У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Демянчук С.В., Ковалевич
С.П.

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
районного суду від 30 грудня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа управління Держкомзему у
Рівненському районі Рівненської
області про визнання недійсним та
скасування державного акту на земельну
ділянку, встановлення факту не
проживання ОСОБА_3 за місцем реєстрації
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
приватний нотаріус ОСОБА_4, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, -

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Рівненського районного суду
від 30 грудня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено.

Визнано недійсним та скасовано
державний акт серії ЯК № 035318 від 23
березня 2012 року на право власності на
земельну ділянку, площею 0,2040 га,
кадастровий номер :22:029:0264 з
цільовим призначенням для будівництва
і обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
розташованому по АДРЕСА_1, виданий на
ім"я ОСОБА_1

Встановлено факт, що неповнолітня
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в період з 13 серпня
2008 року по даний час не проживала і не
проживає за місцем її реєстрації в
житловому будинку АДРЕСА_1, в зв"язку з
чим її житлові права при відчуженні
цього будинку ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
не порушувались.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним
ОСОБА_1 подав на нього апеляційну
скаргу.

Вказує, що заяви про отримання
дозволу на відчуження будинку він не
подавав, оскільки не мав наміру
продавати свій будинок.

При цьому зазначає, що під час
розгляду справи ОСОБА_2 змушена була
визнати, що написала заяву до
виконавчого комітету Зорянської
сільської ради та підписала її від
його імені. Стверджує, що такого
дозволу їй не давав.

Зазначає, що на прохання ОСОБА_2
оформити на неї будь-яку частину
спірного будинковолодіння, він мав
намір подарувати їй ? частину будинку,
проте вона скористалась вадами його
зору, тим, що він був втомлений та
замість договору дарування оформила
договір купівлі-продажу будинку.

Вважає, що оскаржуваний договір
купівлі-продажу будинку слід визнати
як нікчемний, з урахуванням інтересів
неповнолітної дитини та недійсним
внаслідок дефектів (незаконності)
змісту правочину та невідповідності
волі та волевиявлення з його боку при
його укладенні.

Зазначає, що відсутність у нього
наміру на здійснення продажу будинку
підтверджується також показами ОСОБА_2
про те, що кошти, зазначені в п. 4
оспорюваного договору від 19 червня 2010
року в сумі 160806 грн. до підписання
договору він не отримував.

Вказує на те, що посилання нотаріуса
на п. 16 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій є надуманим, оскільки
він зазначав не про сліпоту, а про вади
зору, а також при посвідченні договору
купівлі-продажу нотаріус зобов'язаний
був отримати дозвіл органів опіки і
піклування на його відчуження.

Просить скасувати оскаржуване
рішення та ухвалити нове рішення, яким
його позов задовольнити, а в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

В запереченні на апеляційну скаргу
ОСОБА_2 просить її відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, беручи до
уваги пояснення учасників процесу,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
з весни 2004 року по 2006 рік перебували у
фактичних шлюбних стосунках і
проживали як одна сім'я.

08 грудня 2004 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1
було укладено договір купівлі-продажу,
за яким ОСОБА_1 купив житловий будинок
АДРЕСА_1, який було посвідчено
приватним нотаріусом Рівненського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
і зареєстровано в реєстрі за № 1180. На
підставі цього договору
купівлі-продажу ОСОБА_1 зареєстрував в
КП РОБТІ своє право власності на
будинок.

19 червня 2010 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2
вищевказаний житловий будинок, який
було посвідчено нотаріусом
Рівненського районного нотаріального
округу ОСОБА_4 і зареєстровано в
реєстрі за № 848 на підставі цього
договору купівлі-продажу ОСОБА_2 25
червня 2010 року зареєструвала в КП РОБТІ
своє право власності на цей будинок.
Технічний паспорт на будинок також
виготовлено на її ім'я.

Судом також встановлено, що 23 березня
2012 року ОСОБА_1 на підставі рішення
Зорянської сільської ради від 27 січня
2005 року № 952 отримав державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку серії ЯК № 035318 на земельну
ділянку площею 0, 2040 га на території
АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

З ч. 1 ст. 120 ЗК України вбачається, що у
разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Так, згідно ст. 377 ЦК України, до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Виходячи зі змісту норм даних статей,
колегія суддів рахує вірним висновок
суду першої інстанції про те, що
позивач, набувши право власності на
будинковолодіння, набула і право
користування спірною земельною
ділянкою, а тому виданий на ім'я ОСОБА_1
державний акт на право власності на
земельну ділянку необхідно визнати
недійсними і скасувати, оскільки він
порушує права ОСОБА_2, як власника
житлового будинку.

Частинами 3, 5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, та
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виникає
спір.

ОСОБА_1 не надано жодного доказу, який
би підтвердив, що оспорюваний правочин
був укладений внаслідок помилки чи
внаслідок обману.

Згідно ст. 224 ЦК України правочин,
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування (стаття 71 цього Кодексу), є
нікчемним.

Статтею 12 Закону України "Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей"
встановлено, що держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчиненні правочинів щодо нерухомого
майна; неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при вчиненні будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень;
органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав і охоронюваних законом інтересів
дітей; для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Частина 3 ст. 17 Закону України "Про
охорону дитинства" передбачає, що
батьки або особи, які їх замінюють, не
мають права без дозволу органів опіки і
піклування, наданого відповідно до
закону, укладати договори, які
підлягають нотаріальному посвідченню
та/або державній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати поділ,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовної
вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення
Зорянської сільської ради від 15 квітня
2010 року № 110, яким йому надано дозвіл на
відчуження власного будинку за адресою
АДРЕСА_1 на користь громадянки ОСОБА_2
при умові, що за малолітньою ОСОБА_3
збережеться право проживати в цьому
будинку, суд першої інстанції вірно
визначив, що право неповнолітньої
дитини на користування майном не
порушене.

ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_2 і
вищезазначений правочин ніяким чином
не вплинув на право дитини у
користування житловим приміщенням, яка
і на даний момент, і на момент укладення
спірного договору зареєстрована в
даному житловому будинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Враховуючи наведене, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що рішення
Зорянської сільської ради від 15 квітня
2010 року № 110 ніяким чином не впливає на
права та обов"язки ОСОБА_1, тобто права,
які підлягали захисту, не порушені.

Таким чином, судова колегія не
знаходить правових підстав не
погодитися з висновками суду першої
інстанції, оскільки вони ґрунтуються
на матеріалах справи, які ретельно
досліджені у ході розгляду справи.
Висновки суду першої інстанції вірно
обґрунтовані у мотивувальній частині
рішення і судова колегія з ними
погоджується оскільки вони повністю
відповідають обставинам справи, яким
суд дав вірну оцінку.

На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 11, 303, 304, 308, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
від 30 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуюча
А.М. Шеремет

Судді:
С.В. Демянчук

С.П.
Ковалевича