У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

суддів: Лесько А.О., Луспеника Д.Д.,
Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визначення місця проживання
дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про відібрання малолітньої
дитини та повернення її за попереднім
місцем проживання за касаційною
скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 16
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 24 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визначення місця проживання дитини,
посилаючись на те, що від спільних
відносин з відповідачем у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка
ОСОБА_5. Відповідач відмовився
визнавати батьківство, у зв'язку з чим
вона зареєструвала дитину з її слів
відповідно до ст. ст. 146, 147 СК України. До
2008 року вона проживала разом з
відповідачем у квартирі АДРЕСА_1, яка
належала їм на праві сумісної
часткової власності, вони виховували
дочку, вели спільне господарство.

У 2008 році відповідач зареєстрував шлюб
з іншою жінкою та вимусив її з дочкою
знятися з реєстраційної обліку з
вказаної квартири, натомість купив їй
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2, де вона
у подальшому зареєструвалася з дочкою.
За час проживання її з дочкою,
відповідач коштів на утримання дитини
не надавав, спілкувався з нею дуже
рідко.

У 2008 році вона захворіла та півтора
місяця знаходилася на стаціонарному
лікуванні, у зв'язку з чим вимушена була
залишити дочку проживати разом з
батьками відповідача, оскільки
проживати зі своєю дочкою відповідач
відмовився. Після виписки з лікарні
вона опинилася у тяжкому матеріальному
становищі. Батьки відповідача
запропонували їй підшукати роботу, щоб
відновити своє матеріальне становище,
натомість вони допоможуть їй доглянути
за дитиною.

З 2008 по 2009 рік вона працювала в готелі
Донбас Палас у м. Донецьку. На вихідних
вона приїжджала до дочки, матеріально
забезпечувала її.

У 2009 році відповідач звернуся до суду з
позовом про визнання батьківства та
рішенням Микитівського районного суду
м. Горлівки він був визнаний батьком
ОСОБА_5, у зв'язку з чим в акти
громадського стану і свідоцтво про
народження були внесені відповідні
зміни.

У 2010 році їй запропонували роботу в
Японії в якості перекладача, на що вона
погодилась, батьки відповідача
підтримали її в цьому. Розлука з
дитиною для неї була важкою, вона щодня
спілкувалася з дитиною за допомогою
скайпу, піклувалася про її матеріальне
забезпечення.

У 2011 році працювала в Італії,
матеріально забезпечувала дочку,
надсилала їй одяг, іграшки.

Після повернення у 2012 році в Україну, з
метою постійного проживання з дочкою,
батьки відповідача відмовилися
передати їй дитину мотивуючи це тим, що
вона звикла з ними проживати, а з
матір'ю жити не бажає.

На даний час дочка проживає з нею у
квартирі АДРЕСА_2, вона має стабільний
заробіток працює системним
адміністратором в ТОВ «Терра-лайн»,
крім того їй допомагають її батьки.

У зв'язку з цим просила визначити
постійне місце проживання дитини з нею.

У січні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом,
посилаючись на те, що від спільних
відносин з відповідачем у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася дочка
ОСОБА_5. Коли вони перестали проживати
разом, з віку трьох років дочка була на
вихованні у його батьків, відповідачка
постійно перебувала на заробітках, про
дитину не піклувалася. У 2012 році коли
ОСОБА_1 повернулася з Італії
забрала дитину до себе та стала
проживати у м. Горлівка. У зв'язку
з цим просив суд визначити місце
проживання дитини з ним.

Рішенням Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 16
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 24 жовтня 2013
року, позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано
місце проживання дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю
ОСОБА_1 У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 просять скасувати вказані
судові, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення зустрічного
позову та відмову у задоволенні
первісного позову.

Касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи скарги про порушення норм
матеріального і процесуального права
безпідставні.

Враховуючи наведене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відхилення касаційної скарги і
залишення оскаржуваних судових рішень
без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК
України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Микитівського районного суду
м. Горлівки Донецької області від 16
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 24 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник

В.А. Черненко