АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/580/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 641/8916/13-ц
Доповідач - Костенко
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової Г.І.,
Колтунової А.І.

при секретарі Галушко Т.С.,
Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 02 грудня
2013 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у
справах дітей Комінтернівського
району Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради, про
надання дозволу на тимчасові
неодноразові виїзди за кордон
неповнолітньої дитини без згоди
батька,-

в с т а н о в и л а

Позивач, ОСОБА_2, звернулася до суду з
вищевказаним позовом, в якому просила
надати їй дозвіл на тимчасові
неодноразові виїзди дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без згоди та
супроводу батька ОСОБА_3, до досягнення
дитиною ОСОБА_4 повноліття, тобто до
ІНФОРМАЦІЯ_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилалася на те, що вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем
ОСОБА_3 з 14.02.2008 року по 06.02.2012 року. Від
шлюбу з відповідачем народився син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 25.01.2012 року визначено
місце проживання дитини ОСОБА_4 з нею,
ОСОБА_2 Позивачем створені належні
умови для проживання та виховання
дитини, що підтверджується Актом
обстеження умов проживання від 27.09.2011
року.

28.07.2012 року позивач зареєструвала шлюб
із ОСОБА_5, з яким на даний час з
малолітньою дитиною ОСОБА_4 мешкають за
адресою: АДРЕСА_1.

Позивачка разом з її чоловіком ОСОБА_5
мають можливість тимчасово виїжджати
разом з дитиною ОСОБА_4 за кордон на
відпочинок та оздоровлення з метою
розширення кругозору дитини,
ознайомлення з культурою інших
народів, з метою підготовки його до
самостійного життя, стимулювання
вивчення іноземних мов.

Крім того, в І кварталі 2013 року позивач
один раз спільно зі своїм чоловіком
ОСОБА_5 виїжджала з дитиною ОСОБА_4 до
Арабської Республіки Єгипет на
відпочинок. На той час відповідач
ОСОБА_3 на її неодноразові прохання
надав свою згоду на тимчасовий виїзд
дитини за кордон. Проте отримання
позивачем даної згоди ОСОБА_3
супроводжувалось постійним
приниженням її гідності, що виражалось
зокрема в необґрунтованому
затягуванні надання такої згоди, а
також в незаконних з його боку вимогах
щодо відмови від поданих нею як до
правоохоронних органів так і по місцю
попередньої роботи ОСОБА_3 заяв з
приводу неправомірних дій відповідача
відносно їхньої спільної дитини та
відносно її як матері.

Вважає, що діючим законодавством не
встановлено обмеження щодо виїзду
неповнолітньої дитини за кордон, а лише
встановлено певний порядок виїзду за
кордон за згодою батьків або з дозволу
суду при відсутності згоди одного з
батьків.

В судовому засіданні суду першої
інстанції позивач та її представник
позов підтримали, просили його
задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні
присутнім не був. Зі згоди позивача та
її представника суд ухвалив рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Представник третьої особи Служби у
справах дітей Комінтернівського
району Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради в
судове засідання не з'явилася, надала
заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Заочним рішенням Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 02 грудня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу,
в якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції та постановити нове,
яким задовольнити позовну заяву в
повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які
суперечать закону, моральним засадам
суспільства, батьки, відповідно до
положень ст. 151 СК України, вправі
обирати самі.

Згідно вимог ст. 155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Стаття 154 СК України надає батькам
право звернутися до суду за захистом
прав та інтересів дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції з посиланням на ст.141
СК України, виходив із того, що батьки
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини.

Судова колегія не може повністю
погодитись з таким обґрунтуванням
судового рішення, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону
дитинства" кожна дитина має право на
рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про
права дитини»від 20 листопада 1989 року
(ратифікована постановою Верховної
Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), в
редакції зі змінами, схваленими
резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї
ООН від 21 грудня 1995 року та
Факультативним протоколом від 01.01.2000
року, а також ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України
усі дії щодо дітей та регулювання
сімейних відносин мають здійснюватися
з максимально можливим урахуванням
інтересів дитини.

За змістом ст. 4 Закону України "Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України" та Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року за №57 (у редакції
постанови Кабінету Міністрів України
від 25 серпня 2010 року №724), виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, і без згоди та супроводу
другого з батьків може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється: 1) за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску; 2) без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків:
якщо другий з батьків є іноземцем або
особою без громадянства, що
підтверджується записом про батька у
свідоцтві про народження дитини, та
який (яка) відсутній у пункті пропуску.

Таким чином, вищезазначеними
нормативними документами передбачено
можливість ухвалення судом рішення про
одноразовий виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон із
зазначенням часового проміжку
перебування дитини в цій державі, а не
постійний виїзд неповнолітньої дитини
за кордон без згоди батька, не
позбавленого батьківських прав.

Судова колегія вважає, що правильно
встановивши обставини по справі та
характер спірних правовідносин суд
першої інстанції не звернув уваги на
вимоги п.п. 4.1, 4.2 Правил перетинання
кордону громадянами України, за
змістом яких в заяві, а відповідно і
рішенні суду, зазначається держава
прямування та відповідний часовий
проміжок перебування у цій державі, у
чиєму супроводі без згоди батька буде
перетинати кордон неповнолітній
ОСОБА_4.

З урахуванням того, що позивачка не
зазначила держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, у чиєму
супроводі буде перетинати кордон
неповнолітній ОСОБА_4, у задоволенні
позову слід відмовити.

Також судова колегія звертає увагу на
те, що відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України та ст. 16 ЦК України кожна особа
може звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів у
спосіб, передбачений законом.

Між тим, позивачка не довела, що її
права порушені, оскільки матеріали
справи не містять відомостей про
звернення позивачки до ОСОБА_3 із
спірного питання.

З урахуванням наведеного, судова
колегія вважає за необхідне відмовити
позивачці у задоволенні її позовних
вимог з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319
ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Заочне рішення Комінтернівського
районного суду м. Харкова від 02 грудня
2013 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її
позовних вимог про надання дозволу на
виїзд неповнолітньої дитини за кордон
з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді: