АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/815/14 Справа: №
642/2167/13-ц Категорія: «трудові
правовідносини» Головуючий 1
інстанції: Бородіна О.В.
Доповідач: Малінська С.М.
Рішення

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Даниленка В.М.,

при секретарі - Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 11 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до державного
підприємства «Завод імені Малишева»
про визнання дій незаконними та
зобов'язання вчинити певні дії,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з названим позовом, в якому з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив визнати дії ДП «Завод ім. В.О.
Малишева» незаконними, зобов'язати
вчинити певні дії, визнати його
переважне право на залишення на роботі
при скороченні чисельності штату
начальників зміни відділу 84 ДП «Завод
ім. В.О. Малишева», поновити його на
посаді начальника зміни, сплатити
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з моменту звільнення до
моменту поновлення на посаді; визнати
порушення його прав при відправленні у
відпустку 30 листопада та 01 грудня 2012
року відповідно до наказу № 41 від 09
листопада 2012 року; частина позовних
вимог ОСОБА_2 пов'язана з непогодженням
з графіком праці відділу 84 ДП «Завод ім.
В.О. Малишева» у січні, лютому, березні
2013 року. Крім того, позивач просив
стягнути середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні, а
також моральну шкоду у розмірі шести
посадових окладів начальника зміни,
заподіяну йому підприємством
порушенням його прав.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ДП «Завод ім. В.О. Малишева»
на користь позивача 3902,60 грн.
середнього заробітку за час затримки
проведення розрахунку при звільненні.
Вирішено питання щодо судового збору. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково, а
рішення суду - зміненню виходячи з
наступного.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що звільнення позивача відбулося
з дотримання вимого трудового
законодавства.

Такі висновки суду є законними та
обґрунтованими.

Судовим розглядом встановлено, що з 12
травня 1998 року ОСОБА_2 працював на ДП
«Завод ім.В.О.Малишева». Відповідно до
наказу генерального директора № 12 від
04 січня 2013 року було вирішено провести
оптимізацію чисельності працівників
підприємства відповідно до проекту по
скороченню фактичної чисельності
працівників підприємства та було
передбачено скорочення 76 осіб, в тому
числі і однієї посади начальника зміни
відділу 84, яку займав позивач.

Право визначати чисельність і штат
працівників належить тільки
власникові або уповноваженому ним
органу, внесення змін у штатний розпис
є беззаперечним правом власника або
уповноваженого ним органу, що випливає
зі змісту ст.64 ГК України, в якій,
зокрема ,зазначено, що підприємство
самостійно визначає свою
організаційну структуру, встановлює
чисельність працівників та штатний
розпис.

Скорочення чисельності або штату
працівників є однією з підстав для
розірвання власником або
уповноваженим ним органом трудового
договору, укладеного на невизначений
строк, а також строкового трудового
договору до закінчення строку його
чинності відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України.

Для застосування зазначеної норми
права підприємством, установою,
організацією повинні бути дотримані
вимоги чинного КЗпП України, зокрема ч.2
ст.40, ч.1 ст.42 К, 49-2 КЗпП.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач відповідно до ст.49-2 КЗпП
України офіційно був повідомлений про
майбутнє скорочення, що
підтверджується підписом ОСОБА_2 про
ознайомлення з повідомленням. Позивачу
були запропоновані вільні вакансії на
підприємстві, від яких він відмовився.
Відмовився ОСОБА_2 і від
запропонованого підприємством
перенавчання, про що відповідачем
складено відповідний акт.

Крім того, відповідно до діючого
законодавства та судової практики
однією з суттєвих ознак кваліфікації
та продуктивності праці визнається
дисциплінованість працівника. Тому при
застосуванні положень ст.42 КЗпП
України стосовно переважного права
залишення на роботі враховується
наявність дисциплінарного стягнення.

Як вбачається з матеріалів справи, на
момент скорочення чисельності штату
працівників у відділі 84 посаду
начальника зміни займали ОСОБА_2 -
позивач; ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
та ОСОБА_7 Підтверджено наданими
доказами, що наказом № 18 від 22 травня
2012 року позивач був позбавлений 100 %
премії за систематичне порушення
ПБЕЕП. На момент звільнення позивача за
скороченням вказаний наказ був
непогашений, ОСОБА_2 не оскаржений та у
встановленому законом порядку не
знятий.

Також, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, мали заходи
дисциплінарного впливу (накази № 16
від 24 квітня 2012 року, № 935 від 26 липня 2012
року).

Проте, серед працівників, які займали
посаду начальника зміни, яка підлягала
скороченню та до яких застосовувались
заходи дисциплінарного впливу, ОСОБА_2
мав найменший стаж роботи на
підприємстві, а при рівних умовах
продуктивності праці і кваліфікації
перевага в залишенні на роботі
надається працівникам з тривалим
безперервним стажем робот на даному
підприємстві, в установі організації,
що випливає з положень ч.2 ст.42 КЗпП
України.

Таким чином, судом першої інстанції
вірно встановлено та підтверджено
наявними в матеріалах справи доказами,
що при скороченні на підприємстві були
дотримані вимоги ст.42 КЗпП України,
враховано переважне право на залишення
на роботі осіб, які мають більш
тривалий час роботи на підприємстві,
були додержавні вимоги ст.ст.42, 49-2 КЗпП
України. Звільнення позивача відбулося
з дотриманням вимог трудового
законодавства, будь яких порушень з
боку відповідача при скороченні
чисельності штату працівників не
встановлено, а тому судом першої
інстанції законно та обґрунтовано
відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2
в цій частині.

Вірним є і висновок суду щодо відмови в
задоволенні позову в частині визнання
порушення його прав при відправленні у
відпустку. Як вбачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 відповідно до наказу № 41
від 09 листопада 2012 року відбув у
відпустку та реалізував гарантоване
його право на відпочинок, ці дні йому
оплачені. Оскільки право позивача на
відпустку порушене не було, відпустка
надана йому відповідно до вимог КЗпП та
ЗУ «Про відпустки», такі позовні
вимоги є безпідставними.

Але правильно встановивши , що право
позивача не порушено при вирішенні
питання щодо надання відпустки за
наказом № 41 від 09 листопада 2012 року ,
суд першої інстанції безпідставно
послався також як на підставу відмови у
задоволенні даних позовних вимог -
пропуск позивачем строку позовної
давності.

Якщо суд на підставі досліджених у
засіданні доказів встановить , що
право позивача , про захист якого він
просить , не порушено , ухвалюється
рішення про відмову в задоволенні
позову саме на цій підставі , а не через
пропущення строку позовної давності.
Якщо ж встановлено , що таке право
порушено й строк позовної давності
пропущено без поважних причин, суд
ухвалює рішення про відмову у позові у
зв'язку із закінченням строку позовної
давності.

На підставі наведеного , судова колегія
вважає за необхідне виключити із
описової частини рішення суду
посилання на пропуск ОСОБА_2 строку
позовної давності відносно позовних
вимог щодо надання відпустки за
наказом № 41 від 09 листопада 2012 року.

Необґрунтованими є позовні вимоги
щодо виходів на роботу та нарахування
заробітної плати позивачу у січні 2013
року - березні 2013 року, оскільки на
підприємстві були встановлені графіки,
затверджені відповідно до правил
внутрішнього трудового розпорядку,
відповідно до яких 08 лютого 2013 року, 16
грудня 2013 року та 21 лютого 2013 року
позивач не повинен був працювати.
Відповідно до розрахункових листів
позивачу було нараховано заробітну
плату за фактично відпрацьований ним
час у січні за 12 змін, лютому - за 10 змін,
у березні - за 7 змін.

Тому будь-яких порушень прав ОСОБА_2
щодо нарахування йому заробітної плати
за вказаний період не встановлено.

За правилами ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що йому належать, проводиться в
день звільнення.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 був звільнений з підприємства 15
березня 2013 року. Усі належні суми йому
були виплачені 12 квітня 2013 року.

Статтею 117 КЗпП України передбачено
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні, а саме - у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівнику сум у строки,
визначені ст.116 КЗпП, при відсутності
спору про їх розмір, підприємство має
сплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Стягуючи на користь позивача середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні у розмірі 3902,60 грн., суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з положень вищезазначених норм права
та роз'яснень, які містяться у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», відповідно до яких суд стягує
на користь працівника середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні, якщо роботодавець не
доведе відсутності у цьому своєї вини.
Сама по собі відсутність коштів у
роботодавця не виключає його
відповідальності.

Відповідно до вимог ч.1 ст.237-1КЗпП
України, працівникові проводиться
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог в частині стягнення з
відповідача моральної шкоди, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що позивачем не надано суду
переконливих доказів заподіяння йому з
боку відповідача моральної шкоди, в
чому полягає така шкода, чим
підтверджені моральні чи фізичні
страждання, якими саме неправомірними
діями відповідача вона заподіяна,
наявності причинного зв'язку між
шкодою і протиправними діями
відповідача по заподіянню такої шкоди.

Стягуючи державний збір з
відповідача на користь держави в сумі
39,03грн. , суд першої інстанції не
врахував , що судовий збір повинен бути
не менш , як 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати , а саме - 229грн.40коп., а
тому судове рішення в частині
стягнення судового збору підлягає
зміненню.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року змінити.

Виключити із описової частини рішення
суду посилання на пропуск ОСОБА_2
строку позовної давності відносно
позовних вимог щодо надання відпустки
за наказом № 41 від 09 листопада 2012 року.

Стягнути з державного підприємства
«Завод імені Малишева» судовий збір в
сумі 229 грн.40 коп. на користь держави.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді