Справа №489/8012/13-ц 23.01.2014 23.01.2014 23.01.2014
Провадження № 22ц/784/375/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Бакута Т.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 11
грудня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до
публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» про визнання дій та
бездіяльності банку нечесною
підприємницькою практикою та
розірвання кредитного договору ,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк»
(надалі - Банк») про визнання дій та
бездіяльності Банку нечесною
підприємницькою практикою та
розірвання кредитного договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 29 серпня 2008 року між ним та відкритим
акціонерним товариством «Плюс Банк»,
яке змінило назву на публічне
акціонерне товариство «ІдеяБанк», було
укладено кредитний договір, за яким
позичальнику було надано кредит у сумі
13973 дол. США зі сплатою за користування
кредитом 13% річних терміном до 29 серпня
2015 року для придбання транспортного
засобу марки DAEWOO NEXIA DOCH, реєстраційний
№ НОМЕР_1. Зобов'язання за цим кредитом
були забезпечені договором застави
зазначеним вище автомобілем.

Він виконував умови договору протягом
тривалого часу, але після знецінення
гривні його матеріальний стан
погіршився, через що він перестав
погашати кредит і 12 березня 2011 року
передав Банку заставне майно, про
реалізацію якого Банк не повідомив.

Так як на час передачі транспортного
засобу розмір заборгованості був
незначним, він вважав, що зобов'язання
за кредитним договором виконав.

Проте, у грудні 2012 року, липні та серпні
2013 року Банк пред'являв до нього
письмові вимоги про погашення
заборгованості, яка постійно зростала.

Як на його думку, неповідомлення Банком
протягом тривалого часу про розмір
заборгованості, зміну кредитора в
зобов'язанні та вимагання сплати
різного розміру заборгованость є
нечесною підприємницькою практикою та
введення його в оману, як споживача.

Посилаючись на вищевикладене, та ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», ОСОБА_2 просив суд визнати
бездіяльність Банку щодо
неповідомлення його про наявність
заборгованості за кредитом після
реалізації предмета застави та дії
Банку з приводу направлення на його
адресу письмових вимог з різними
сумами боргу за кредитом нечесною
підприємницькою практикою та
розірвати кредитний договір.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено
повністю.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 просив скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Суд першої інстанції, розглянувши спір
в межах заявлених позовних вимог, повно
та всебічно дослідив обставини справи,
належно оцінив надані сторонами докази
й дійшов вірного висновку про
відсутність в діях банківської
установи, пов'язаних з виконанням умов
кредитного договору, нечесної
підприємницької практики, а також
підстав для розірвання цього
кредитного договору.

Так, відповідно до ст. 19 Закону України
№ 1023-ХП «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року з подальшими
змінами (надалі - Закон № 1023-ХП) поняття
«нечесна підприємницька практика»
означає будь-яку підприємницьку
діяльність або бездіяльність, що
суперечить правилам, торговим чи іншим
чесним звичаям та впливає або може
вплинути на економічну поведінку
споживача щодо продукції. Згідно з п.2
ч.1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 цього Закону нечесна
підприємницька практика включає
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути
такою, що вводить в оману, якщо під час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткій,
незрозумілій або двозначній спосіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 29 серпня 2008
року між позивачем та відкритим
акціонерним товариством «Плюс Банк»
було укладено кредитний договір №
852.70016, відповідно до умов якого позивач
отримав кредит у розмірі 13973,00 дол. США
із процентною ставкою 13 % річних
строком до 29 серпня 2015 року (а.с.5).

Додатком № 1 до кредитного договору
сторони узгодили графік сплати
ануїтетних платежів, а додатком № 2
оформили розкриття додаткової
інформації позичальнику, як споживачу,
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту(а.с.6-7).

Відповідно до довідки-повідомлення від
29 серпня 2008 року ОСОБА_2 отримав до
підписання кредитного договору в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування та орієнтовну сукупну
вартість кредиту, з перевагами і
недоліками схем кредитування(а.с.79).

Кредитний договір було забезпечено
договором застави транспортного
засобу від 29 серпня 2008 року(а.с. 8-9).

Відповідно до п. 1.1 цього договору
позивач передав в заставу Банку у
якості забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
автомобіль марки DAEWOO NEXIA DOCH,
реєстраційний номер НОМЕР_1
(а.с.8).

29 грудня 2008 року додатковим договором
сторони внесли зміни до кредитного
договору та договору застави
збільшивши строк повернення кредиту до
29 лютого 2016 року, одночасно підписавши
новий графік сплати ануїтетних
платежів (а.с. 84).

Через погіршення матеріального стану
позивач не виконував зобов'язання за
кредитним договором щодо погашення
суми заборгованості, у зв'язку з чим 12
березня 2011 року передав Банку
заставний транспортний засіб.

18 листопада 2011 року ПАТ «Ідея банк»
направило на адресу позивача письмове
повідомлення, в якому йдеться, що ВАТ
«Плюс Банк» змінило назву на ПАТ «Ідея
банк» і є правонаступником всіх його
прав і обов'язків і з цього приводу
повідомило про продаж заставного
транспортного засобу, вартість за якою
його було продано та складову суми
заборгованості яка залишилася після
реалізації предмета застави ( а.с. 89).

Позивач в судовому засіданні
підтвердив, що він отримав цього листа
та залишив його поза увагою.

В подальшому 17 грудня 2012 року, 9 липня та
7 серпня 2013 року на адресу позивача
Банком направлялися письмові вимоги з
пропозицією сплатити суму
заборгованості за кредитним договором,
де зазначалися відповідні розрахунки
цієї заборгованості станом на
визначену дату (а.с. 13-18). В одному
з листів за 2012 рік сума заборгованості
вказана значно менша фактичної
заборгованості за договором. Проте в
судовому засіданні представник банку
пояснив, що це була технічна помилка.

З приводу зазначених вимог позивач до
Банку не звертався та будь-яких
заходів на виконання своїх зобов'язань
щодо погашення заборгованості за
кредитним договором не вживав.

Таким чином, судом встановлено, що
позивач письмово повідомлявся Банком
про зміну своєї назви, про суму продажу
предмета застави та розмір
заборгованості за кредитним договором
з урахуванням цієї суми.

Направлення письмових вимог з різними
сумами боргу в 2012 році пояснюються
помилкою Банку в зазначенні цих сум в
листі, а в подальшому в 2013 році різними
проміжками часу, станом на який
визначалася заборгованість.

З огляду на зазначені правові норми ст.
19 Закону № 1023-ХП та встановлені судом
обставини, колегія суддів погоджується
з висновком суду про відсутність в
діяльності Банку, як кредитора, щодо
повідомлення позичальника - позивача
про неналежне виконання умов
кредитного договору та обов'язку
сплати заборгованості за цим
договором. Така діяльність Банку
здійснена в межах цивільного
законодавства та умов кредитного
договору, а тому не є нечесною
підприємницькою практикою в правовому
розумінні визначення цього поняття.

Колегія суддів також вважає
обґрунтованим висновок місцевого
суду про відсутність правових підстав
для розірвання укладеного між
сторонами кредитного договору від 29
серпня 2008 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України
договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разу істотного
порушення договору другою стороною та
інших випадках, встановлених договором
або законом.

Істотним є таке порушення стороною
договору, коли внаслідок завданої цим
шкоди друга сторона значною мірою
позбавляється того, на що вона
розраховувала при укладенні договору.

Отже, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що в ході
розгляду справи позивачем не доведено
належними та допустимими доказами
істотних порушень Банком умов
кредитного договору, а відтак підстави
для задоволення позовних вимог в цій
частині відсутні.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що місцевий суд ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права
та доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: