Справа №486/1159/13-ц 24.02.2014 24.02.2014 24.02.2014
Провадження №22-ц/784/316/14
першій інстанції Бобровський І.М.
апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Рішення

Іменем України

24 лютого 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участі: позивача ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 рішення Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 09 грудня 2013 року, ухваленого по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
Гаражний кооператив «Каскад», про
стягнення грошової компенсації
вартості частки майна, що є у спільній
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищезазначеними позовними
вимогами.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що 21 серпня 2009 року вона
уклала шлюб з ОСОБА_6, який був
зареєстрований відділом реєстрації
актів цивільного стану
Южноукраїнського міського управління
юстиції Миколаївської області.

За час подружнього життя, вони набули у
спільну сумісну власність ? частку
гаражного боксу АДРЕСА_1.

Власником іншої частки вказаного майна
є відповідач ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Посилаючись на те, що вона, як дружина,
має право на ? частку вказаного
нерухомого майна, просила суд позов
задовольнити, стягнути з відповідача
на її користь грошову компенсацію
вартості ? частки спірного майна у
розмірі 40 000 грн. 00 коп.

В подальшому позивач, без дотримання
процедури зміни предмету або підстави
позову, уточнила позовні вимоги та
остаточно просила визнати за нею право
власності на ? частку гаражного боксу.

Рішенням Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від
09 грудня 2013 року позовні вимоги
задоволені. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частку гаражного боксу
АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат у справі.

Не погодившись із судовим рішенням,
ОСОБА_3 подала на вказане рішення
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати й ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги та
стягнути з відповідача на її користь
компенсацію вартості частки майна.

Скаргу обґрунтувала невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи та порушенням судом норм
матеріального та процесуального
права. При цьому, вказувала на те, що не
змінювала в судовому засіданні свої
позовні вимоги.

Апеляційну скаргу слід задовольнити
частково, оскаржене рішення суду
першої інстанції скасувати і ухвалити
у справі нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_3 в задоволенні позовних
вимог.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному рішенні,
міський суд виходив з того, що спірне
майно є спільною сумісною власністю
сторін та їх частки, як дружини та
чоловіка, є рівними.

Колегія суддів судової палати не
погоджується з установленими судом
першої інстанції фактами та
правовідносинами.

В силу ст.ст.60-72 СК України та постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року №11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» - майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя що підлягає поділу
(ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК
України), відповідно до частин 2,3 ст.325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом, зокрема, об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя, а також ним можуть бути:
квартири, жилі й садові будинки;
земельні ділянки та насадження на них,
продуктивна і робоча худоба, засоби
виробництва, транспортні засоби;
грошові кошти, акції та інші цінні
папери, паєнакопичення в
житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст.19-1 Закону України «Про
кооперацію» член житлово-будівельного,
дачно-будівельного,
гаражно-будівельного, житлового,
дачного, гаражного чи іншого
відповідного кооперативу має право
володіння, користування, а за згодою
кооперативу - і розпоряджання
квартирою, дачею, гаражем, іншою
будівлею, спорудою або приміщенням
кооперативу, якщо він не викупив це
майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража,
іншої будівлі, споруди або приміщення
член житлово-будівельного,
дачно-будівельного,
гаражно-будівельного, житлового,
дачного, гаражного кооперативу чи
іншого відповідного кооперативу стає
власником цього майна. Право власності
на таке майно у члена кооперативу
виникає з моменту державної реєстрації
цього права відповідно до закону.

Вирішуючи спори даної категорії, суди
повинні беззастережно дотримуватися
вимог цивільно-процесуального закону,
зокрема, ст.ст.59,60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня
2009 року «Про судове рішення у цивільній
справі».

Згідно них, рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази відповідно до вимог статей
58 - 59, 212 ЦПК України за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення суду ухвалено не у
повній відповідності з виписаним.

Як вбачається з матеріалів справи, 21
серпня 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3
зареєстрували шлюб.

Згідно довідки Гаражного кооперативу
«Каскад» слідує, що 04
квітня 2010 року ОСОБА_4 і ОСОБА_6 були
прийняті в члени зазначеного
кооперативу (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с.10).

Южноукраїнською державною
нотаріальною конторою Миколаївської
області заведено спадкову справу №63/2012
після смерті ОСОБА_6

Дружина ОСОБА_3, малолітня дитина
ОСОБА_7, та батьки спадкодавця - ОСОБА_8
і ОСОБА_9 є спадкоємцями за законом,
які в установлений законом
шестимісячний строк подали до
державної нотаріальної контори заяви
про прийняття спадщини та кожний з них
отримав свідоцтво про право на
спадщину за законом на ? частку від ?
частки квартири АДРЕСА_2 (66- 93).

Ухвалюючи рішення та визнаючи за
ОСОБА_3 право власності на гаражний
бокс суд виходив із того, що ОСОБА_6 за
життя набув право власності на ? частку
гаражного боксу.

Проте, згідно довідки Комунального
підприємства «Бюро технічної
інвентаризації міста Южноукраїнська»
від 23 січня 2014 року слідує, що на
підставі архівних даних станом на 30
грудня 2012 року право власності на
гаражний бокс АДРЕСА_1 ні за ким не
зареєстровано, а тому гаражний бокс не
може бути об'єктом спадкових
правовідносин або відносин, що
витікають з права власності подружжя.

За такого, висновок місцевого суду про
те, що подружжя набуло право спільної
сумісної власності на ? частку спірного
гаражного боксу є помилковим, оскільки
судом не було враховано вимоги ч.2 ст. 19-1
Закону України «Про кооперацію» щодо
виникнення права власності на майно у
члена кооперативу з моменту державної
реєстрації цього права відповідно до
Закону та позивачем не доведено, що за
життя ОСОБА_6 ними було набуте таке
право. Хоча, у відповідності до вимог ч.1
ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

З цих підстав не може залишитися в силі
і саме рішення місцевого суду.

Оскільки, суд першої інстанції був
іншої думки і позов задовольнив, то
зазначений висновок слід привести в
дію рішенням апеляційної інстанції.

Крім того, як на думку колегії суддів,
гаражний бокс є об'єктом нерухомості, у
розумінні ч.1 ст.181 ЦК України, тому
право власності на який відповідно до
ч.1 ст.182 ЦК України підлягає державній
реєстрації.

Аналогічні вимоги викладені і у ст.4
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» від
01 липня 2004 року. Зокрема,
передбачено, що обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі
в особі органів, уповноважених
управляти державним майном, іноземцям
та особам без громадянства, іноземним
юридичним особам, міжнародним
організаціям, іноземним державам, а
також територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: 1) право власності на нерухоме
майно; 2) право володіння; право
користування (сервітут); право
користування земельною ділянкою для
сільськогосподарських потреб
(емфітевзис); право забудови земельної
ділянки (суперфіцій); право
господарського відання; право
оперативного управління; право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки; право
користування (найму, оренди) будівлею
або іншими капітальними спорудами, їх
окремими частинами; іпотека; довірче
управління майном.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення суду на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення - про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення грошової компенсації
вартості частки майна, що є у спільній
власності, оскільки судом першої
інстанції неправильно були
застосовані норми матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від
09 грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення грошової
компенсації вартості частки майна, що є
у спільній власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий Судді: