АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/919/14-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/2200/К/14 інстанції - Шумська О.В.
Категорія 23 (1) Доповідач - Савіна Г.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Остапенко В.О., Митрофанової Л.В.,

при секретарі - Петренко К.І.,

за участю - представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Степове», третя особа - Відділ Держземагенства у Софіївському районі Дніпропетровської області, про розірвання договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Степове» (далі - ТОВ «Степове») про розірвання договору оренди землі. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він, на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ДП №009648 від 22.11.2005 року є власником земельної ділянки площею 7,950 га., розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

26 листопада 2005 року між ним та ТОВ «Степове» було укладено договір оренди земельної ділянки, умовами якого передбачено, що орендна плата за користування земельною ділянкою вноситься до 31 грудня кожного року протягом всього строку оренди у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки на перше січня кожного року.

Оскільки відповідач, у встановлений строк не сплатив йому орендну плату за 2013 рік, просив суд розірвати укладений договір оренди земельної ділянки, зобов'язати ТОВ «Степове» повернути належну йому земельну ділянку, стягнути з відповідача на його користь орендну плату за 2013 рік у розмірі 8110,19 грн., пеню за період з 01.01.2014 року по 01.04.2014 року у розмірі 146 грн., а також судові витрати по справі.

Під час розгляду справи представник позивача ОСОБА_3 неодноразово уточнювала позовні вимоги та, уточнивши їх останній раз 28 серпня 2014 року, просила суд розірвати договір оренди земельної ділянки № 278 від 26.11.2005 року укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Степове», а також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 362 грн. 40 коп.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні його позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, на її думку, суд неправомірно відмовив у задоволенні позовних вимог, дійшов помилкового висновку щодо своєчасного виконання зобов'язань відповідачем, суд не дослідив питання щодо систематичної затримки у виплатах орендної плати та не врахував, що сам відповідач не заперечує затримку у виплаті орендної плати на 8 місяців, що в свою чергу є порушенням істотної умови договору оренди земельної ділянки і, як наслідок, є підставою для його розірвання. Також, суд безпідставно відхилив її клопотання про витребування у відповідача установчих документів та оригіналів документів про виплату орендної плати за 2012 рік. Крім того, під час розгляду справи судом були допущені численні порушення норм процесуального права, такі як, невчасна видача повного тексту рішення, позбавлення права на ознайомлення із журналом судового засідання, під час якого ухвалене рішення, не зазначення в рішенні суду відомостей про участь свідка, не надана оцінка його свідченням та інші.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 7,950 га., розташованої на території Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області.

26 листопада 2005 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Степове» укладено договір оренди земельної ділянки №278 строком на 7 років.

10 травня 2012 року між сторонами укладено Договір про внесення змін до договору оренди земельної ділянки. Згідно з цими змінами до Договору оренди встановлено розмір орендної плати 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки станом на 01 січня кожного року, що на 2012 рік складає суму 8110,19 грн. До розміру орендної плати включена сума, яка дорівнює розміру податку на доходи орендодавця, які він повинен сплатити до бюджету згідно з чинним законодавством. Вказана сума прибуткового податку не сплачується орендодавцеві, а перераховується Орендарем до відповідного бюджету згідно з чинним законодавством України. Орендна плата виплачується орендарем до 31 грудня кожного року дії Договору оренди (п. 4 Договору оренди земельної ділянки). Термін дії договору до 31 грудня 2017 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що невиплата орендної плати відповідачем за 2013 рік була затримана лише на незначний період та носила нерегулярний характер, а доказів щодо систематичного порушення виплати орендної плати позивачем не надано та дійшов висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди земельної ділянки, укладеного між сторонами.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ч.1 ст. 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Частиною 1 ст. 626, ст. 629, 651, 654 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України (ч. 14 Закону України «Про оренду землі»).

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Як убачається з тексту договору оренди № 278, укладеного 26 листопада 2005 року між ТОВ «Степове» та ОСОБА_2, його умовами визначено всі істотні умови, передбачені ч.1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі".

ОСОБА_2 у порядку встановленому законом передав об'єкт оренди орендарю у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, а ТОВ «Степове» приступило до використання земельної ділянки.

З моменту укладення договору, а саме з 26 листопада 2005 року жодних претензій до ТОВ "Степове" щодо порушення умов договору в частині неповноти чи несвоєчасності виплати орендної плати за цим договором позивач не заявляв, що підтверджується договором про внесення змін до договору оренди земельної ділянки № 278 від 26 листопада 2005 року, укладеним 10 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Степове», яким до того ж продовжено строк дії договору на 5 років, тобто до 31 грудня 2017 року.

Відповідно до п. 11 договору орендна плата за користування землею повинна вноситись орендарем в строк з 1 серпня по 31 грудня кожного року.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору оренди земельної ділянки, ОСОБА_2 посилався на систематичну несплату орендної плати ТОВ «Степове» орендодавцю, відповідно до умов договору, за 2013 рік.

Як убачається з матеріалів справи, згідно умов договору № 278 від 26.11.2005 року (з внесеними 10 травня 2012 року змінами) за 2013 рік позивачу нарахована орендна плата у сумі 8110,19 грн., із яких утримано 1216,53 грн. прибуткового податку у відповідності до положень Розділу ІV Податкового кодексу України та видано позивачу - 6893,66 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Степове» та відомостями виплати паїв.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача щодо несвоєчасного розрахунку з ним орендарем за 2013 рік, оскільки залишок орендної плати в сумі 2557,66 грн. виплачено ОСОБА_2 у квітні 2014 року.

Разом з тим, у висновках Верховного Суду України викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах від 01.03.2013 року зазначено, що згідно зі ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. За змістом ст. 21 Закону України "Про оренду землі" розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди законодавству.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Пунктом "д" ч. 1 ст. 141 ЗК України передбачено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата, зокрема, орендної плати.

За змістом зазначених норм договір оренди землі можливо розірвати лише в разі систематичної несплати орендної плати, разове порушення умов договору у цій частині не є підставою для його розірвання. (постанова Верховного Суду України від 12 грудня 2012 р. у справі № 6-146цс12).

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення вимог вищезазначених статей позивач не надала суду доказів щодо систематичної несплати (недоплати, порушення термінів виплати орендної плати тощо) орендарем орендної плати, тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження питання відносно систематичної затримки у виплатах орендної плати позивачу та невірного трактування судом першої інстанції такого поняття як систематична несплата орендної плати не можуть бути взяті до уваги.

Крім того, зміст самої уточненої позовної заяви містить вимогу лише щодо несвоєчасної виплати орендної плати за 2013 рік.

Не заслуговують на увагу і доводи представника позивача щодо відхилення клопотання про витребування у відповідача установчих документів з метою з'ясування повноважень ТОВ «Степове» на укладання договору оренди земельної ділянки взагалі, оскільки, звертаючись до суду з позовом та змінюючи позовні вимоги під час розгляду справи, позивач в якості відповідача по справі вказала ТОВ «Степове» та клопотань з приводу неналежності відповідача не заявляла.

Окрім того, з'ясування повноважень ТОВ «Степове» на укладання договору оренди земельної ділянки від 26 листопада 2005 року не було предметом спору та розгляду у суді першої інстанції.

Інші доводи представника позивача колегія суддів до уваги не сприймає, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці і відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України юридичного значення для вирішення справи не мають.

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо численних порушень судом вимог процесуального законодавства також на увагу не заслуговують, оскільки перелічені представником позивача порушення не призвели до неправильного вирішення справи та ухвалення незаконного рішення, тому відповідно до вимог ч.3 ст.309 ЦПК України не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: