Справа №295/1970/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2014 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючої судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з Говорадло А.О.,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Фещенко Антон Олександрович про визнання одностороннього правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

04.02.2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом в якому просила на підставі норми ст. 233 ЦК України визнати недійсною довіреність від 05 вересня 2011 року на уповноваження відповідачів продати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, яка внесена в реєстр за № 1350 та посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенком А.О. з моменту її вчинення. В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 послалась на те, що була в дуже тяжкому матеріальному становищі та мала невиконані фінансові зобов'язання у звязку із численними позичаннями грошових коштів на лікування свого чоловіка, його поховання. З метою повернення боргу, який станом на травень 2011 року складав 72 590 грн., позивач оформила довіреність на імя відповідачів по справі на продаж зазначеної вище квартири. При цьому позивач звертає увагу, що на момент укладання даного правочину вона була впевнена, що видає довіреність на отримання банківського кредиту в КБ «Ренесанс Кредит» під заставу квартири АДРЕСА_2. Пізніше позивач дізналась, що фактично внаслідок, як зазначає ОСОБА_2 у своєму позові, шахрайських дій відповідачів разом із приватним нотаріусом та адвокатом Загоруйко В.І., який і запрошував позивача до нотаріуса, була видана довіреність на продаж квартири по вул. Максютова, яку із часом відповідач ОСОБА_3 на підставі даної довіреності продав, уклавши 14.02.2013 року договір купівлі-продажу квартири із гр. ОСОБА_7

В судовому засіданні позивач разом із своїм представником позовні вимоги підтримали із підстав викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити.

Будучи допитаною в якості свідка позивач ОСОБА_2 дала показання, що адвокат Загоруйко В.І., який і привів її 05.09.2011 року для оформлення довіреності до нотаріальної контори, казав позивачу, що дана довіреність є необхідною для одержання кредиту в банку під заставу нерухомого майна, а відповідачі по справі є представниками банку. Позивач просто повірила Загоруйко В.І. і підписала оспорювану довіреність, при цьому вказала, що до підписання довіреності адвокат Загоруйко В.І. погрожував їй, що за борги квартиру позивача відберуть і посадять в тюрму. При цьому позивач добровільно віддала йому документи на квартиру, а під час безпосередньо підписання довіреності адвокат потороплював ОСОБА_2 і остання повноцінно не ознайомилась із текстом того документу, який підписала у нотаріуса.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що не був обізнаний із тим, що на його імя була видана довіреність на продаж квартири позивача, так як у нотаріуса Фещенка А.О. він ніколи не був, своїх персональних даних нікому не давав, позивача разом із іншим відповідачем ОСОБА_3 та адвокатом Загоруйко В.І. не знає та взагалі на території Житомирської області не мешкає. Про те, що він є повіреним за даною довіреністю він дізнався у 2013 році коли на його імя надійшов документ про те, що зазначена довіреність була відкликана.

Відповідач ОСОБА_3 та приватний нотаріус Фещенко А.О. в судове засідання не з'явилися, про дату, час й місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дала показання, що дійсно давала в борг позивачу грошові кошти десь біля 70 000 грн. Також вказала, що була присутньою під час підписання довіреності від 05.09.2011 року та бачила, що нотаріус Фещенко А.О. не розяснював позивачу зміст довіреності, адвокат Загоруйко В.І. торопив позивача скоріше поставити підпис на вказаному документі, про купівлю-продаж квартири в той час мова не йшла і ОСОБА_2 поставила свій підпис на довіреності добровільно, думаючи, що вона була необхідна для одержання кредиту в банку.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, дослідивши матеріали справи та надані учасниками докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В судовому засіданні встановлено, що 05 вересня 2011 року позивачем ОСОБА_2 була видана довіреність, яка внесена в реєстр за № 1350 та посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Фещенком А.О., якою позивач уповноважила відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9). Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей, 02.03.2013 року дію довіреності було припинено за заявою позивача ОСОБА_2 від 19.02.2013 року (а.с.11).

На підставі вказаної довіреності 14.02.2013 року відповідач ОСОБА_3 продав ОСОБА_7 за 237 120 грн. зазначену вище квартиру АДРЕСА_2 (а.с. 34-36).

Згідно наявних в матеріалах справи розписок позивач ОСОБА_2 неодноразово позичала в борг у гр. ОСОБА_8 грошові кошти на лікування свого чоловіка, його поховання та необхідність розрахуватись із іншими боргами (а.с. 43-45).

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, на який доречи посилається і сам позивач у своєму позові, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

При цьому, як вказує Пленум Верховного Суду України, особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України, необхідна обов'язкова наявність кількох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови, вчинення правочину добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки та обовязково цим повинна скористатись друга сторона.

В судовому засіданні встановлено і це підтверджується як змістом позовної заяви так і показами самого позивача під час оформлення довіреності від 05.09.2011 року позивач була впевнена, що зміст оспорюваного документу пов'язаний із одержанням кредиту в КБ «Ренесанс Кредит».

Зокрема в тексті позовної заяви присутні наступні фрази:

«Я свідомо ставила підпис знаючи, що даю довіреність лише на отримання банківського кредиту під заставу нерухомого майна, а не для продажу своєї квартири. Я була впевнена, що ставлю підпис саме на довіреності про отримання банківського кредиту. При цьому я не знала та не могла знати, що ставлю підпис саме на довіреності про продаж своєї квартири…»;

«В дійсності я погодилася надати довіреність лише для одержання кредиту у Житомирському відділені КБ «Ренесанс Кредит» під заставу свого нерухомого майна квартири, а не для її продажу»;

«Якби я довідалася, що ставлю підпис на довіреності про продаж квартири, я б не підписувала довіреність і відмовилася б від її оформлення…Через деякий час, усвідомивши, що фактично відбувалися дії по відчуженню моєї квартири та про наміри заволодіти моєю квартирою, я негайно заперечила проти такої довіреності»;

«Мені навіть не був роз'яснений текст довіреності, згідно якого я нібито могла уповноважувати двох немісцевих осіб - «незалежно один від одного продати за ціну та на умовах на їх розсуд» належну мені квартиру»;

«Моє волевиявлення, як учасника даного правочину, не було вільним, а залежало повністю від адвоката Загоруйка В.І.»;

«Предметом довіреності від 05.09.2011 року мало б бути отримання кредиту, а не продаж квартири. В дійсності наслідком складання довіреності від 05.09.2011 р. стало укладання договору купівлі-продажу квартири, на що я не могла і не давала нікому такої згоди»;

«…оскільки в момент вчинення довіреності я не мала намір продавати своє житло, не мала намір переїжджати з постійного місця проживання в інше місце, а тому я не могла уповноважувати невідомих мені осіб-відповідачів на вчинення від мого імені правочину щодо продажу квартири, і у такий спосіб не проявляла свою волю до укладання такого правочину. Тобто я неправильно сприймала істотні умови даного договору, що вплинуло на моє волевиявлення».

Таким чином суд, виходячи із показань допитаної як свідка ОСОБА_2, змісту позовної заяви, приходить до висновку, що позивач безпосередньо сам наголошує на тому, що помилялась стосовно природи правочину, його змісту, й це вплинуло на її волевиявлення, а відтак суд вважає, що довіреність не може бути визнана недійсною із підстав, передбачених ст. 233 ЦК України оскільки Пленум Верховного Суду України чітко зазначає, що особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Суд також вважає, що вимоги ст. 233 ЦК України не поширюються на односторонній правочин, яким зокрема є довіреність, оскільки Пленум Верховного Суду України вказує у своїй постанові від 06.11.2009 року №9, що друга сторона правочину повинна скористатись тим, що правочин був вчинений іншою стороною під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Відповідачі по справі мали повноваження на вчинення дій щодо продажу квартири. Особі, яка вчинила односторонній правочин, надається право відмовитися від нього на свій розсуд, чим позивач і скористалася припинивши дію довіреності. Дана довіреність була припинена із 02.03.2013 року, а отже підстави визнавати її недійсною відсутні.

На підставі викладеного вище, керуючись ст. 233 ЦК України, п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя