укладений між Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк», правонаступником прав та
обов'язків якого на сьогодні є Публічне
акціонерне товариство ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі під № 5876 -
недійсним та зняти заборону на
відчуження квартири за адресою:
АДРЕСА_2 накладену приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 при
посвідченні договору іпотеки та
зареєстровану в єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна за №611573.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що позивач разом із своєю
громадянською дружиною та
відповідачкою по справі ОСОБА_2 мешкає
разом як одна родина з 2005 року.

Протягом усього періоду спільного
мешкання разом позивач ОСОБА_1 та
відповідачка ОСОБА_2 вели спільне
господарство, разом придбавали речі
побутового вжитку та разом придбали
спільне житло за адресою: АДРЕСА_2.
Окрім цього, позивач вкладав свої гроші
в дуже дорогий ремонт у спільному
житлі, придбавав побутову техніку, речі
побутового вжитку тощо.

Позивач стверджує, що його відносини з
відповідачкою ОСОБА_2 стали помітно
змінюватись і вони вирішили
визначитись з майновими правами на
спільне майно на майбутнє в
добровільному порядку та розділити
його.

Однак, коли вони вирішили розв'язати цю
ситуацію, з'ясувалося, що у зв'язку з
тим, що позивач ОСОБА_1 з відповідачкою
ОСОБА_2 не знаходяться у
зареєстрованому шлюбі і їх майно не має
статусу спільного сумісного, набутого
за період шлюбу, вони не зможуть його
розділити в нотаріальному порядку і
укласти відповідний договір.

Протягом спільного життя однією
родиною позивач ОСОБА_1 з відповідачкою
ОСОБА_2 не ставили принципово питання
про реєстрацію шлюбу.

Для розв'язання виниклого питання та з
метою подальшого вирішення юридичних
формальностей майнового характеру
позивач звернувся з відповідною заявою
про встановлення факту, що має юридичне
значення, а саме факту проживання
однією сім'єю до Приморського
районного суду м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12 серпня 2013 року
встановлено факт проживання мене
ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю з 2005 року.

Після винесення зазначеного рішення
суду та набрання ним законної сили
внаслідок подальших незрозумілих
відмов відповідачки ОСОБА_2 вирішувати
питання щодо поділу квартири в
добровільному порядку, позивач
звернувся з позовом до Приморського
районного суду м. Одеси про поділ майна,
в якому ставив питання про поділ
нерухомого майна, а саме, квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2.

За фаRтом розгляду цивільної справи про
поділ майна відповідачка ОСОБА_2
погодилася укласти мирову угоду на
визначених ними умовах.

Позивач посилається на те, що окрім
інших положень укладеної між ними
мирової угоди в Ухвалі суду про
затвердження мирової угоди було
зазначено, що на квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2
встановлюється режим спільного
сумісного майна з моменту його
придбання відповідно до положень ст.
ст. 74 та 60 Сімейного кодексу України та
те, що за позивачем - ОСОБА_1 визнається
право власності на спірну квартиру
площею 148, 9 кв. м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2.

Після того, як Ухвала суду про
затвердження мирової угоди набрала
законної сили, позивач звернувся до
державної реєстраційної служби з метою
зареєструвати своє законне речове
право - право власності на спірну
квартиру.

Однак, з'ясувалося, що право власності
за собою як власником майна позивач
зареєструвати не може, у зв'язку з тим,
що спірна квартира знаходиться під
забороною на відчуження за умовами
договору іпотеки від 28.11.2007 р.,
укладеного між відповідачем
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» та відповідачкою
ОСОБА_2

При укладанні спірного договору
іпотеки відповідачка ОСОБА_2 будь-якої
письмової або нотаріальної згоди
позивача не отримувала, про те, що
квартира була передана у забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором, укладеним позичальником
ОСОБА_6 позивача в обізнаність не
ставила.

Таким чином спільним майном жінки і
чоловіка, які проживали однією сім'єю
було розпоряджено без участі позивача
та на це відповідної згоди.

За таких обставин нотаріально
посвідчений спірний договір іпотеки
був укладений з порушенням процедури
для його укладення на момент його
укладання та з грубим порушенням
закону.

Позивач не може в повній мірі володіти
своїм майном та взагалі не може
розпоряджатись на власний розсуд, а
лише користується ним.

Окрім цього позивач посилається на те,
що зазначеними діями відповідачки
ОСОБА_2 грубо порушуються та прямо
обмежуються його речові права як
власника майна.

Внаслідок укладення нотаріально
посвідченого договору іпотеки спірної
квартири та накладення на неї
відповідної заборони, позивач як
власник майна не може зареєструвати
своє речове право на нерухоме майно,
хоча має на це законне право. Також в
ході розгляду справи представник
позивача посилався на положення
Рішення Верховного суду України від
25.12.2013 року по справі №6-135цс 13 у спорі
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, осіб які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі та розподілу
майна та положення Рішення Верховного
суду України від 20.02.2012 року по справі
№6-97цс 11 у спорі про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, поділу майна та
визнання недійсними договорів.

Позивач та його представник в судовому
засіданні свої позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач Публічне акціонерне
товариство «УкрСиббанк» заперечував
проти позову, письмових заперечень
суду не надав, однак надав відзив на
позов з підстав визначених ст. ст. 65 та 74
Сімейного кодексу України.

В своєму відзиві відповідач ПАТ
«УкрСиббанк» посилався на те, що у
зв'язку з тим, що по справі факт
проживання позивача з ОСОБА_2 з 2005 р.
однією сім'єю встановлено судом 23.08.2013
року, тобто більш як через шість років
після укладання спірного договору
іпотеки, АТ «УкрСиббанк» вважає, що цей
факт не впливає на суть правовідносин,
які склалися у зв'язку з укладанням
цього договору іпотеки. В ході розгляду
справи представник відповідача ПАТ
«УкрСиббанк» посилався на положення
Рішення Верховного суду України від
07.11.2011 року по справі №6-44цс11 у спорі про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, розподілу майна та визнання
договору іпотеки не дійсним.

Також відповідач ПАТ «УкрСиббанк»
подав до суду заяву, в якій просив
накласти арешт на спірне майно, а саме
на квартиру, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_2 у особі її
представника заперечувала проти
позову.

Суд, заслухавши пояснення всіх сторін
справи, дослідивши надані сторонами
докази, вивчивши матеріали справи
виходить з наступного.

Судом встановлено, що 28 листопада 2007
року між відповідачем Акціонерним
комерційним інноваційним банком
«УкрСиббанк», правонаступником прав та
обов'язків якого на сьогодні є Публічне
акціонерне товариство ПАТ
«УкрСиббанк» та відповідачем ОСОБА_2
був укладений договір іпотеки
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі під № 5876, за умовами якого
ОСОБА_2 як іпотекодавець в забезпечення
виконання зобов'язань боржника перед
Іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк»
передавала в іпотеку нерухоме майно -
квартиру під номером двісті двадцять
восьмим, що розташована в АДРЕСА_2
загальною площею 148, 9 кв. м. житловою
площею 89,5 кв. м.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12.08.2013 року (справа
№522/19389/13-ц), наданим суду позивачем в
обґрунтування позовних вимог
встановлено, що позивач ОСОБА_1 дійсно
проживає в АДРЕСА_2 в квартирі,
власником якої є ОСОБА_2 та, яка в свою
чергу є предметом спору.

Також згідно цього рішення
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом
вели спільне господарство, купували
речі побутового вжитку, робили дорогий
ремонт у спільному житлі.

Окрім цього, позивач та його
представник в судовому засіданні
пояснили, що він разом із відповідачкою
ОСОБА_2 купували спільну квартиру,
позивач здебільш за свої кошти вклав в
цю квартиру, зокрема, робив в ній
дорогий ремонт.

Реєструвати шлюб йому та відповідачці
було не потрібно.

Представник відповідача ОСОБА_2 позов
не визнав, однак пояснив, що дійсно
відповідачка ОСОБА_2 проживає з
позивачем ОСОБА_1 однією сімєю з 2005 року
у спірній квартирі. Заявлений
позивачем факт в частині несення ним
значних витрат на придбання спірного
житла та ведення спільного
господарства сторона відповідача не
заперечувала.

Представник відповідачки ОСОБА_2 в
судовому засіданні також пояснив, що
при укладанні ОСОБА_2 договору іпотеки,
відповідаючи на запитання банку чи
перебуває вона у зареєстрованому
шлюбі, зазначила, що у зареєстрованому
шлюбі ні з ким не перебуває. Іншу
інформацію вона не вважала за потрібне
говорити чи відображати в будь-яких
документах, а банк цього не вимагав.

Інших заперечень і спростувань
положень позовної заяви сторона
відповідача ОСОБА_2 не надала.

Представник ПАТ «УкрСиббанк»
обставини наявності фактів проживання
позивача ОСОБА_1 та відповідачки
ОСОБА_2, придбання спірного житла та
ведення спільного господарства не
спростував.

Судом встановлено, що в 2013 році ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про поділ майна, вимагаючи визнати, що
квартира АДРЕСА_2, є обєктом їх спільної
сумісної власності, та про поділ цієї
квартири шляхом визначення за ним
права власності на ? частину цієї
квартири.

За фактом розгляду цивільної справи
№522/22814/13-ц між сторонами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 була укладена мирова угода, яка
була затверджена Приморським районним
судом 23.09.2013 року.

Відповідно до положень зазначеної
Ухвали Приморського районного суду м.
Одеси на майно, зазначене в позовній
заяві, а саме на квартиру, яка
розташована за адресою АДРЕСА_2
встановлюється режим спільного
сумісного майна з моменту його
придбання відповідно до положень ст. 74
та 60 Сімейного кодексу України.

Відповідно до положень зазначеної
мирової угоди, за ОСОБА_1 визнається
право власності на спірну квартиру
площею 148, 9 кв. м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2

Тобто, як вбачається з матеріалів
справи на сьогодні власником спірного
майна (не частини) є інша особа, ніж
встановлена в оспорюваному договорі
іпотеки.

Всі сторони справи пояснили суду, що їм
відомо про зазначені Ухвалу
Приморського районного суду м. Одеси
від 23.09.2013 року і Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12.08.2013 року
та вони знайомі з положеннями цих
документів.

На момент ухвалення судового рішення
зазначені вище судові рішення
Приморського районного суду м. Одеси по
іншим цивільним справам позивачем
ОСОБА_1, відповідачкою ОСОБА_2 та ПАТ
«УкрСиббанк» не переглядались, не
оскаржувались і є чинним на сьогодні, а
тому відповідно до ст. 14 ЦПК України є
обов'язковими до виконання та
застосування.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом, правовідносини
щодо проживання позивачем і
відповідачкою ОСОБА_2 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу виникли після
набрання чинності Сімейним кодексом
України.

З положень та змісту, викладеному в
Постанові Верховного суду України від
25.12.2013 року (справа №6-135цс13) вбачається,
що з набранням з 01.01.2004 року чинності
новим Сімейним кодексом України, суд
має право встановлювати факт
проживання однією сім'єю між особами,
які проживають однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а обов'язкового
встановлення факту придбання
сторонами майна внаслідок спільної
праці, ведення спільного господарства,
побуту та бюджету як було до набрання
чинності Сімейним кодексом України з 01
січня 2004 року не вимагається.

Відповідно до положень Постанови
Верховного суду України від 20.02.2012 року
(справа №6-97цс11), якими звертається
увага судів на правильне застосування
судами положень щодо правильного
врахування факту проживання осіб
однією сім'єю без реєстрації шлюбу при
вирішенні майнових спорів зазначено,
що згідно із ст. 74 СК України якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 цього
Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України
слід виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких,
що перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

З цих мотивів суд при розгляді справи
повинен встановити період спільного
мешкання однією сім'єю, протягом якого
було набуто спірне майно і чи можна за
таких обставин застосовувати норми
статті 74 СК України при розгляді спору,
в даному випадку спору про захист права
власності особи, яка не брала участь в
укладенні угоди, яка обмежує його права
як власника.

Такі самі положення щодо правильного
застосування цих норм містяться і у
відповідних Висновках Верховного Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави,передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України,за IІ півріччя 2012 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності.

За положеннями та змістом цієї норми
майно повинно бути набуте особами, які
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі за
час спільного проживання, тобто у
випадку позивача і відповідачки ОСОБА_2
- з 2005 року по сьогодні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 СК
України, на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8
Сімейного Кодексу.

Тобто, ці положення поширюються на
осіб, які живуть однією сім'єю, якщо цей
факт доведений належним чином також, як
і на спільну сумісну власність
подружжя, в тому числі і в частині умов
за якими було придбано майно та періоду
придбання цього майна.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 65 СК України,
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

За таких підстав позивач може
ініціювати питання про захист його
порушенного права з урахуванням
положень ст. 65 Сімейного кодексу
України і це право повинно
презюмуватись.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 «Про заставу»,
майно, що перебуває у спільній
власності, може бути передано в заставу
тільки за згодою всіх співвласників.

Така норма міститься і в ст. 578 ЦК
України.

При ухваленні судового рішення суд
застосовує практику Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, викладену у відповідних
постановах та роз'ясненнях.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
ВССУ №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», положення статті 65
Сімейного кодексу України (далі - СК)
щодо порядку розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя.

Після затвердження судом
вищенаведеної мирової угоди, позивач
ОСОБА_1 звернувся до державної
реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області
для реєстрації свого речового права,
про що надав суду копію реєстраційної
картки про прийняття документів на
реєстрацію права власності.

Однак, за наявності заборони на
відчуження майна в рамках укладеного
договору іпотеки зареєструвати право
власності, яке виникло з набуттям
Ухвали суду про затвердження мирової
угоди законної сили без письмового
дозволу банку неможливо.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Зі змісту письмового відзиву
відповідача ПАТ «УкрСиббанк»
вбачається, що банк заперечує проти
позову в частині застосування
позивачем статей 65 та 74 Сімейного
кодексу України, які регулюють питання
спільної власності осіб, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі та
відповідальності одного з такого
подружжя у разі не отримання письмової
згоди від другого при вчиненні угод,
які підлягають, зокрема нотаріальному
посвідченню.

Стосовно законності іншої підстави,
зазначеній в позові в частині захисту
позивачем свого права власності як
нового власника майна, в тому числі
права законно зареєструвати своє
речове право внаслідок укладення
оспорюваної угоди, відповідачі в своїх
поясненнях та запереченнях
визначитися не змогли.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

На сьогодні власник майна без
внутрішньої волі та відповідної на це
згоди не може бути обмеженим у
здійсненні ним свого права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За таких обставин права власності
позивача як власника майна підлягають
захисту, а позов є обґрунтованим та
таким, що підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розгляд заяви
ПАТ «УкрСиббанк» про накладення
арешту, суд виходить з наступного.

Діючим цивільним процесуальним
законодавством України у якості
забезпечення позову не передбачена
процедура накладення арешту таким
чином, як викладено у заяві відповідача
ПАТ «УкрСиббанк».

Також, позивач ОСОБА_1 не був і не є
стороною будь-яких зобов'язань між ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2, що і
встановлено в ході розгляду справи.

За таких обставин суд не має права
обмежувати законні права позивача як
власника майна таким способом. А тому
подібна заява не підлягає задоволенню,
а наслідки її розгляду не потребують
винесення окремого процесуального
документу.

Суд розглядає справу в межах позовних
вимог.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст.
74, ч. ч. 2, 3 ст. 65, ст. 60 СК України, ч. 1 ст.
316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319, ст. 391, ст. 578 ЦК
України, п. 25 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 30.03.2012 №5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
ст. ст. 50, 212, 213, 214, 215, 216 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства ПАТ
«УкрСиббанк», ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати договір іпотеки від 28.11.2007 р.,
укладений між Акціонерним комерційним
інноваційним банком «УкрСиббанк»,
правонаступником прав та обов'язків
якого на сьогодні є Публічне
акціонерне товариство ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі під № 5876 -
недійсним.

Зняти заборону на відчуження квартири
за адресою: АДРЕСА_2 накладену
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
при посвідченні договору іпотеки та
зареєстровану в єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна за №611573.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
протягом 10 днів з дня його проголошення
шляхом подання апеляційної скарги
через суд першої інстанції.

Суддя:
19.02.2014