У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В., Писаної
Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Франківського районного суду м.
Львова від 05 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя.

Позивачка посилалась на те, що під час
шлюбу сторони придбали за договором
довічного утримання квартиру АДРЕСА_1,
автомобіль марки «Мазда», домашній
кінотеатр, пральну машинку «Гореньє»,
плиту «Бош», телефон, радіотелефон,
персональний комп'ютер, мікрохвильову
піч, фотоапарат «Олімпус», тостер,
холодильник «Атлант», радіатор
«Вітек», порохотяг, кухонний комбайн та
сковороду «Тефаль».

Позивачка просила провести поділ
належного їм майна, з врахуванням того,
що з нею проживає неповнолітня дитина,
збільшити її частку при поділі
квартири та визнати за нею право
власності на 2/3 частини квартири,
виділити їй у власність: домашній
кінотеатр, пральну машинку, плиту,
телефон, радіотелефон, персональний
комп'ютер, фотоапарат, тостер,
холодильник, радіатор, порохотяг,
кухонний комбайн та сковороду. За
відповідачем визнати право гласності
на 1/3 частини квартири та
автомобіль «Мазда». Стягнути з
відповідача на її користь 538 грн
компенсації.

Надалі представник позивачки подав
заяву про зменшення позовних вимог та
просив визнати за позивачкою право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, за відповідачем - на 1/3 частини
квартири.

Рішенням Франківського районного суду
м Львова від 05 липня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 26
листопада 2013 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що з 19 червня 2003
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі, під час якого у
них народилась донька - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 01 грудня 2011 року шлюб між
сторонами розірвано.

08 серпня 2008 року ОСОБА_4 уклав договір
довічного утримання, посвідчений
державним нотаріусом П'ятої Львівської
державної нотаріальної контори, згідно
з яким ОСОБА_6 передала ОСОБА_4 у
власність квартиру АДРЕСА_1, жилою
площею 50,4 кв. м, загальною площею 79,2 кв.
м.

Також встановлено, що ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_2

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що договір довічного утримання
укладено відповідачем під час
перебування у шлюбі з позивачкою, з її
згоди, а тому дійшов висновку про
визнання квартири АДРЕСА_1,
зареєстрованої на праві приватної
власності на підставі договору
довічного утримання, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відступаючи від принципу рівності
часток подружжя, суд виходив з того, що
неповнолітня донька сторін проживає з
матір'ю, а відповідач не надав доказів
на підтвердження належного і
достатнього забезпечення дитини.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Стаття 60 СК України презюмує
виникнення права спільної сумісної
власності подружжя на майно, якщо воно
набуте ними за час шлюбу.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно з ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 30 постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді спору про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70
СК в окремих випадках може відступити
від засади рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування).

Тобто законом передбачено, що у
виключних випадках можливе
відступлення від засад рівності часток
подружжя при поділі майна.

Проте суд першої інстанції, з висновком
якого погодився апеляційний суд,
істотних обставин, за наявності яких
можливо відступити від рівності часток
подружжя, не навів і не врахував
доводів відповідача про те, що він
приймає участь у матеріальному
утриманні доньки та не надав належної
оцінки наданим відповідачем доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами в повному
обсязі не встановлені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 05 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 26 листопада 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді: Л.М.
Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана