У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року
м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Остапчука Д.,-розглянувши
в судовому засіданні справу за позовом
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення суми, за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Західне регіональне управління»
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
Закарпатської області від 05 червня 2013
року та рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Закарпатської
області від 11 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)
звернулося до суду із позовом до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення суми. Свої
позовні вимоги обґрунтовували тим, що 07
березня 2007 року між ТОВ «Банк «Фінанси
та Кредит» та ОСОБА_6 укладено
кредитний договір № 19-502/13, згідно якого
банк надав їй кредит в розмірі 15 тисяч
гривень на строк до 07 березня 2010 року зі
сплатою 0,0001 % річних за користування
кредитом та комісійною винагородою
щомісячно у розмірі 262 грн. 50 коп. Того ж
дня між банком та ОСОБА_7 для
забезпечення виконання зобов'язання по
кредитному договору було укладено
договір поруки. Банк свої зобов'язання
за кредитним договором виконав
належним чином. Однак, у зв'язку з тим,
що ОСОБА_6 не проводила сплату
кредитних ресурсів та нарахованих
відсотків по договору, банк змушений
був звернутись до Ужгородського
міськрайонного суду із заявою про
видачу судового наказу, яким з ОСОБА_6
21 листопада 2008 року стягнуто
заборгованість у розмірі 19 186 грн. 94 коп.
Оскільки на момент звернення до суду з
позовом зобов'язальні правовідносини
між сторонами по кредитному договору
не припинилися, банк продовжував
нараховувати відсотки та пеню за
несвоєчасне виконання боржником
судового наказу та вимог кредитного
договору. За відповідачами рахується
заборгованість за кредитним договором
№ 19-502/13 від 07 березня 2007 року в розмірі
80 899 грн. 99 коп., з них: 12 600 грн. -
заборгованість за комісійною
винагородою; 68 299 грн.99 коп. - пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
період з 09 січня 2012 року по 08 січня 2013
року. У зв'язку з викладеним банк просив
стягнути з відповідачів солідарно на
його користь заборгованість за
кредитним договором у розмірі 80 899 грн.
99 коп.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 05
червня 2013 року у задоволенні позову
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит») відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області від 11 вересня 2013
року рішення суду першої інстанції в
частині позовних вимог до ОСОБА_6
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення. Позов ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» до ОСОБА_6 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь
банку заборгованість за кредитним
договором № 19-502/13 від 07 березня 2007
року в розмірі 4 462 грн. 50 коп. комісійної
винагороди за період з 22 жовтня
2008 року до 07 березня 2010 року. У решті
позовних вимог до ОСОБА_6 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу
судового збору. Рішення в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7
залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» в особі філії «Західне
регіональне управління» АТ «Банк
«Фінанси та Кредит», просить скасувати
ухвалені у справі судові рішення в
частині позовних вимог до ОСОБА_6 та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким його позов до ОСОБА_6 задовольнити
в повному обсязі, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині стягнення пені та
комісійної винагороди, суд першої
інстанції виходив з того, що такі
вимоги до ОСОБА_6 є необґрунтованими,
оскільки 21 листопада 2008 року судом
першої інстанції було видано судовий
наказ, яким припинилися зобов'язальні
відносини між банком та боржником.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог до
ОСОБА_6 про стягнення пені та
комісійної винагороди та ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, апеляційний суд
виходив з того, що у відповідача перед
позивачем існує заборгованість лише по
сплаті комісійної винагороди за період
з 22 жовтня 2008 року по 07 березня 2010 року.
В частині стягнення пені за неналежне
виконання кредитного договору
апеляційний суд виходив з того,
оскільки даний кредит за своєю
природою є споживчим, а при наявності
підстав для відмови в задоволенні
позову в зв'язку зі спливом позовної
давності заява відповідача про її
застосування не вимагається.

Проте з такими висновками апеляційного
суду повністю погодитись не можна з
наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 07 березня 2007 року між
ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6
укладено кредитний договір № 19-502/13,
згідно якого остання отримала кредитні
кошти в розмірі 15 тис. грн на строк до 07
березня 2010 року зі сплатою 0,0001 % річних
за користування кредитом та комісійною
винагородою щомісячно у розмірі 262 грн.
50 коп. (а.с. 5-6).

Пунктом 4.7 Договору передбачено, що
позичальник щомісяця, в строк з 1
по 10 число кожного місяця, сплачує
комісійну винагороду за надання
кредитних ресурсів у розмірі 262, 50 грн. У
зазначений термін сплачується
комісійна винагорода за попередній
календарний місяць. Комісійна
винагорода сплачується шляхом
зарахування відповідної суми на
рахунок №0101. Зазначена у цьому
пункті договору комісійна винагорода
банку сплачується позичальником
щомісячно, за весь період до моменту
повного виконання позичальником
зобов'язань по поверненню отриманих
кредитних ресурсів.

Пунктом 4.8 Договору визначено, що
позичальник сплачує комісійну
винагороду, згідно п. 4.7 цього Договору,
за останній звітний період не пізніше
строку повернення кредитних ресурсів,
зазначеного в п. 3.2 цього Договору
(07 березня 2010 року).

Судовим наказом Ужгородського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 21 листопада 2008 року з
ОСОБА_6 на користь банку стягнуто
заборгованість у розмірі 19 186 грн. 94 коп.
та судові витрати по справі (а.с. 9), який
на час ухвалення судами попередніх
інстанцій судових рішень не виконаний.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
та умов кредитного договору (п. 6.1) за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів,
позичальник сплачує банку пеню з
розрахунку 1 % від простроченої суми за
кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження порушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та застосовуючи
строк позовної давності до позовних
вимог про стягнення пені без заяви
сторони у спорі про її застосування
залишив поза увагою, те, що ЦК України
не передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
позовної давності. Пункт 7 ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту. Для
відмови у задоволенні позовних вимог в
зв'язку зі спливом строків позовної
давності в судовому засіданні
необхідна заява відповідача про
застосування таких строків.

Тобто, апеляційний суд дійшов
передчасного висновку в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
щодо стягнення пені у зв'язку зі
спливом строків позовної давності.

Стягуючи комісійну винагороду у
розмірі 4462 грн 50 коп., апеляційний суд
не з'ясував початку перебігу строку
позовної давності для стягнення
вказаних платежів, та чи не пропущено
позивачем загальний строк позовної
давності на задоволення цих вимог, не
вказав за який період стягує комісійну
винагороду чи за окремі періоди, і якщо
строк позовної давності пропущено, -
які наслідки цього.

Оскільки судом апеляційної інстанції
допущено неправильне застосування
норм матеріального права, що призвело
до порушень прав позивача гарантованих
нормами чинного законодавства та
умовами кредитного договору, рішення
суду апеляційної інстанції необхідно
скасувати та направити справу на новий
розгляд до цього суду відповідно до ч. 3
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Західне регіональне управління»
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» задовольнити
частково.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області від 11 вересня 2013
року скасувати, а справу направити на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:

Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І.
Мостова Д.О. Остапчук