Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/5085/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Заполовського В.Й.,

суддів:
Забродського М.І., Шевчук А.М.,

з участю секретаря судового
засідання Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу та моральної шкоди за
апеляційними скаргами представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 23 січня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з цим позовом. Зазначав, що 24.09.2009
року він позичив кошти ОСОБА_2 в сумі 10
000 доларів США і 80 000 грн. строком до
10.10.2009 року.

Відповідач кошти повернув частково:
10.08.2011 року в сумі 1 300 доларів США та
26.01.2012 року в сумі 5 000 грн. Таким чином
заборгованість становить 8 700 доларів
США (еквівалент 70 557,00 грн.) та 75 000 грн., а
всього 145 557 грн.

За наведених обставин та після
уточнення позовних вимог позивач
просив стягнути з ОСОБА_2 на свою
користь 145 557,00 грн. боргу, 18 471,81 грн. - 3%
річних за користування коштами та 5 000
грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 23 січня 2014 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 64
637,96 грн. боргу за договором позики; 13
622,01 грн. - 3% річних, а всього 78 259,97 грн.;

- на користь НДЕКЦ при УМВС України в
Житомирській області суму 214,58 грн.,
пов'язану з проведенням експертизи;

- на користь держави 782,59 грн. судового
збору.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь НДЕКЦ при
УМВС України в Житомирській області
235,66 грн. та на користь ОСОБА_2 2 734,24 грн. -
витрати понесені в зв'язку з
проведенням експертиз.

Не погодившись з рішенням суду,
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2
подали апеляційні скарги.

Зокрема, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 у
поданій апеляційній скарзі просить
скасувати судове рішення та ухвалити
нове рішення по суті заявлених вимог.

Рішення суду вважає необґрунтованим,
оскільки ухвалене на неповно
з'ясованих обставинах справи, з
порушенням норм матеріального права,
всупереч вимогам цивільного
законодавства й неправильним
тлумаченням цих норм.

Зокрема зазначає, що суд
необґрунтовано та помилково зробив
висновок, що відповідачем була
повернута сума 11 300,00 доларів США, хоча
фактично було повернуто 1 300 доларів
США. Також посилається на те, що в заяві
про перегляд заочного рішення
відповідач прямо та незаперечно
підтверджує той факт, що розписка є
укладеним договором позики та визнає,
що написана вона саме ним, лише ставить
під сумнів зазначені в ній суми.

ОСОБА_2 у поданій апеляційній скарзі
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та прийняти нове рішення про
відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову
повністю. Вважає, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Зазначає, що він дійсно взяв у ОСОБА_1
позику у розмірі 10 000 дол. США, яка є
еквівалентною 80 000 грн.

Кошти в сумі 80 000 грн. він не отримував.
Текст розписки про отримання коштів
від 24.09.2009 року писався не ним, а іншою
сторонньою особою, якою в тексті даної
розписки зроблені дописки про
отримання зазначених коштів. Тому
вважає, що вимоги позивача щодо
стягнення з нього даної суми є
безпідставними.

Також посилається на те, що позивач при
наданні йому коштів не укладав
договору позики у письмову вигляді, а
розписка не замінює договір позики і не
є письмовою формою такого договору.

Перевіривши матеріали
справи та заслухавши пояснення осіб,
які з'явились в судове засідання,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та
апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягають
до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику - грошові кошти у
такій самій сумі, у строк та в порядку,
що встановлені договором.

Як встановив суд та вбачається з
матеріалів справи, відповідно до
розписки від 24.09.2009 року ОСОБА_2
отримав в борг від ОСОБА_1 10 000, 00 дол.
США і 80 000,00 грн. на строк до 10.10.2009 року
(а.с.51).

Факт отримання всієї суми коштів
зазначених в розписці від 24.09.2009 року
відповідач ОСОБА_2 заперечує та
стверджує, що за вказаною розпискою,
рукописний текст якої був здійснений
позивачем, а підписана ним, він отримав
лише 10 000 доларів США. Коштів в сумі 80 000
грн. не отримував, а ця сума в розписці
зазначена як еквівалент 10 000 доларів
США отриманих у позику.

Проте, як свідчить зміст розписки від
24.09.2009 року, яка підписана відповідачем
(ця обставина ним визнана та не
оспорюється), відповідач отримав у
позику від позивача кошти 10 000 доларів
США і 80 000 грн. При цьому, відповідно до
ст.1051 ЦК України своє право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти від позикодавця були
одержані у меншій кількості, ніж
вказано в розписці відповідач не
використав, належних та допустимих
доказів про не отримання коштів в сумі
80 000 грн. за вказаною розпискою суду не
надав та такі в матеріалах справи
відсутні.

Крім того, згідно тексту змісту
розписки ОСОБА_1 від 10.08.2011 року, він
отримав від ОСОБА_2. 11 300 доларів США в
рахунок погашення заборгованості за
борговою розпискою від 24.09.2009 року
(а.с.74).

Факт отримання від відповідача коштів
у сумі 11 300 доларів США згідно розписки
від 10.08.2011 року позивачем ОСОБА_1
заперечується, а стверджує, що фактично
отримав лише 1 300 доларів США.

Проте, як правильно визнав суд,
належних та допустимих доказів про
отримання коштів в сумі 1 300 доларів, а
не 11 300 доларів США як зазначено в
розписці, за вище вказаною розпискою
позивач суду не надав. Не доведено
цього факту і висновками проведених по
справі почеркознавчих експертиз № 1/678
від 03.06.2013 року та №10112/13-32/10113/13-33 від
03.12.2013 року, згідно яких ознак внесення
змін у напис суми "11300" у
досліджуваній розписці від імені
ОСОБА_1 від 10.08.2011 року шляхом дописки
експертами не встановлено (а.с.81-85),
(а.с.131-138).

Листом від 06.08.2012 року
підтверджено факт отримання ОСОБА_1
26.01.2012 року 5 000 грн. в рахунок погашення
боргу ОСОБА_2

Відтак, встановивши, що ОСОБА_2 за
письмовою розпискою від 24.09.2009 року
отримав у позику від ОСОБА_1 10 000 доларів
США (еквівалент 79708 грн.) і 80 000 грн. на
строк до 10.10.2009 року, з вказаної суми
коштів повернув 11 300 доларів США
(еквівалент 90 070,04 грн.) та 5 000 грн., суд
першої інстанції з врахуванням вимог
ст.ст. 526, 1046, 1047, 1049 ЦК України прийшов до
обгрунтованого висновку про наявність
підстав для стягнення з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 не повернутої суми
коштів у розмірі відповідно до
зробленого розрахунку, правильність
проведення якого сторонами не
оспорюється, а саме 64 637,96 грн. боргу за
договором позики, 13 622,01 грн. - 3% річних,
а всього 78 259,97 грн.

Також суд обгрунтовано відмовив ОСОБА_1
у задоволенні позову про відшкодування
моральної шкоди, оскільки така
відповідальність не передбачена
умовами укладеного між сторонами
договору позики.

Оскільки позивачем суду не надано
доказів на підтвердження того, що
відповідачем в рахунок погашення боргу
за письмовою розпискою від 24.09.2009 року
повернуто йому лише 1 300 доларів США, а
не 11 300 доларів США, як зазначено в
розписці від 10.08.2011 року, то викладені в
апеляційній скарзі його доводи є
необгрунтованими.

Не можливо визнати обгрунтованими і
доводи викладені відповідачем в
апеляційній скарзі про те, що він за
розпискою від 24.09.2009 року від позивача
отримав лише 10 000 доларів США, а 80 000 грн.
не отримував, оскільки відповідних
доказів про ці обставини суду не надав
та такі в матеріалах справи відсутні.

Є безпідставними та не впливають на
правильність судового рішення і
посилання відповідача на те, що позивач
при наданні йому коштів не укладав
договору позики у письмову вигляді, а
розписка не замінює договір позики і не
є письмовою формою такого договору,
оскільки це суперечить змісту ст.1047 ЦК
України, згідно якої на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
доводи апеляційних скарг не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм
матеріального права і
порушення норм процесуального
права, які передбачені нормами ЦПК
України як підстави для скасування
рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційних скарг
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів апеляційного
суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та апеляційну скаргу
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 23 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді