У х в а л а

27 січня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є.,
Черненко В.А.,

розглянувши заяву ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, закритого акціонерного
товариства фірма «Меблі», про визнання
договору купівлі-продажу недійсним,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2004 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 10 грудня 1998 року закрите
акціонерне товариство «Фірма «Меблі»
(далі - ЗАТ «Фірма «Меблі») в особі її
президента, Рибалка Ю.Б., що діяв на
підставі Статуту, продало йому
нерухоме майно фірми, а саме нежитлові
приміщення першого поверху АДРЕСА_1 зі
сплатою їх вартості до 10 грудня 2000 року.
28 грудня 2000 року фірма в особі Рибалка
Ю.Б. повторно продала спірні приміщення
ОСОБА_5, а останній подарував їх ОСОБА_9
Посилаючись на підстави, передбачені
статтею 57 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу нежитлових приміщень
1-го поверху АДРЕСА_1, укладений між ЗАТ
«Фірма «Меблі» в особі голови Рибалка
Ю.Б. та ОСОБА_5, посвідчений 28 грудня 2000
року державним нотаріусом Першої
Харківської державної нотаріальної
контори Мангушевою О.С. за реєстровим №
7-2242.

Доповнивши позовні вимоги, просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу, укладений між ЗАТ
«Фірма «Меблі» в особі голови Рибалка
Ю.Б. та ОСОБА_9, посвідчений 18 травня 2001
року державним нотаріусом Першої
Харківської державної нотаріальної
контори Заікіною Л.B. за реєстровим №
2-769 та зобов'язати КП «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
анулювати правовстановлюючі документи
на ім'я ОСОБА_9

Уточнивши позовні вимоги та
посилаючись на ч. 3 ст. 145 ЦК УPCP в
редакції 1963 року, ОСОБА_3 просив визнати
за ним право власності на нежитлові
приміщення 1-го поверху АДРЕСА_1;
витребувати з незаконного володіння
ОСОБА_9 вказане майно; скасувати
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_9 та поновити державну реєстрацію
права власності на ці приміщення за
ним.

У квітні 2004 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із указаним зустрічним позовом,
посилаючись на те, що оспорюваний
договір укладений без наміру створення
юридичних наслідків. Крім того, договір
не відповідає вимогам закону, оскільки
ОСОБА_3 не сплатив суму в розмірі 14 400
грн протягом двох років з моменту
підписання договору та не здійснив дій
щодо вступу в право власності.

Посилаючись на ст. ст. 48, 58, 59 ЦК УРСР (в
редакції 1963 року), просив визнати
недійсним договір купівлі-продажу
спірних нежитлових приміщень,
укладений між ЗАТ «Фірма «Меблі» в
особі голови Рибалка Ю.Б. та
ОСОБА_3, посвідчений 10 грудня 1998 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
за реєстровим № 843.

Ухвалою Київського районного суду м.
Харкова від 4 лютого 2005 року позовна
заява ОСОБА_3 залишена без розгляду.

Рішенням Київського
районного суду м. Харкова від 4 лютого
2005 року позов ОСОБА_5 задоволено.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу нежилого приміщення,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 10
грудня 1998 року, укладений між ЗАТ
«Фірма «Меблі» та ОСОБА_3

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 6 вересня 2011 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
провадження у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ЗАТ «Фірма «Меблі»
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 10 грудня 1998 року,
закрито з тих підстав, що на день
звернення до суду із зустрічним
позовом ОСОБА_5 не був власником
спірних нежитлових приміщень, 4 жовтня
2005 року він помер, ухвалою
Господарського суду Харківської
області від 30 серпня 2002 року
ліквідовано ЗАТ «Меблі»,
спірні правовідносини не допускають
правонаступництво.

Ухвалу Київського районного суду м.
Харкова від 4 лютого 2005 року про
залишення позовної заяви ОСОБА_3 без
розгляду скасовано і направлено справу
для продовження розгляду до суду
першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 січня 2012 року
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 6 вересня 2011 року в частині
закриття провадження у справі
скасовано, справу направлено для
продовження розгляду до апеляційного
суду з тих підстав, що спір, який виник,
є спором про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення, має характер майнового, а
тому правовідносини, що виникли,
допускають правонаступництво.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 13 серпня 2012 року рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 4 лютого 2005 року залишено без змін.

Не погодившись із вказаними судовими
рішеннями, ОСОБА_3 оскаржив їх в
касаційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 вересня 2012
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження на дані судові
рішення.

Ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 лютого 2013 року ухвалу
апеляційного суду від 13 серпня 2012 року
скасовано, справу направлено на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 26 червня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про відмову
у задоволенні позову.

Ухвалою колегії суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 9 жовтня 2013 року рішення
апеляційного суду Харківської області
від 26 червня 203 року скасовано, рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 4 лютого 2005 року залишено в силі.

У листопаді 2013 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року
з підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме
ст. ст. 47, 48, 128, 224, 227 ЦК УРСР, що потягло,
на думку заявника, ухвалення різних за
змістом рішень у подібних
правовідносинах.

Згідно зі ст. 355 ЦПК України заява про
перегляд судових рішень у цивільних
справах може бути подана виключно з
підстав: неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах; встановлення
міжнародною судовою установою,
юрисдикція якої визнана Україною,
порушення Україною міжнародних
зобов'язань при вирішенні справи судом.

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 21
серпня 2013 року, від 24 лютого 2010 року,
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 липня 2012 року,
від 17 січня 2011 року, постанову Вищого
господарського суду України від
15 листопада 2011 року та ухвалу
Верховного Суду України від 16 травня
2007 року.

Із доданих до заяви рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 липня 2012 року, постанови
Вищого господарського суду України від
15 листопада 2011 року та ухвали
Верховного суду України від 16 травня 2007
року випливає різне визначення
предмета регулювання правових норм,
різні підстави та зміст позовних вимог
й різні фактичні обставини у
порівнянні з судовим рішенням, яке
оскаржується.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 11 від 30 вересня 2011 року
«Про судову практику застосування
статей 353-360 Цивільного процесуального
кодексу України» постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі й
застосування норм матеріального права
для вирішення спору по суті, тому
відповідні ухвали не можуть бути
предметом перегляду в порядку,
передбаченому гл. 3 роз. 5 ЦПК, і на них не
може здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК.

Наданими ухвалами Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 лютого 2010 року, від 21 серпня
2013 року та від 17 січня 2011 року спір не
вирішено по суті, оскільки в указаних
судових рішеннях справи направлені на
новий судовий розгляд, тому на них не
може здійснюватися посилання на
підтвердження підстави, встановленої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України.

Оскільки наведені заявником доводи не
містять ознак, які згідно з вимогами
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України є підставами
для перегляду судових рішень, то у
допуску справи до провадження слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, закритого
акціонерного товариства фірма «Меблі»,
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним за заявою ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 9 жовтня 2013 року
до провадження Верховного Суду України
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко