Дата документу 22.12.2014
Справа № 334/9608/13-ц
Провадження № 2/334/323/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Єфремовій Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення, вселення та стягнення моральної шкоди

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дитини ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, та вселення у квартиру та стягнення моральної шкоди. Згодом, до позову було залучено в якості відповідача ОСОБА_4, після чого, позивач уточнив свої позовні вимоги та просив суд усунути йому перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1, вселити позивача ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4 передати позивачу ОСОБА_1 комплект ключів від вхідних дверей та не обмежувати ОСОБА_1 вільний доступ до квартири АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10000 гривень.

В ході судового розгляду представник позивача, який діє за дорученням від ОСОБА_1 доводив суду, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 . Його право власності зареєстровано в ОП ЗМБТІ, запис № 35746. Спірну квартиру він придбав для власного проживання.

30.12.2003 року він уклав шлюб з ОСОБА_4, який був розірваний 22.07.2013року.

Відповідачі по справі : ОСОБА_2 - син його колишньої дружини ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вселилися у його квартиру АДРЕСА_1 та стали там проживати без будь якої згоди на те власника.

На всі неодноразові вимоги позивача про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 відповідачі не реагують. 28.08.2013року, позивач прийшов до своєї квартири з наміром вселитися в неї, але відповідачі його в квартиру не впустили, після чого, вони змінили замки, тому потрапити до дому він не має можливості.

На даний час, позивач має намір користуватися вказаною квартирою, але він не має такої можливості, оскільки відповідачі безпідставно заволоділи його квартирою і не бажають повернути її у добровільному порядку.

В спірній квартирі ніхто не зареєстрований, а фактично мешкають відповідачі, вони незаконно користуються комунальними послугами, по комунальним платежам маються великі борги, все це спричиняє матеріальні збитки позивачу, як власнику даної квартири.

Крім того. Представник позивача наполягав, що право на проживання у спірній квартирі не придбав ніхто, ні колишня дружина ОСОБА_1, з якою він мешкав за іншою адресою, тим більше її син та його дружина, які ніколи не були членами родини позивача.

Вважаючи, що проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без відома позивача у належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 створює для нього перешкоди у користуванні, володінні і розпорядженні нею, що суперечить вимогам ЦК України.

Також, представник позивача зазначив, що внаслідок протиправних дій відповідачів він морально страждає. Із-за протиправних дій відповідачів він змушений звертатися до правоохоронних органів, суду, витрачати свій час щоб захистити свої права. В наслідок постійної великої нервової напруги від дій відповідачів позивач отримав інсульт головного мозку, на нервовій появі, у нього погіршився зір.

Він вважає, що такі протиправні дії відповідачів заподіяли йому моральну шкоду, яку позивач оцінює у 10000 гривень та вважаю, що з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_5 має бути стягнуто по 3500грн. з кожного, а з відповідачки ОСОБА_4 повинно бути стягнуто 3000грн..

На підставі вищевикладеного представник позивача просив суд задовольнити уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 17.09.2014 року у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 проти позову заперечував у повному обсязі. У судовому засіданні він пояснив, що дійсно вселився в спірну квартиру зі згоди позивача та його матері ОСОБА_4, яка на той час була дружиною позивача та мала право на вселення в дану квартиру. Він вважає, що його мати - ОСОБА_4 є співвласницею даної квартири, тому він проживає там зі своєю сім'єю на законних підставах.

Відповідачка ОСОБА_5 надала суду копію свідоцтва про шлюб та пояснила, що 03.10.2014 року, вона уклала шлюб з ОСОБА_2 та змінила своє прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_2. Також, відповідачка пояснила, що позов ОСОБА_1 є безпідставним, оскільки вони проживають разом з його колишньою дружиною ОСОБА_4, яка є співвласницею даної спірної квартири. За користування комунальними послугами вони сплачують необхідні платежі, але не повному обсязі, оскільки у них скрутне матеріальне становище. Крім того, у них у 2010 році народилася дитина, яка також проживає у даній квартирі, тому наміру на виселення у них не має.

Відповідачка ОСОБА_4 також заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та пояснювала суду, що вона дійсно вселила в спірну квартиру свого сина з сім'єю, оскільки також має право на цю квартиру. Проти вселення позивача заперечувала, оскільки вважає, що він не має право проживати в ній.

Проти задоволення вимог щодо відшкодування моральної шкоди відповідачі заперечували у повному обсязі, оскільки дані вимоги не були підтверджені в суді.

Представник відповідачів також заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Просив суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог.

Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району надав суду письмовий висновок щодо вирішення спору про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні жилим приміщенням в якому проживає малолітня дитина відповідно до якого орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Ленінському району рекомендує сторонам по справі самостійно узгодити питання щодо можливих варіантів подальшого користування спірною квартирою.

Розглянувши матеріали справи вислухав пояснення, дослідивши надані суду письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав:

3гідно із ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Згідно ст. 67 Сімейного кодексу України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

З наданих суду доказів вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_7, реєстровий № 1793. 23.11.2004 року. Його право власності зареєстровано в ОП ЗМБТІ, запис № 35746.

Дійсно, 30.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений шлюб, який був зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану. А 22.07.2013 року даний шлюб був розірваний за рішенням Ленінського районного суду.

В ході судового розгляду з'ясовано, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не було укладено договору користування житлом та не вирішувалося в судовому порядку питання про право власності на частину спірної квартири, яка була набута під час їх спільного проживання в шлюбі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в обґрунтування своїх заперечень, вважають, що вони вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї співвласника та набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням.

Однак, з такими ствердженнями погодиться не можна, оскільки вони не має відношення до даного спору.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самовільно, без достатніх правових підстав, у порушення встановленого законом порядку зайняв жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1, що свідчить про відсутність у них права на проживання у спірній квартирі. .

На підставі вищевикладених обставин, які безперечно свідчать про відсутність у відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права на проживання у спірній квартирі, а звідси позовні вимоги в часті усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 та вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 із зобов'язанням передати ОСОБА_1 комплект ключів від вхідних дверей та не обмежувати йому вільного доступу до квартири АДРЕСА_1 є обгрунованими та такими що підлягають задоволенню..

Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової)шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо).Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, при цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Необхідно зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, та з чого він при цьому виходить.

Приймаючи до уваги положення наведених вище розяснень та співвідношуючи їх з встановленими в судовому засіданні фактами, суд вважає, що моральна шкода не обґрунтована, доказів спричинення відповідачами моральної шкоди позивачам не надано, тобто відсутні документи, квитанції, чеки, або інша документація, підтверджуюча звернення позивачів до лікарні за медичною допомогою, щодо стану здоровя відносно саме даних фактів.

Позивач не надав суду доказів, у чому полягає моральна шкода. Позивач не навів суду мотивів спричинення шкоди винними діями особи, причинного зв'язку між шкодою та протиправним діянням заподіювачів та зазначили лише загальні вимоги закону. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Оскільки в судовому засіданні вина відповідача у завданні моральної шкоди не доведена, тому вимоги стосовно відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, ст. 15,16, 317,321, 386, 387, 391 ЦК України суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 передати ОСОБА_1 комплект ключів від вхідних дверей та не обмежувати ОСОБА_1 вільний доступ до квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.Ю.Козлова