Справа № 303/8510/13-ц
Номер рядка стат.звіту - 43
РІШЕННЯ (Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року
м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд
Закарпатської області у складі:

головуючого-судді
Заболотного А.М.

при секретарі
Штець І.І.

за участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі засідань в м. Мукачево
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, третя особа Мукачівський
міський відділ Головного управління
державної міграційної служби України в
Закарпатській області про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житлом та зняття з
реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про
визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування житловим приміщенням,
а саме квартирою АДРЕСА_1, а також
просить зняти його з реєстраційного
обліку. Свої вимоги мотивує тим, що є
власником квартири АДРЕСА_1, однак в
квартирі зареєстрований ОСОБА_3 який в
квартирі не проживає та його місце
знаходження невідоме. Таким чином
реєстрація відповідача в будинку
створює незручності, додаткові витрати
на його утримання, порушує її право, як
власника, на вільне користування та
розпорядження своїм майном, у зв'язку з
чим просить позов задовольнити.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали,
просили їх задовольнити з наведених
підстав у позовній заяві, проти
заочного розгляду справи не
заперечили.

Відповідач в судове засідання не
з'явився за невідомих причин. Про час та
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином. Клопотань про
відкладення розгляду справи від
відповідача не надходило. Причини
своєї неявки відповідач суду не
повідомив. За таких обставин, суд
вважає за можливе розглянути справу за
відсутності відповідача та за згодою
позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226
ЦПК України ухвалити заочне рішення.

Представник Мукачівського міського
відділу Головного управління
державної міграційної служби України в
Закарпатській області в судове
засідання не з'явився, подав до суду
заяву про розгляд справи без його
участі, проти задоволення позову не
заперечив.

Заслухавши пояснення позивача та її
представника, дослідивши та
перевіривши зібрані у справі докази,
постановляючи рішення відповідно до
вимог ст.ст. 215, 225, 226 ЦПК України, суд
вважає, що позов слід задовольнити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі. Суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених ЦПК України.

Судом встановлено, що відповідно до
довідки, виданої КП «Мукачівське МБТІ
та ЕО» № 170 від 05.02.2009 року, квартира
АДРЕСА_1 належить на праві особистої
власності ОСОБА_1 Вказану квартиру
позивач набула на підставі договору
дарування від 17.11.2000 року, посвідченого
державним нотаріусом Ковач Н.О., та
відповідно до якого ОСОБА_5 подарувала,
а ОСОБА_1 прийняла у дар належну
дарителю квартиру, яка знаходиться в
АДРЕСА_1.

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартирі АДРЕСА_1
підтверджується листом Мукачівського
міського відділу ГУ ДМС України в
Закарпатській області № 4308 від 22.11.2013
року.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
відповідно до Закону України «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2,4,7
та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року №
47597-ВР, якими закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, що означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном, право власника володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним йому майном на власний розсуд,
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК
України)

Відповідно до ст. 317 ЦК України,
власнику належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Згідно з ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК
України право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику вимагати усунення
будь-яких порушень його права хоч би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло-житловий будинок,
садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України, члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що відповідач не набув
самостійного права на житло з підстав,
передбачених законом, втратив право на
користування квартирою АДРЕСА_1 у
зв'язку із зміною власника, оскільки до
нового власника квартири, тобто до
позивача, не перейшло збереження права
користування житлом колишніх
власників (членів їх сім'ї), а тому позов
в частині визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням підлягає
задоволенню.

Розглядаючи позовні вимоги про зняття
з реєстраційного обліку відповідачів,
суд приходить до наступного висновку.

Закон України «Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
а тому його положення підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
року, зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою
в день звернення особи із заявою в
органи реєстрації. Таким чином, позовна
вимога про вирішення питання про
зняття відповідачів з реєстраційного
обліку є передчасною та не підлягає до
задоволення.

З врахуванням вищенаведеного, вимоги
позивача про визнання ОСОБА_3 таким,
втратив право на користування
квартирою АДРЕСА_1, є підставними і
такими, що підлягають задоволенню. В
частині позовних вимог про зняття з
реєстрації відповідача слід відмовити,
оскільки така вимога, на думку суду,
окремого вирішення у даному випадку не
потребує, а задоволення попередньої
позовної вимоги є достатньою підставою
для зняття відповідача з реєстрації у
спірному будинку, що передбачено ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11 грудня 2003
року.

Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено. Таким
чином з відповідачів на користь
позивача підлягає стягненню 114,70 грн. (1/2
від загального розміру позовних вимог)
судових витрат.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223,
224, 294 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 383, 405 ЦК
України суд,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, а
саме квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 114,70
грн. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення суду відповідачем може бути
подана заява про перегляд заочного
рішення протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Закарпатської області через
Мукачівський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А.М.Заболотний