Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"05" листопада 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку, в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду, просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняти з реєстрації ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, яка набута у власність в процесі приватизації. В 2001 році, за згодою позивача, в квартирі була зареєстрована відповідач ОСОБА_2, рідна сестра позивача, яка вселилась до квартири та проживала постійно протягом року. Однак, в 2002 році відповідач пішла з дому, забравши свої особисті речі, з цього часу до квартири не навідувалась, наміру проживати в квартирі не має, хоча зі свого боку позивач не чинив перешкоди відповідачу в користуванні квартирою. Зважаючи на те, що відповідач зареєстрована за адресою даної квартири, тому нарахування за житлово-комунальні послуги проводиться з урахуванням відповідача, при цьому всі обов'язки по утриманню житла вимушений нести позивач, як власник житла, оскільки відповідач не сплачує за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат на утримання житла, тому позивач вимушений звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред'явлення позову про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 та зняття її з реєстраційного обліку, що є предметом позову.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась.

Уповноважений представник відповідача - Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, третя особа подала до суду письмове клопотання про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника, яке залучено до матеріалів справи.

На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення позивача, свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло, яке видане Дніпровською районною у міст Києві державною адміністрацією 13 квітня 2000 року. (а.с.5)

3гідно довідки Житлової ремонтно - експлуатаційної організації № 408 (форма №3) за №839 від 18 червня 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ( з 01.09.1992 року); ОСОБА_5, 2004 року народження, ( з 14.02.2006 року); ОСОБА_6, 2008 року народження, (з 09.09.2008 року), ОСОБА_2, 1985 року народження, ( з 06 березня 2001 року). (а.с.4)

3гідно ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вислухавши пояснення позивача, суд вважає доведеним той факт, що відповідач ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_1, особисті речі відповідача у зазначеній квартирі відсутні, наміру проживати в спірній квартирі відповідач не має, за комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житла, ці обставини підтверджуються Актами від 26 березня 2014 року, 26 червня 2013 року, 25 вересня 2013 року, 27 грудня 2013 року, які складено працівниками ЖРЕО №408, в присутності мешканців з квартир за АДРЕСА_4 ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, які засвідчили факт відсутності відповідача та її особистих речей у вищезазначеній квартирі. (а.с.6-9)

Будучи допитаним в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_4, пояснила, що особисто знайома з сім'єю позивача ОСОБА_1, оскільки тривалий час проживає в АДРЕСА_3, підтвердила, що відповідач, рідна сестра позивача, в квартирі не проживає, її місце проживання невідоме, на прохання позивача свідок була запрошена до ЖРЕО №408 для підписання Актів про не проживання відповідача в квартирі, тому достовірно знаючи про те, що відповідач не проживає в квартирі, вона підписала акти про не проживання відповідача, ці обставини підтверджує як свідок в судовому засіданні.

Аналогічні покази надала свідок ОСОБА_3, яка проживає в АДРЕСА_2, особисто підписувала акти про не проживання відповідача, факт не проживання відповідача протягом тривалого часу в квартирі свідок підтвердила в судовому засіданні.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень їх прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача такою, що втратила користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, підлягає задоволенню в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до положень частини першої ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Виходячи з предмету позову, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено окремо позовні вимоги до відповідача ОСОБА_2 щодо зняття з реєстрації ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, однак суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки відповідно до положень ч.4 ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони, що зумовлює покладення вимог зобов'язального характеру лише на сторін процесу, тобто позивача та відповідача у цивільному процесі, в той же час вирішення питання про зняття фізичної особи з реєстраційного обліку відноситься до виключеної компетенції державного органу міграційної служби з дотримання вимог Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", що є окремими предметом доказування, тому позивачем визначено неналежний спосіб захисту порушених прав, який підлягає відновленню у спосіб та порядку, передбаченому ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення, суд визнає ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 64, 65, 156 Житлового кодексу України, ст.ст.383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління в місті Києві Державної міграційної служби України про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, та зняття з реєстраційного обліку, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

С у д д я