АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22ц/796/2836/2014
Головуючий у І інстанції - Петренко Н.О.
Доповідач Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2014 року Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі
:

головуючого судді
Рубан С.М.

суддів
Желепа О.В., Іванченко М.М.,

при секретарі
Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну
скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на заочне рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 17 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа: Святошинський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України
у м. Києві про зобов'язання не чинити
перешкоди, зняття з реєстраційного
обліку та виселення,-

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 17 грудня
2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1
до ОСОБА_3, третя особа: Святошинський
районний відділ Головного управління
Державної міграційної служби України
у м. Києві про зобов'язання не чинити
перешкоди, зняття з реєстраційного
обліку та виселення - відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням
суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить заочне рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення яким
задовольнити позов, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представники
позивача підтримали апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, про час і місце
розгляду справи повідомлені належно,
тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, дійшла
наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
стороназобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказиподаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішенняу
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майномна
власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
закону.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи і це
було встановлено судом, згідно
договору купівлі-продажу від 29.08.2012
року (а.с. 6) ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1
придбали по 1/3 частині квартири
АДРЕСА_1 та зареєстрували право
власності в Київському міському бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності нерухомого
майна (а.с.7).

Як вбачається з договору дарування 2/3
часток квартири від 15.07.2013 року ОСОБА_4
та ОСОБА_5 (дарувальники) передали
безоплатно у власність ОСОБА_1
(обдарованого) 2/3 частки квартири
АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки ф-3 від 04.09.2013
року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

Член сім'ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач у справі зареєстрований в
спірній квартирі, але жодного доказу на
підтвердження позовних вимог щодо його
непроживання, позивачем надано не було.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду виходячи з наступного.

У разі виникнення спору між власниками
та членами його сім»ї належить
врахувати, що право члена сім»ї
власника на користування житлом є
сервітутним правом, у зв'язку з чим
припинення цього права повинно
відбуватися у відповідності з
вимогами статтей 405, 406 ЦК України,
зокрема сервітут може бути припинений
за рішенням суду на вимогу власника
майна за наявності обставин, які мають
істотне значення або через відсутність
без поважних причин члена сім»ї понад
один рік у спірному житловому
приміщенні, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або Законом.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї
власника, то відповідно до статей 9, 156,
157 ЖК сам факт припинення сімейних
відносин з власником (власниками)
квартири не позбавляє колишніх членів
його (їх) сім'ї права користуватися
займаним приміщенням і не є підставою
для їх виселення з цього жилого
приміщення. Право вимагати в судовому
порядку виселення колишніх членів
сім'ї власник жилого будинку (квартири)
має відповідно до ст. 157 ЖК, але за
наявності обставин, передбачених ч. 1
ст. 116 цього Кодексу. Передбачені
статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо
виселення колишніх членів сім'ї
власника не є порушенням права
власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41
Конституції України, ст. 319, частин 1, 2
ст. 321 ЦК власник не може бути
протиправно позбавлений права
власності або обмежений у цьому праві,
однак у передбачених законом випадках
обмеження права власності можуть мати
місце. У цьому випадку обмеження прав
власника передбачені статтями 156, 157 ЖК.
Такий висновок зроблений Верховним
Судом України у справі № 6-24089св06
(ухвала від 31 Січня 2007 р.). Подібне у
справі № 6- 20552св07 (рішення від 28 травня
2008р.).

Стосовно збереження права
користування житлом членами сім'ї
колишнього власника слід зазначити про
усталену практику з цього питання
Верховного Суду України.

У разі звернення з позовом про усунення
перешкод у користуванні житлом шляхом
зняття особи з реєстраційного обліку
слід мати на увазі, що відповідно до
ст. 7 Закону України від 11 грудня
2003 р. № 1382-ІУ «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом семи
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням,
визнання особи безвісно відсутньою або
померлою), свідоцтва про смерть.

Тобто, як випливає із зазначеної норми,
зняття з реєстрації місця проживання
може бути здійснено на підставі
рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення права
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон № 1382-ІУ є
спеціальним нормативно-правовим
актом,який регулює правовідносини,
пов'язані із зняттям з реєстрації місця
проживання, вбачається, що положення
ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну із таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства (статтіі 71, 72, 116, 156 ЖК; ст.
405 ЦК). Зазначена правова позиція
викладена в постанові Верховного Суду
України від 16 січня 2012р. у справі №
6-57цс11).

Оскільки жодної із вищезазначених
вимог позивачем не заявлено, суд,
виходячи із приписів ч.1 та ч.2 ст. 11 ЦПК
України, якими передбачено, що суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторінта інших
осіб, які беруть участь у справі, особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд,
дійшов вірного висновку про відмову в
позові.

Доводи апеляційної скарги були
предметом розгляду суду першої
інстанції, висновків суду не
спростовують і не впливають на
правильність ухваленого у справі
рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду
обґрунтовані, відповідають обставинам
справи, колегія суддів не вбачає
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 17 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді: