У х в а л а

ІМенем УКраїни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк», третя особа - товариство
з обмеженою відповідальністю
«Закарпатблок», про повернення коштів,
за касаційною скаргою Шуліки Аліни
Володимирівни, яка діє від імені
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 7 листопада
2013 року,

в с т а н о в и в :

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з указаним позовом. Зазначав, що 19
червня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк»
та TOB «Закарпатблок» укладено
кредитний договір, згідно якого банк
надав товариству кредит у розмірі 140000
доларів США у формі поновлювальної
кредитної лінії на строк до 14 грудня 2008
року. На забезпечення виконання
кредитного договору 20 червня 2008 року
між позивачем, як майновим поручителем,
та банком укладено три договори
застави (майнових прав на отримання
грошових коштів по депозитному
договору) на загальну суму 120000 Євро та
три договори відступлення права вимоги
(цесії) за вказаними договорами. З
огляду на те, що у встановлений строк TOB
«Закарпатблок» кредитної
заборгованості не погасило банк на
підставі укладених із ОСОБА_3 договорів
застави та договорів цесії отримав
право погасити кредитну
заборгованість товариства за рахунок
депозитних коштів позивача. Однак, банк
одразу не погасив кредитної
заборгованості ТОВ «Закарпатблок», а
продовжував нараховувати відсотки та
штрафні санкції за порушення умов
кредитного договору ще на протязі
чотирьох місяців до 23 квітня 2009 року, у
зв'язку з чим позивач просив стягнути з
відповідача безпідставно нараховані
після 14 грудня 2008 року та стягнуті з
його депозитних рахунків кошти в
загальному розмірі 17698,42 доларів США що
згідно офіційного курсу НБУ становить
141463 грн 47 коп.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25 липня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 7 листопада 2013 року, позов
задоволено. Стягнуто з публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3
безпідставно стягнуті кошти у розмірі
141 463 грн 47 коп. та 1306 грн 60 коп. судового
збору.

Шуліка А.В., яка діє від імені
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»,
звернулася до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржувані
судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Задовольняючи позов та стягуючи з
банку на корись позивача кошти, суд
першої інстанції з висновками якого
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що банк при наявності
заборгованості за кредитним договором
зобов'язаний був в рахунок її погашення
здійснити перерахування грошових
коштів за депозитними договорами у
відповідності до договорів застави
майнових прав на отримання грошових
коштів по депозитному договору та
договорів відступлення права вимоги.

Проте повністю з такими висновками
погодитися не можна.

Судами встановлено, що між ЗАТ КБ
«Приватбанк» та TOB «Закарпатблок»
укладено кредитний договір № К074-08/ПКЛ,
згідно якого банк надав товариству
кредит у розмірі 140000 доларів США у
формі поновлювальної кредитної лінії.
На забезпечення виконання кредитного
договору 20 червня 2008 року між
позивачем, як майновим поручителем, та
банком укладено три договори застави
(майнових прав на отримання грошових
коштів по депозитному договору) та три
договори відступлення права вимоги
(цесії) за вказаними договорами.

Відповідно до ст. 23 Закону України при
заставі майнових прав реалізація
предмета застави провадиться шляхом
уступки заставодавцем
заставодержателю вимоги, що випливає
із заставленого права.
Заставодержатель набуває право
вимагати в судовому порядку переводу
на нього заставленого права в момент
виникнення права звернення стягнення
на предмет застави.

Пунктом 19 договору застави майнових
прав від 20 червня 2008 року передбачено,
що звернення стягнення і реалізація
майнових прав здійснюється шляхом
відступлення заставодавцем
заставодержателю права вимоги, що
випливає з заставленого права.
Відступлення права вимоги
здійснюється, за вибором
заставодержателя згідно з договором
про відступлення права вимоги (цесії)
або згідно закону в судовому або
позасудовому порядку.
Заставодержатель має право
задовольнити за рахунок заставлених
майнових прав свої вимоги в повному
обсязі, обумовленому на момент
фактичного задоволення, включаючи
вимоги зазначені в п.п. 2.4 цього
договору, відшкодування збитків,
витрати на здійснення забезпеченої
заставою вимоги.

З наведеного вбачається, що банк має
право, але не зобов'язаний задовольнити
свої вимоги за рахунок заставлених
майнових прав.

Відповідно до ст. ст. 613, 616 ЦК України
боржник за грошовим зобов'язанням не
сплачує проценти за час прострочення
кредитора, у разі якщо якщо порушення
зобов'язання сталося з вини кредитора,
суд відповідно зменшує розмір збитків
та неустойки, які стягуються з
боржника.

Згідно ч. 1 ст. 613 ЦК України кредитор
вважається таким, що прострочив, якщо
він відмовився прийняти належне
виконання, запропоноване боржником,
або не вчинив дій, що встановлені
договором, актами цивільного
законодавства чи випливають із суті
зобов'язання або звичаїв ділового
обороту, до вчинення яких боржник не
міг виконати свого обов'язку.

Зменшення розміру збитків та
неустойки, які стягуються з боржника,
може мати місце, якщо кредитор умисно
або з необережності сприяв збільшенню
розміру збитків, завданих порушенням
зобов'язання, або не вжив заходів щодо
їх зменшення.

З огляду на викладене, те, що банк не
скористався своїм правом погасити
кредит за рахунок коштів, що належать
позивачу, і знаходяться на його
рахунках в банку, не може свідчити про
прострочення кредитора або ж порушення
зобов'язання з вини кредитора.

Враховуючи викладене, суди дійшли
передчасного висновку, що банк
зобов'язаний був 14 грудня 2008 року
погасити заборгованість за рахунок
коштів, які знаходяться на рахунках
позичальника.

Наведені порушення норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, тому
судові рішення не можна визнати
законними та обґрунтованими, в зв'язку
з чим вони підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Шуліки Аліни
Володимирівни, яка діє від імені
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»,
задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 25 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 7 листопада
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:О.В.
Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук