Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої по договору діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2014 року в справі за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи де третьою особою є : ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору припиненим, зобовязання вчинити певні дії, та виключення запису із реєстрів обтяжень і заборон, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року, ТзОВ Кредитні ініціативи звернулось в суд із вище вказаним позовом. При цьому, посилалось на те, що 17.12.2012 року було укладено з ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк Договір відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року, який було укладено з ОСОБА_1. Та 17.12.2012 року було укладено також із ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк Договір про передачу прав за договором забезпечення, а саме Іпотечним договором № 68/23-2008 від 27.03.2008 року, який було укладено з ОСОБА_1. Станом на 26.09.2013 року через неналежне виконання ОСОБА_1 у повному обсязі взятих на себе обовязків за кредитним договором, утворилась заборгованість по сплаті кредитних коштів на загальну суму 112458,67 доларів США, що по курсу НБУ становить 898882,15 гривні. У звязку із чим у ТзОВ Кредитні ініціативи виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки ОСОБА_1 не виконує свого основного зобовязання. Виходячи з наведених обставин, ТзОВ Кредитні ініціативи і просило задовольнити позовні вимоги.

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зустрічним позовом, та при цьому посилалась на те, що Іпотечний договір № 68/23-2008 від 27.03.2008 року є недійсним та неукладеним. Оскільки між сторонами не виникло зобовязань за договором про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року. А тому, таке не може бути забезпечено іпотекою. Іпотека є похідною від основного зобовязання, а звідси є дійсною до припинення основного зобовязання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Тому, дія іпотечного договору є припиненою. Через припинення іпотеки, нотаріус, який накладав заборону на відчуження нерухомого майна і знімає таку заборону. Наведені обставини є підставою для задоволення зустрічного позову.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2014 року задоволено вимоги первісного позову та відхилено вимоги зустрічного позову.

ОСОБА_1 від імені якої по договору діє адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду, у якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про відхилення вимог первісного позову та задоволення вимог зустрічного позову. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено вимоги норм процесуального законодавства та неправильно застосовано норми матеріального права.

У судове засідання апеляційної інстанції, сторони не зявились, але про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Окрім представника ОСОБА_2, заяв про відкладення розгляду справи іншими сторонами, суду не подано. Наведені представником ОСОБА_2 причини для відкладення розгляду справи, колегія суддів не вважає поважними і такі не підтверджені належними доказами. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону в цілому ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимоги первісного позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи первісний позов та відхиляючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є новим кредитором у порядку відступлення права вимоги, а тому набув право на звернення стягнення на предмет іпотеки. А позовні вимоги за зустрічним позовом є необґрунтованими, так-як не підтверджені належними доказами.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи, та вимогам норм матеріального права в частині вимог за первісним позовом.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 513 ЦК України між ТзОВ Кредитні ініціативи та ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк було 17.12.2012 року укладено Договір відступлення прав вимоги за кредитним договором № 28/8-08 від 20.03.2008 року, який було укладено з ОСОБА_1, та Договір про передачу прав за договорами забезпечення по іпотечному договору № 68/23-2008 від 27.03.2008 року, який укладено з ОСОБА_1.

На підставі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі й на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

На підтвердження переходу прав за кредитним договором зі змінами й доповненнями та іпотечними договорами від ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк до ТзОВ Кредитні ініціативи, останнім надано засвідчену копію Договору відступлення прав вимоги й Договір про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, а.с. 25-45, 47-53. Надано також витяг із Додатку № 1 до Договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року та витяг із Додатку № 1 до Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, а.с. 46, 54.

Таким чином, ТзОВ Кредитні ініціативи надало відповідні докази, які стосуються безпосередньо ОСОБА_1, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 64 ЦПК України та є свідченням того, що до ТзОВ Кредитні ініціативи перейшли всі права первісного кредитора стосовно обовязків ОСОБА_1.

Відповідно до вимог підпунктів 5.2.1. і 5.2.3. Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року ОСОБА_1 зобовязалась погашати заборгованість по кредиту та процентах перед Банком відповідно до розробленого графіку погашення. Своєчасно сплачувати кредит, проценти за користування кредитом, суми неустойки в порядку передбаченому цим Договором, а.с. 8.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитом, станом на 26.09.2013 року загальна заборгованість за ОСОБА_1 по іпотечному кредиту № 28/8-08 від 20.03.2008 року значиться в розмірі 112458,67 доларів США, що по курсу НБУ на 26.09.2013 року становить 898882,15 гривні, а.с. 21.

У звязку з виниклою заборгованістю по кредитному договору, позивачем було надіслано відповідачці Повідомлення про усунення порушень і Вимога про добровільне виселення. Даним повідомленням кредитор попередив боржника, що в разі непогашення заборгованості, яка виникла станом на 28.02.2013 року протягом 30 днів то розпочне звернення стягнення на предмет іпотеки, а.с. 22, 23-24.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 не виконує в належний спосіб узятих на себе зобовязань за кредитним договором. Тоді як, згідно положень статей 526, 527 і 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.

Так ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Така ж вимога міститься і в підпункті 3.1.5., пункті 5.1. Іпотечного договору № 68/23-2008 від 27.03.2008 року, а.с. 15 (на звороті), 16. А тому, ТзОВ Кредитні ініціативи як новий іпотекодержатель і звернулось з позовом до ОСОБА_1 як іпотекодавця, виходячи з вимог Договорів та норм матеріального права.

Таким чином, ТзОВ Кредитні ініціативи як новий іпотекодержатель довело своє право на звернення стягнення на предмети іпотеки належними та допустимими доказами, яке ґрунтується на вимогах норм чинного законодавства.

Проте, правові наслідки встановлені Договором про іпотечний кредит, Іпотечним договором і ЗУ Про іпотеку у разі невиконання боржником узятих на себе зобовязань за кредитним договором у частині скористання кредитором своїм правом на звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути тимчасово задоволеними. Оскільки на час розгляду спірних правовідносин набрав, чинності (07.06.2014р.) ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року. Який у відповідності до вимог ч. 2 ст. 5 ЦК України скасовує цивільну відповідальність особи, а тому має зворотну дію в часі та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За змістом підпункту 1 п. 1 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 ЗУ Про заставу та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 ЗУ Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя, або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що в позичальника, або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно Іпотечного договору від 27.03.2008 року укладеного в забезпечення виконання основного зобовязання, предметом іпотеки є квартира № 6 в житловому будинку № 37 по вул. Грушевського в м. Ужгород, Закарпатської області, загальною площею 55,10 кв.м. в якій проживає іпотекодавець, а.с. 15-17.

Таким чином, не можуть бути задоволеними вимоги ТзОВ Кредитні ініціативи по зверненню стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог за основним зобовязанням, оскількиАДРЕСА_1 в житловому будинку № 37 по вул. Грушевського в м. Ужгород, Закарпатської області виступає як забезпечення зобовязань ОСОБА_1 за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; яка використовується іпотекодавцем як місце свого постійного проживання, та загальна площа квартири не перевищує 140 кв.м..

Як зазначено в п. 3 Закону, такий набирає чинності із дня його опублікування та втрачає чинність із дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Із цього слідує, що даний Закон має тимчасовий характер, який не скасовує взагалі право кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки, тобто, право на судовий захист, а тільки призупиняє використання такого права кредитором до законодавчого врегулювання питань особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті.

А як передбачено п. 4 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Встановивши дані фактичні обставини, суд першої інстанції не вправі був задовольняти первісний позов при дії Мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, що призвело до невиконання судом імперативної норми Закону та ухвалення в звязку із цим неправосудного рішення.

У цій частині вимог, апеляційна скарга знайшла своє доведення, а тому підлягає задоволенню. Проте інші доводи скарги є безпідставними і не підлягають задоволенню.

В обґрунтування доводів скарги, апелянт посилається на обставини встановлені рішенням Перечинського райсуду від 30.04.2013 року та рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 року з приводу не укладення Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року. Проте дані судові рішення не мають правового значення з приводу заявлених позовних вимог. Це стверджується тим, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 27.05.2014 року скасовано рішення Перечинського райсуду від 30.04.2013 року та в задоволенні позову, відмовлено. А рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.12.2013 року також відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову про визнання недійсним Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року. А згадування скасованого рішення Перечинського райсуду від 30.04.2013 року зводилось до того, що предявлені ОСОБА_4 позовні вимоги не знайшли свого доведення.

Також, доводом скарги є обставина, яка полягає в тім, що при укладенні Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року з боку ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк не було ОСОБА_1 перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомлено в письмовій формі про умови кредитування. Але, даний довід не узгоджується з матеріалами справи та нормами матеріального права.

Як убачається з матеріалів справи, до Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року додано Додаток № 2 про Умови надання кредиту та розрахунок реальної вартості кредиту від 20.03.2008 року, а.с. 11-12.

Виходячи із припису абзацу 2 ч. 2 ст. 11 ЗУ Про захист прав споживачів у разі ненадання зазначеної інформації (п. 2 ч. 2 цієї статті) суб'єкт - господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так ч.ч. 1, 7 ст. 15 ЗУ Про захист прав споживачів передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого й компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). У разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір, і вимагати відшкодування завданих йому збитків. А п. 7 ч. 1 ст. 23 ЗУ Про захист прав споживачів передбачено, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за: 7) відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Зазначені норми вказують на те, що у разі ненадання споживачу інформації про умови кредитування, останній має право розірвати договір, і вимагати відшкодування завданих йому збитків або настає для кредитодавця відповідальність у виді штрафу. Із цього слід дійти висновку, що ненадання Позичальнику інформації про умови кредитування не є підставою для визнання Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року, недійсним чи неукладеним.

Також, невірним є посилання апелянта на норми ст. 638 ЦК України. Оскільки, дана норма не відносить ненадання Позикодавцем інформації Позичальнику про умови кредитування до істотних умов договору. Та й параграфи 1 Позика і 2 Кредит Глави 71 ЦК України також не відносять ненадання такої інформації до істотних умов договору. Слід також зазначити, що норма ст. 651 ЦК України передбачає, підстави для зміни або розірвання договору, і жодним чином не регулює підстави не укладення договору. Крім цього, слід зазначити, що отримавши кредитні кошти ОСОБА_1 погашала тіло кредиту та сплачувала відсотки за користування кредитними коштами, виходячи з розрахунку заборгованості, що свідчить про визнання нею виникнення цивільних прав та обовязків. А тому, Договір про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року є укладеним, так-як виконувався його сторонами. Підписання ОСОБА_1 заяви-анкети на отримання кредиту від 14.03.2008 року й самого Договору про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року є свідченням того, що остання ознайомлена з умовами кредитування й такі попередньо були їй повідомлені в письмовій формі (підпункт 7.6. п. 7 цього Договору), а.с. 9 (на звороті), 13-14 та вказує на прийняття нею пропозиції щодо укладення договору.

Не можна визнати підставним посилання апелянта на вимоги норм ЗУ Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати. Оскільки, цей Закон встановлює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном. А спірні правовідносини в даній справі не стосуються іпотечного кредитування, що виникає із приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами.

Оскільки, апелянтом не надано доказів того, що Договір про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року є неукладеним, а звідси, відсутні підстави стверджувати, що між сторонами не виникли зобовязання, які випливають із даного Договору. Таким чином, на підставі вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. А так-як за ОСОБА_1 значиться заборгованість по кредитним платежам у розмірі 112458,67 доларів США, то й відсутні підстави стверджувати, про припинення Іпотечного договору № 68/23-2008 від 27.03.2008 року в звязку із припиненням зобовязання (Договір про іпотечний кредит № 28/8-08 від 20.03.2008 року), забезпеченого іпотекою (п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України).

Стосовно тверджень про ненадання Банком доказів переходу прав вимоги до нового кредитора, колегія суддів виходить із такого. Так у випадку неповідомлення письмово апелянта про зміну кредитора в зобовязанні, то новий кредитор у відповідності до припису ч. 2 ст. 516 ЦК України несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. Та як передбачено ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні.

Наведене вказує на те, що в разі неповідомлення апелянта про заміну кредитора в зобовязанні й ненадання йому доказів про це, останній повинен виконувати належним чином своє зобовязання тоді перед первісним кредитором. А в разі настання несприятливих наслідків для нового кредитора то такі за цих обставин несе останній, а не апелянт. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 після укладення позивачем і Банком Договору відступлення прав вимоги й Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012 року, сплачувала кредитні кошти в користь попереднього кредитора. Дана обставина свідчить про те, що ОСОБА_1 не погашала кредитні кошти, як новому кредитору, так і попередньому кредитору, що свідчить про ухилення нею від виконання своїх обовязків за договором.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим у частині задоволення вимог за первісним позовом, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні такої позовної вимог. За цих обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ТзОВ Кредитні ініціативи сума 122 гривні у відшкодування судового збору, а.с. 123.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якої по договору діє адвокат ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2014 року в частині задоволеної позовної вимоги за первісним позовом скасувати, ухваливши нове рішення.

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи на користь ОСОБА_1 122 гривні у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________