Справа № 464/4360/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1265/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.

з участю відповідача
ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4, представника
третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 12 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
квартири від 28.12.2000 року, а також за
позовом третьої особи з самостійними
вимогами щодо предмета спору ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування квартири
від 28.12.2000 року,-

встановила:

В травні 2013 року позивач ОСОБА_6
звернулася з позовом в суд до
відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_2, просила суд
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 28.12.2000 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрований в
реєстрі за № 6444 (а.с. 2-5).

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що договір
дарування квартири від 28.12.2000 р. був
укладений нею під впливом помилки щодо
прав та обов'язків сторін за таким
договором і така помилка мала істотне
значення, так як з огляду на
домовленості з відповідачами думала,
що укладає договір довічного утримання
і у відповідачів виникне обов'язок
надавати таке утримання. Просила позов
задовольнити.

В ході розгляду цивільної справи, 18.07.2013
року третя особа із самостійними
вимогами щодо предмета спору ОСОБА_8
подав позов до ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
дарування квартири від 28 грудня 2000
року, укладеного між вказаними особами.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що в
травні 2013 року, після того, як його
дружина ОСОБА_6 отримала судову
повістку про виклик в Сихівський
районний суд м. Львова, він дізнався про
наявність цивільної справи за позовом
ОСОБА_6 про визнання недійсним договору
дарування квартири від 28.12.2000 р.
Оскільки при укладенні цього договору
дарування квартири, всупереч вимогам
ст. 23 КпШС України, не отримано від
нього, як співвласника квартири,
письмової згоди на її відчудження, цей
договір дарування повинен бути
визнаний недійсним як такий, що не
відповідає вимогам закону та порушує
його права (а.с. 55-57).

Ухвалою судового засідання від 22.07.2013
року позовна заява третьої особи
прийнята до розгляду.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
квартири відмовлено.

Позов третьої особи з самостійними
вимогами щодо предмета спору ОСОБА_8 до
ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування квартири
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 28.12.2000 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, ОСОБА_2

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 судовий збір в
розмірі 114,70 грн.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

Вважає, що оскаржуване рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
в частині задоволення позову третьої
особи із самостійними вимогами щодо
предмету спору. Суд в цій частині не
повністю з»ясував усі фактичні
обставини справи та не дослідив і не
надав належної оцінки наявним в
матеріалах справи доказам.

На думку апелянта, суд першої інстанції
не взяв до уваги те, що ОСОБА_8 не довів
суду поважності причин пропущення
строку позовної давності, оскільки
оспорюваний договір укладено у 2000 році,
а з позовом третя особа звернувся лише
у 2013 році.

Її представник двічі подавала заяву
про застосування наслідків спливу
строку позовної давності, але жодної
оцінки таким фактам не надано.

Вважає, що ОСОБА_8 жодним належним
доказом не довів, що про порушене право
дізнався лише в травні 2013 року.

Просить скасувати рішення районного
суду в частині задоволення позову
третьої особи із самостійними вимогами
щодо предмету спору та ухвалити нове,
яким в задоволенні в цій частині
відмовити, в решті рішення залишити без
змін.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення відповідача ОСОБА_2 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, а також пояснення відповідача
ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,
представника третьої особи ОСОБА_5 на
заперечення таких, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення виходячи з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона покликається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Оскільки апелянт ОСОБА_6 рішення
районного суду оскаржує лише в частині
задоволення позову третьої особи з
самостійними вимогами на предмет спору
ОСОБА_8, відтак, за правилами ст. 303 ЦПК
України апеляційним судом законність
та обґрунтованість оскаржуваного
рішення в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_6 до
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, не
перевіряється.

Задовольняючи позовні вимоги третьої
особи з самостійними вимогами на
предмет спору районний суд виходив з
того, що ОСОБА_8 не підписував заяви від
28.12.2000 року про згоду на дарування
квартири, на цій заяві вказано
неправильні дані про встановлення його
особи, таким чином, встановлено
беззаперечний факт, що ОСОБА_8 не був
присутній під час підписання
оспорюваного договору, тому прийшов до
висновку, що він не надавав згоди в
письмовій формі на укладення договору
дарування квартири АДРЕСА_1.

Крім цього, суд першої інстанції вказав
на те, що перебіг позовної давності до
вимог третьої особи починається з
травня 2013 року, коли ОСОБА_8 довідався
про укладення оспорюваного договору
дарування і такий строк позовної
давності не пропущений.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду з наступних
підстав.

В ході розгляду справи встановлено, що
позивач ОСОБА_6 та третя особа з
самостійними вимогами ОСОБА_8
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
08.02.1964 р. по даний час (а.с. 4, 58, 59).

Позивачу, відповідно до Свідоцтва про
право власності № Г-00146 виданого 27.08.2000
р. Галицькою районною адміністрацією
Львівської міської ради, належить на
праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.
6).

Вказана квартира набута у власність
позивачкою в порядку пайової участі в
будівництві житла, відповідно до
договору про пайову участь у
будівництві від 26.10.1999 р. № 3/62 та угоди
від 12.11.1999 р., укладеної між ТзОВ ВКФ
"Кремінь" та ОСОБА_11, ОСОБА_6 (а.с. 62, 63).

Згідно розділу VІІ „Прикінцеві
положення" Сімейного кодексу України,
цей Кодекс набирає чинності одночасно
із набранням чинності Цивільним
кодексом України. В свою чергу, ЦК
України (в ред. 2003 року) набрав чинності
з 01.01.2004 року.

Таким чином, до правовідносин, які
виникли між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з приводу
придбання у шлюбі квартири АДРЕСА_1, а
також щодо укладення оспорюваного
договору дарування від 28.12.2000 року, слід
застосовувати положення КпШС України
(в ред. 1969 року) та ЦК УРСР (в ред. 1963
року).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен із
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

З огляду на наведені положення закону
діє презумпція виникнення права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, якщо воно набуте ними за час
шлюбу, визнання ж такого майна
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка потребує доведення.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана
подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_8 під час
перебування в шлюбі, відповідно
належала їм обом на праві спільної
сумісної власності.

В свою чергу, відповідно до договору
дарування квартири, 28.12.2000 року ОСОБА_6
подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі за № 6444.

Статтею 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року)
визначено, що за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність.

За змістом вказаної норми закону,
договір дарування є односторонньо
зобов'язувальним, оскільки при його
укладенні тільки в однієї сторони
виникають обов'язки: дарувальник
добровільно позбавляє себе права
власності на майно, не маючи при цьому
на меті отримання будь-яких вигод
матеріального чи морального характеру
з боку обдарованого, а обдарований, в
свою чергу, лише набуває право
власності на майно при відсутності з
його боку обов'язків надання таких
вигод.

Згідно із ст. 23 КпШС України майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Для укладення угод по відчуженню
спільного майна подружжя, що
потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_8 не був присутній у нотаріальній
конторі під час укладення договору
дарування 28.12.2000 року, письмову згоду на
відчуження спільної квартири дружині
не надавав.

Зазначена обставина, окрім пояснень
ОСОБА_8, підтверджується висновком
судово-почеркознавчої експертизи № 2952
від 15.10.2013 року, відповідно до якого
підпис від імені ОСОБА_8 на заяві від
його імені від 28.12.2000 року про згоду на
дарування квартири, виконаний не
ОСОБА_8, а іншою особою, а також
розбіжностями щодо року народження,
номера паспорта та дати одруження
ОСОБА_8 у написі про встановлення його
особи, виконаному на цій заяві.

Статтею 48 ЦК УРСР передбачено, що
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Відповідно до роз"ясень, викладений у п.
16 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 28.04.1978 року "Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними" (яка була чинна станом на
28.12.2000 року), відсутність згоди другого
з подружжя на відчуження спільного
майна може бути підставою для визнання
недійсною угоди в тому випадку, коли
угода потребувала обов'язкового
нотаріального посвідчення (ст.23 КпШС)
або судом встановлено, що сторони
(сторона) в угоді діяли недобросовісно.

Відтак, спірний договір дарування, як
такий що не відповідає положенням ст. 23
КпШС України, суд першої інстанції
обґрунтовано визнав недійсним.

З наведених підстав, а також враховуючи
те, що під час укладення договору
дарування квартири ОСОБА_8 не був
присутній, примірник договору не
отримував, а про порушення свого права
він дізнався в травні 2013 року, коли
дружина отримали виклик до суду на
розгляд справи, строк позовної
давності він не пропустив, а тому
підстави для застосування наслідків
спливу строку позовної давності, про що
просив представник відповідача ОСОБА_2,
у суду немає.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України ).

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 та її
представник, як в суді першої
інстанції, так і під час розгляду
апеляційної скарги, не змогли
спростувати пояснення третьої особи із
самостійними вимогами ОСОБА_8 про те, що
про укладення оспорюваного договору
дарування йому було відомо до травня 2013
року.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 12 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин