Номер провадження № 22-ц/785/2408/14
Головуючий у першій інстанції Плавич
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права
власності в порядку спадкування за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання права власності в
порядку спадкування, за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання договору дійсним та визнання
права власності в порядку спадкування,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмету спора - Сьома
Одеська державна нотаріальна контора
за апеляційною ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 10.12. 2013 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про визнання права власності в
порядку спадкування, ОСОБА_3 подала
позов до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання
права власності в порядку спадкування,
ОСОБА_4 подав позов до ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
дійсним та визнання права власності в
порядку спадкування, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмету спора - Сьома Одеська
державна нотаріальна контора.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторони
вказували, що ОСОБА_7 був власником
певного майна, спадщина до якого
відкрилась після його смерті.

ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є спадкоємцями
першої черги померлого ОСОБА_7 та
позасудовим шляхом не дійшли згоди
щодо визначення загальної спадкової
маси та поділу майна, у зв'язку з чим
звернулись до суду з даними позовами.

ОСОБА_2 просила визнати за нею право
власності на 1/4 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1 та 1/4 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_2.

ОСОБА_3, частково визнаючи первісні
вимоги, заявила зустрічні вимоги до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, згідно яких остаточно
просила суд визнати за нею право
власності по 2/3 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_2 та визнати квартиру
АДРЕСА_1 її особистою власністю.

ОСОБА_4 просив суд визнати дійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, визнати за ним право власності
на частину квартири АДРЕСА_1, частину
квартири АДРЕСА_2, дачний будинок та
частину земельної ділянки без
зазначення конкретних часток та
відомостей про розташування, адресу та
інших характеристик дачного будинку та
земельної ділянки.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 10.12. 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволені
частково.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної
власності на 1/6 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_2, загальною площею
67,2кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної
власності на 2/3 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_2, загальною площею
67,2кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної
власності на 1/6 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_2, загальною площею
67,2кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_2 право приватної
власності на 1/6 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1, загальною площею
45,5кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_3 право приватної
власності на 2/3 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1, загальною площею
45,5кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної
власності на 1/6 ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1, загальною площею
45,5кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відмовлено.

ОСОБА_3. не погодившись з зазначеним
рішенням суду в частині визнання за
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право приватної
власності по 1/6 ідеальної частки
квартири АДРЕСА_1, загальною площею
45,5кв.м. - в порядку спадкування за
законом після ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року та відмови в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання, що зазначена квартира
належить на праві приватної власності
ОСОБА_3 - подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в
оспорюваній частині в зв'язку з тим, що
воно постановлено в цій частині з
порушенням норм матеріального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи та незастосування закону
який підлягає застосуванню і ставиться
питання про ухвалення нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про визнання
права приватної власності по 1/6
ідеальної частки квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 45,5кв.м. - в порядку
спадкування за законом після ОСОБА_7,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
задовольнити позовні вимог ОСОБА_3 про
визнання, що зазначена квартира
належить на праві приватної власності
ОСОБА_3

В іншій частині рішення суду сторонами
не оскаржується і не є предметом
апеляційного розгляду, оскільки
апеляційна скарга подана на рішення
щодо частини вирішених вимог.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №12 від 24
жовтня 2008 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» - суд
апеляційної інстанції відповідно до
принципу диспозитивності не має права
робити висновків щодо неоскарженої
частини ні в мотивувальній, ні в
резолютивній частини судового рішення,
а в описовій частині повинен зазначити,
в якій частині вимог рішення не
оскаржується.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в частині яка оскаржується, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги,
суд першої інстанції посилався на те,
що згідно свідоцтва про право
власності на квартиру від 25 березня 1999
року, виданого Управлінням з питань
розподілу та реалізації житла
виконавчого комітету міської ради під
реєстровим №182/99 на підставі договору
№16/21 про будівництво житла від 26 жовтня
1998 року, додаткової угоди від 25 грудня
2012 року, акту прийняття-передачі
квартири від 22 березня 1999 року, -
власником квартири АДРЕСА_2, загальною
площею 67,2кв.м., є ОСОБА_7

Згідно договору-купівлі продажу від 30
грудня 1998 року, зареєстрованого на
Одеській універсальній біржі «Витязь»
під реєстровим №98-815М, власником
квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю серії
ЯИ-2907451 від 30 червня 2010 року, виданого
Єгорівською сільською радою
Роздільнянського району Одеської
області, зареєстрованого в Книзі
записів державних актів на право
приватної власності на землю за
№41, власником земельної ділянки,
площею 0,1200га, розташованої в масиві
«Христинівській», СОТ «Хаджибей»,
НОМЕР_1;НОМЕР_2 є ОСОБА_3

Право приватної власності осіб за
даними правовстановлюючими
документами належним чином
зареєстроване.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер.

На момент смерті ОСОБА_7 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, про що
свідчить свідоцтво про укладення шлюбу
серії НОМЕР_3, видане Відділом ЗАГС
Київського РВК міста Одеси від 13
листопада 1987 року, актовий запис №1424
від 13 листопада 1987 року.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК
України, спадкування здійснюється за
заповітом або за законом. Як наводить
ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті.

При цьому в силу ст. 1258 ЦК Україна,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Як регламентує ст. 1261 ЦК України, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є спадкоємцями
померлої ОСОБА_7 за законом першої
черги.

Квартира АДРЕСА_1 була набута у
власність ОСОБА_3 за відплатним
правочином від 30 грудня 1998 року, а
квартира АДРЕСА_2 була набута у
власність ОСОБА_7 згідно свідоцтва від
25 березня 1999 року, отриманого на
підставі відплатного правочину від 26
жовтня 1998 року, - в період перебування
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 в зареєстрованому
шлюбі.

В силу ст. 22 КпШС УРСР (в редакції, що
діяла на момент набуття квартири у
власність), майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 є
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя.

Відсутні передбачені законом підстави
для включення до загальної спадкової
маси земельної ділянки чи будь-якої її
ідеальної частки, оскільки до складу
спадщини входять лише права, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК
України). Так, відповідна земельна
ділянка була набута у власність ОСОБА_3
майже через три роки після смерті
ОСОБА_7 При розгляді справи суду також
не представлено жодних доказів, що б
підтверджували наявність у померлого
майнових прав на будь-який дачний
будинок.

В зв'язку з чим відсутні підстави
включення заявленої земельної ділянки
і дачного будинку до спадкової маси.

Відсутні підстави для задоволення
вимог ОСОБА_4 про визнання дійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, на підставі якого ОСОБА_3
набула право власності на дану
квартиру, враховуючи специфіку спірних
правовідносин, а також чинне на момент
виникнення спірних правовідносин
законодавство.

Згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцю, а покупець
зобов'язується прийняти майно та
сплатити за нього визначену грошову
суму. Згідно ст. 227 ЦК УРСР, договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (ст. 47 ЦК УРСР). ЦК
УРСР був прийнятий 18 липня 1963 року та
набув чинності з 01 січня 1964 року. На
момент набрання ним чинності до
об'єктів, на які громадяни СРСР, могли
мати право особистої власності
відносився тільки житловий будинок.
Квартири як об'єкт цивільного обігу
з'являються в ньому в зв'язку з
прийняттям Закону Української РСР «Про
власність» від 07 лютого 1991 року,
введений в дію з 15 квітня 1991 року (ст. 13)
як об'єкт індивідуальної власності.
Таким чином, ст. 227 ЦК УРСР не
регламентувала питання про форму
правочину щодо купівлі-продажу
квартири, а її застування до договорів
купівлі-продажу квартири мало характер
аналогії. При цьому, заповнюючи
прогалину в законодавстві, яка виникла
в зв'язку з розширенням об'єктів
індивідуальної власності та наступної
трансформації її в приватну власність,
ст. 15 Закону України «Про товарну
біржу» від 10 грудня 1991 року, яка була
чинна станом на 30 грудня 1998 року, тобто
на дату укладення правочину,
встановлювала, що угоди, зареєстровані
на біржі, не підлягають нотаріальному
посвідченню. При цьому законодавство
на момент укладення правочину не
пов'язувало виникнення права власності
з реєстрацію, а само право власності
було зареєстровано (тобто визнано
державою) як за ОСОБА_3, було відповідно
до чинних на той момент Правил
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб,
затверджених наказом №56 Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року, які передбачали в
якості правовстановлюючого документу
зареєстровані на біржі правочини.

Надаючи оцінку виниклим між сторонами
правовідносинам та надаючи їм правову
кваліфікацію суд першої інстанції
вважав, що Закон України «Про товарну
біржу» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, що випливають
з приводу членства у товарній біржі,
прийнятий пізніше ніж ЦК УРСР, а тому до
прийняття ЦК України та зміни
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій, укладання та
реєстрація на біржі угоди обумовлювала
виникнення права власності на майно.
Відповідно вирішуючи спір суд
керується правилами про переважне
застосування норм пізніше прийнятного
закону, а також правило про пріоритет
правозастосування спеціальної норми
над загальною, а також неможливості
погіршення стану особи у разі зміни
нормативно-правового регулювання в
спірних відносинах. Зазначені принципи
правозастосування, підтверджуються
рішенням Конституційного Суду України
у справі за конституційним зверненням
Національного банку України щодо
офіційного тлумачення положення
частини першої статті 58 Конституції
України (справа про зворотну дію в часі
законів та інших нормативно-правових
актів) № 1-7/99.

Відтак правочини, укладені на біржі
були дійсними, не підлягали
нотаріальному посвідченню, за ними
було правомірно набуто право
власності, а тому за умови відсутності
зустрічних вимог про визнання його
недійсним, потреби у визнанні
правочину дійсним не існує.

У зв'язку з відсутністю порушень
діючого законодавства під час
укладення договору купівлі-продажу та
його виконання, принципу
неприпустимості позбавлення права
власності, презумпції законності
правочинів, та відсутності позову про
визнання правочину недійсним, - у
констатації факту дійсності правочину
як способу захисту права потреби не
існує.

На підставі наведеного суд першої
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку, що після смерті ОСОБА_7
відкрилась спадщина до належного йому
майна у вигляді 1/2 квартири АДРЕСА_2, та
1/2 частки квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. При цьому, спадкоємець,
який постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї. Разом з
тим, незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Відповідно до матеріалів справи. факти
прийняття ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
спадщини після померлого ОСОБА_7
визнаються доведеними.

Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. При цьому, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Обсяг наведених обставин свідчить про
обґрунтованість визнання за ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права власності на
квартиру АДРЕСА_2 - в наступних частках:
за ОСОБА_3 - 1/2 + 1/6 = 2/3, за ОСОБА_2 та ОСОБА_4
- по 1/6 частці; а також на квартиру
АДРЕСА_1 - в наступних частках: за ОСОБА_3
- 1/2 + 1/6 = 2/3, за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - по 1/6
частці.

Колегія погоджується з зазначеним
висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що квартира
АДРЕСА_1 не може входити до складу
спадщини, оскільки договір
купівлі-продажу №89-815М посвідчений на
Одеській універсальній товарній біржу
«Вітязь» 30.12.1998 року не є
правовстановлюючим документом, при
укладенні договору купівлі-продажу
неповнолітня ОСОБА_6 не могла бути
членом біржі, порушені вимоги про йог
нотаріальне посвідчення, зазначений
договір є недійсним з часу його
укладення відповідно до положень ст.
ст. 48 ЦК УРСР є помилкові, оскільки
ОСОБА_3 та інші сторони у справі не
заявляли вимоги про визнання
зазначеного договору недійсним.

Зазначення в апеляційній скарзі, що
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 на Одеській універсальній
товарній біржу «Вітязь» 30.12.1998 року є
недійсним з часу йог укладення
відповідно до положень ст. ст. 48 ЦК УРСР
та ненадання судом першої інстанції
належних доказів того, що зазначена
квартира є особистою власністю ОСОБА_3
так як була придбана за особисті
грошові кошти ОСОБА_3, в зв'язку з чим в
силу положень ст. 24, 57 КЗпШ України, в
зв'язку з чим зазначена квартира
повинна бути визнана такою, що належить
на праві власності ОСОБА_3, в зв'язку з
чим зазначена квартира не є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
є взаємовиключними.

ОСОБА_3 як при розгляді справи в суді
першої інстанції так і до апеляційної
скарги не надала належних доказів того,
що квартира АДРЕСА_1 на Одеській
універсальній товарній біржу «Вітязь»
30.12.1998 року була придбана на кошти які
їй належали до реєстрації шлюбу з
ОСОБА_7

На підставі наведеного колегія вважає,
що суд першої інстанції при ухваленні
рішення порушень норм матеріального та
процесуального права не допустив, а
наведені в апеляційній скарзі доводи,
висновки суду першої інстанції не
спростовують.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.
Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 10.12. 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич