Справа №№643/7080/13-ц, 2/643/180/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2014 року
м.Харків

Московський районний суд
м.Харкова у складі:

головуючого - судді Короткого І.П.

при секретарі Єгоровій К.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа Харківська міська рада про
визнання заповіту недійсним, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи Харківська міська рада,
Одинадцята Харківська державна
нотаріальна контора про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання права власності, зобов'язання
вчинити дії, вселення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом, в якому зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько
ОСОБА_3 Після його смерті стало відомо,
що ОСОБА_3 при житті склав заповіт 06.12.1977
року, яким все своє майно заповів своїм
дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Оскільки при
житті ОСОБА_3 страждав на шизофренію, що
дає підставу вважати, що під час
складання заповіту він не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, ОСОБА_1 просить суд визнати
зазначений заповіт недійсним.

ОСОБА_2 звернулась до суду з
зустрічним позовом, в якому зазначила,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько
ОСОБА_3 При житті ОСОБА_3 склав заповіт
06.12.1977 року, яким все своє майно заповів
своїм дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Після
смерті батька вона прийняла спадщину,
але у зв'язку з тим, що ОСОБА_3 не
записаний як її батько у свідоцтві про
народження, а ОСОБА_1 чинить їй
перешкоди, просить суд встановити той
факт, що ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року; визнати за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
будинку АДРЕСА_1 в м.Харкові, який
належить ОСОБА_3; зобов'язати ОСОБА_1
усунути перешкоди у користуванні,
володінні та розпорядженні ? частину
будинку АДРЕСА_1 в м.Харкові; вселити
ОСОБА_2 у зазначений будинок.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свій
позов підтримала, зустрічний позов
ОСОБА_2 не визнала та пояснила про
обставини, зазначені в її позові.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свій
зустрічний позов підтримала, позов
ОСОБА_1 не визнала та пояснила про
обставини, зазначені в її позові.

Треті особи в судове засідання не
з'явились.

Дослідивши докази, суд вважає, що
в задоволенні позову ОСОБА_1 слід
відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 -
задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є
дочкою ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року. При житті ОСОБА_3 у 1964 році
побудував будинок АДРЕСА_1 в м.Харкові
та склав заповіт 06.12.1977 року, яким все
своє майно заповів своїм дочкам ОСОБА_4
та ОСОБА_5

Ці обставини підтверджуються
свідоцтвами про народження сторін,
витягами з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб
щодо підтвердження дошлюбного
прізвища сторін, заповітом ОСОБА_3,
свідоцтвом про смерть ОСОБА_3, формою А
заяви про видачу паспорту ОСОБА_5,
технічним паспортом на будинок,
показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8

Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК
України суд розглядає справи про
встановлення факту, зокрема, родинних
відносин між фізичними особами.

Тому суд вважає, що зустрічний
позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в
частині встановлення того факту, що
ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Ч.1 ст.60 ЦПК України передбачає, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що ОСОБА_1 не довела
того, що заповіт ОСОБА_3 від 06.12.1977 року
є недійсним, а ОСОБА_2 не довела, що
право власності на вказаний будинок
належить спадкодавцеві ОСОБА_3 та
входить до складу спадщини, визначеної
у ст.1218 ЦК України.

Так, як докази того, що під час
складання заповіту ОСОБА_3 не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, ОСОБА_1 надала суду
амбулаторну медичну картку ОСОБА_3, в
якій маються записи про його
захворювання на шизофренію.

Але цей доказ спростовується
висновками посмертної
судово-психіатричної експертизи №960
від 20.12.2013 року, відповідно до яких за
життя ОСОБА_3 виявляв ознаки
шизофренії, але під час підписання ним
заповіту 06.12.1977 року за своїм психічним
станом був спроможній усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

ОСОБА_2 в частині доведення права
власності ОСОБА_3 на зазначений будинок
надала суду копію технічного паспорту,
в якому зазначено, що будинок
побудовано 1964 року, але право власності
на нього не оформлено.

У 1964 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року) і прийнятою
відповідно до Указу від 26 серпня 1948
року постановою Ради Міністрів СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Постанова від 26 серпня
1948 року), які, зокрема, визначали умови
та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Таким чином, з моменту затвердження
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акта державної
комісії про прийняття збудованого
громадянином, зокрема, у 1964 році
житлового будинку цей громадянин
набував статусу власника житлового
будинку та згідно зі статтею 58
Цивільного кодексу Української РСР 1922
року він набував право в межах,
установлених законом, володіння,
користування й розпорядження цим
майном.

Але ніяких доказів того, що ОСОБА_3,
побудувавши у 1964 році вказаний будинок,
дотримався зазначеного вище порядку
прийняття державною комісією
збудованого житлового будинку, ОСОБА_2
суду не надала.

Тому підстав вважати, що вказаний
будинок входить до складу спадщини
після смерті ОСОБА_3, у суда немається, а
тому право власності на будинок за
ОСОБА_2 в порядку спадкування визнано
бути не може.

Крім того, право вимагати усунення
перешкод у користуванні, володінні та
розпорядженні житловим будинком та
право на вселення до нього є похідними
від права власності або користування
зазначеним будинком. Разом з тим,
оскільки суд відмовляє ОСОБА_2 у
визнанні права власності на будинок в
порядку спадкування та відсутності
права ОСОБА_2 на користування будинком,
суд відмовляє і в задоволенні позову в
частині усунення перешкод у
користуванні, володінні та
розпорядженні житловим будинком та
вселення до нього.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 88, 214, 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1
відмовити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Встановити той факт, що ОСОБА_2 є
дочкою ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року.

В іншій частині в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
апеляційному суду через суд першої
інстанції, який ухвалив оскаржуване
судове рішення.

Суддя

29.01.2014