Дата документу Справа №
Апеляційний суд
Провадження №22-ц/778/613/14
Головуючий у 1 інстанції: Світлицька
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

Суддів: Коваленко А.І.,

Дашковської О.В.,

При секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 05 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до Комунального
підприємства «Водоканал», начальника
відділу кадрів КП «Водоканал» Свіркіна
О.В. про поновлення на роботі,
відшкодування середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до КП «Водоканал»,
начальника відділу кадрів КП
«Водоканал» Свіркіна О.В. про
поновлення на роботі, відшкодування
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди.

У позові зазначалось, що 25.10.2002 року
позивачка була прийнята на посаду
майстра цеху з експлуатації та ремонту
мереж та насосних станцій каналізації
КП «Водоканал». Наказом по
підприємству № 137/к від 15.01.2013 року
позивачку було переведено на посаду
майстра на дільницю № 4 із збереженням
попередніх умов праці за її заявою.

Проте, наказом по підприємству № 431д
від 29.12.2012 року «Про введення
організаційної структури та зміни у
штатному розкладі» внесено зміни до
штатного розпису шляхом виведення з
15.03.2013 року зі штатного розкладу
підприємства посад, зокрема, одну
одиницю майстра дільниці № 4 цеху мереж
каналізації.

Наказом відповідача № 1107/К від 27.04.2013
року позивачку звільнено з посади на
підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачка вважає звільнення
незаконним, оскільки на час звільнення
позивачка перебувала у статусі
одинокої матері з хворою дитиною. З
метою поновлення порушених прав
позивачка зверталась до
територіальної державної інспекції з
питань праці у Запорізькій області.
Крім того, з 06.06.2013 року по 12.07.2013 року
позивачка була відсутня у м. Запоріжжі.
Діями відповідача позивачці також
завдано моральної шкоди, яку вона
оцінила у 3000 грн.

Посилаючись на вказані обставини,
позивачка просила суд поновити строк
звернення до суду, поновити її на
роботі на посаді майстра цеху з
експлуатації та ремонту мереж та
насосних станцій каналізації КП
«Водоканал»; стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 28.04.2013 року по день
постановлення рішення та моральну
шкоду в розмірі 3000 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 05 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено за
пропуском строку позовної давності.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в, якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення по суті
позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що
рішення суду першої інстанції не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості
рішення суду. Процесуальний закон
визнає, що рішення є законним, якщо суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивачкою пропущено строк
звернення до суду за вирішенням
трудового спору, встановленого ч. 1 ст.
233 КЗпП України.

Однак, відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного (міського)
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - у місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП
строків звернення до суду за
вирішенням трудового спору, суд
відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
1992 р. № 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" з'ясовує не лише
причини пропуску зазначеного строку, а
й усі обставини справи, права та
обов'язки сторін. При
необґрунтованості вимог суд відмовляє
в позові з цих підстав без посилання на
строки звернення до суду, оскільки вони
стосуються захисту порушеного права.
При обґрунтованості вимог і поважності
причин пропуску строку звернення до
суду суд поновлює пропущений строк на
звернення за вирішенням трудового
спору і вирішує його по суті. При
пропуску строку без поважних причин
суд наводить у рішенні мотиви, чому він
вважає неможливим його поновити, та
зазначає, що відмовляє в позові саме з
цих підстав.

Проте, зазначені роз'яснення
залишились поза увагою суду першої
інстанції, тому з такими висновками
суду погодитися не можна, оскільки
судом допущено неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права

Із матеріалів справи вбачається, що з
25.10.2002 року позивачка працювала на
посаді майстра цеху з експлуатації та
ремонту мереж та насосних станцій
каналізації КП «Водоканал». Наказом по
підприємству № 137/к від 15.01.2013 року
позивачку було переведено на посаду
майстра на дільницю № 4 із збереженням
попередніх умов праці за її заявою.

Проте, наказом по підприємству № 431д
від 29.12.2012 року «Про введення
організаційної структури та зміни у
штатному розкладі» було внесено зміни
до штатного розпису шляхом виведення з
15.03.2013 року зі штатного розкладу
підприємства посад, зокрема, одну
одиницю майстра дільниці № 4 цеху мереж
каналізації.

Згідно з протоколом №8 від 02.04.2013 року
профспілковий комітет дав згоду на
звільнення позивачки на підставі п. 1
ст. 40 КЗпП. Наказом відповідача № 1107/К
від 27.04.2013 року позивачку звільнено з
посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП.

З огляду на зазначене, при переведенні
позивачки майстром на дільницю №4
відповідачу було відомо про майбутнє
скорочення одиниці майстра на цій
дільниці.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п. 1
вказаної статті, допускається, якщо
неможливо перевести працівника, за
його згодою, на іншу роботу.

Як роз'яснено у абзаці 1 п. 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 "Про практику
розгляду судами трудових спорів"
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України,
суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

Матеріали справи свідчать про те, що
відповідачем не надано суду належних
та допустимих доказів того, що
позивачці була надана можливість
ознайомитися із списком вакансій по
підприємству на день її звільнення.
Наданий суду акт про те, що позивачка
відмовилася ознайомитися із списком
вакансій на день її звільнення не є
належним доказом, оскільки вона була
звільнена 27.04.2013 року, акт же складений
25.01.2013 року (а.с. 88). Також, 25.01.2013 року
відповідачем складено акт про те, що
ОСОБА_3 відмовилася ознайомитися з
наказом про зміни до штатного розпису
підприємства та скорочення її посади з
01.04.2013 року (а.с.81).

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП
України звільнення одиноких матерів
при наявності дитини віком до
чотирнадцяти років або дитини-інваліда
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу не
допускається, крім випадків повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням. Обов'язкове
працевлаштування зазначених жінок
здійснюється також у випадках їх
звільнення після закінчення
строкового трудового договору. На
період працевлаштування за ними
зберігається середня заробітна плата,
але не більше трьох місяців з дня
закінчення строкового трудового
договору.

З аналізу указаної норми вбачається, що
держава гарантує захист одинокому
батьку чи матері від звільнення з
роботи з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу. При цьому
указані гарантії розповсюджуються на
них лише за умови неперебування у
шлюбі, тобто самостійного утримання
дитини віком до чотирнадцяти років або
дитини-інваліда.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачка після розірвання шлюбу
самостійно виховує сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до звільнення
відповідачем надавалася їй додаткова
відпустка як одинокій матері (а.с.84,85,105),
тому на неї розповсюджуються зазначені
гарантії.

Територіальною Державною інспекцією з
питань праці у Запорізькій області
16.05.2013року на письмове звернення ОСОБА_3
про порушення адміністрацією порядку
розірвання трудового договору
повідомлено, що в ході перевірки
встановлено порушення вимог ст. ст. 42, 184
КЗпП, тому керівнику підприємства буде
виданий обов'язковий для виконання
припис щодо усунення порушень чинного
законодавства та відносно нього
складено протокол про адміністративне
правопорушення, передбачене ч.1 ст. 41
КУпАП та їй рекомендовано звернутися з
позовом до суду. Зазначений лист
позивачка отримала лише 05.06.2013 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку, що при звільнені позивачки
відповідачем допущено грубе порушення
норм трудового права, а саме: п.1ст. 40, ч.3
ст. 184 КЗпП України, є достатніми
підставами для визнання звільнення
ОСОБА_3 незаконним.

Виходячи із фактичних обставин справи,
грубого порушення відповідачем
трудового законодавства, колегія
суддів вважає за можливе поновити
позивачці пропущений строк звернення
до суду з позовом про поновлення на
роботі.

Доводи представника відповідача про
те, що переведенню позивачки
передувала та обставина, що вона на
робочому місці знаходилася в
нетверезому стані, не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вона
звільнена з інших підстав.

Враховуючи викладене, рішення суду не
можна визнати законним і обґрунтованим
відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України,
тому на підставі п.3, п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України воно підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при
ухваленні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижче оплачуваної роботи,
але не більш як за один рік. Якщо заява
про поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

У відповідності до ст. 235 КЗпП України
ОСОБА_3 підлягає поновленню на роботі з
оплатою заробітної плати за час
вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України "Про оплату праці" за правилами,
передбаченими Порядком обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100. З урахуванням цих норм і зокрема
абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна
заробітна плата за час вимушеного
прогулу працівника обчислюється
виходячи з виплат за останні два
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата, тобто,
що передують дню звільнення працівника
з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, яка
обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного
числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства (абз. 3
п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розд. ІІІ
Порядку передбачені види виплат, які
підлягають урахуванню і які не
підлягають урахуванню (зокрема,
одноразові виплати, соціальні виплати,
окремі види премій тощо) при обчисленні
середньої заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплати за час вимушеного
прогулу.

Суд погоджується з розрахунком, який
надав представник позивачки про
стягнення на її користь середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 28.04.2013 року по день ухвалення
рішення апеляційним судом 26.02.2014 року у
розмірі 48482,70 грн. без урахування
податків та обов'язкових платежів,
оскільки представником відповідача не
надано розрахунку підприємства та він
не заперечував про розгляд справи по
наявним у справі матеріалам.

Відповідно до довідки КП «Водоканал» в
лютому-березні 2013 року заробітна плата
позивачки за 39 відпрацьованих днів
складала 3822,42 грн. і 5181,62 грн.,
середньоденна (3822,42 грн. + 5181,62 грн.
=9004,04грн.:39) - 230,87 грн.

Вимушений прогул складає - 210 робочих
днів.

За час вимушеного прогулу підлягає
стягненню 48482,70 грн. (230,87грн.х210).

Відповідно до трудової книжки ОСОБА_3
після звільнення не працювала.

За приписами статті 237-1 КЗпП України
відшкодування власником моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення законних прав призвели
чи могли призвести до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають для нього
додаткових зусиль організації свого
життя.

Разом з тим, доказування розміру
моральної шкоди повинно здійснюватися
на загальних правилах ст.ст.10, 11, 60 ЦПК
України

Заявивши вимоги про стягнення 3000 грн. у
відшкодування моральної шкоди,
позивачка жодного доказу у
підтвердження розміру заявлених вимог
не надала.

Втім, оскільки доведено незаконність
звільнення, позивачка має право на
відшкодування моральної шкоди на
підставі ст. 237-1 КЗпП України.

Керуючись засадам розумності,
виваженості і справедливості,
збалансованості інтересів сторін,
колегія суддів дійшла висновку, що
вимоги позивачки щодо стягнення
моральної шкоди підлягають
задоволенню частково у сумі 500 гр.

У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України
на відповідача покладаються судові
витрати за розгляд справи в суді першої
в сумі 229грн.40коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК
України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 05 грудня 2013 року у цій
справі скасувати та ухвалити нове
рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Поновити строк звернення до суду.

Поновити ОСОБА_3 на посаді майстра цеху
з експлуатації та ремонту мереж та
насосних станцій каналізації, дільниця
№4, Комунального підприємства
«Водоканал» з 28 квітня 2013 року.

Стягнути з Комунального підприємства
«Водоканал» на користь ОСОБА_3 середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 28
квітня 2013 року по 26 лютого 2014 року в
розмірі 48482,70 грн. ( сорок вісім тисяч
чотириста вісімдесят дві грн. 70 коп.)
без врахування обов'язкових податків
та платежів і моральну шкоду в розмірі
500 грн.

Стягнути з Комунального підприємства
«Водоканал» в дохід держави судові
витрати в розмірі 229 грн. 40коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: