Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

08 жовтня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Власова С.О., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 й ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання угод, недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2012 року, ОСОБА_1 і ОСОБА_3 звернулись в суд із вище вказаним позовом. При цьому, посилались на те, що Кредитний договір № К170-03/В від 12.11.2003 року, додаткову угоду №1 від 12.11.2003 року та Договір поруки від 12.11.2003 року з ПАТ КБ ПриватБанк не укладались і не підписувались. Виходячи з наведених обставин, і просили задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 11 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними укладені з ПАТ КБ ПриватБанк Кредитний договір № К170-03/В від 12.11.2003 року, додаткову угоду №1 від 12.11.2003 року до кредитного договору та Договір поруки від 12.11.2003 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ПАТ КБ ПриватБанк подав апеляційну скаргу на рішення суду, у якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено вимоги норм процесуального законодавства та неправильно застосовано норми матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу і просила задовольнити таку з наведених у ній підстав.

Представники позивача ОСОБА_1 в особі ОСОБА_5 і адвоката ОСОБА_6 заперечили вимоги скарги і просили відхилити таку.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представників сторін та приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що про наявність фіктивних документі, а саме: Кредитний договір № К170-03/В від 12.11.2003 року й додаткову угоду №1 від 12.11.2003 року до кредитного договору, укладених між ПАТ КБ ПриватБанк й ОСОБА_1 та Договір поруки від 12.11.2003 року укладений між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 і ОСОБА_2, стало відомо останнім 30.09.2011 року у ході здійснення виконавчого провадження про стягнення з них заборгованості на користь банку. Зазначені правочини не підписували, що стверджується висновком експертним за № 15/6 від 17.03.2014 року.

Проте, такий висновок суду не відповідає матеріалам справи, та вимогам норм матеріального права.

Так, ч. 1 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Свідченням дій ОСОБА_1 на отримання кредитних коштів є підготовка пакету документів, а саме: 1. рішення власника від 10.11.2003 року про укладення із КБ ПриватБанк кредитної угоди на суму 20000 Євро; 2. заявка до КБ ПриватБанк на одержання кредиту від 10.11.2003 року на період 12 місяців у сумі 20000 Євро; 3. заявка на тримання кредиту (Анкета А) на суму кредиту 20000 Євро на строк 12 місяців; 4. техніко-економічне обґрунтування повернення кредитних коштів у сумі 20000 Євро на строк 12 місяців; 5. Анкета С звіт прибутків і видатків особи, що займається підприємницькою діяльністю від 10.11.2003 року.

Матеріали справи містять копії Кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року укладеного між ЗАТ КБ ПриватБанк та приватним підприємцем ОСОБА_1 на суму із загальним лімітом 20000 Євро на строк 11.11.2004 року; Додаткова угода № 1 до кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року та Договір поруки від 12.11.2003 року укладений між ЗАТ КБ ПриватБанк та приватним підприємцем ОСОБА_1 і ОСОБА_2, які відповідають оригіналам, що досліджені судом.

За висновком № 15/6 від 17.03.2014 року судово-почеркознавчої експертизи, підпис (рукописний запис), що міститься в Кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року, Додатковій угоді № 1 до кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року та Договорі поруки від 12.11.2003 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, а.с. 179.

Виходячи з вимог частин 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Та частинами 2, 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. А волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись із позовом ОСОБА_1 виходив із того, що підпис від його імені в Кредитному договорі № К170-03/В від 12.11.2003 року, Додатковій угоді № 1 до кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року та Договорі поруки від 12.11.2003 року, йому не належить. А тому вважав, що дані правочини в момент їх вчинення, вчинені з недодержанням вимог ст. 203 ЦК України.

Такі доводи ОСОБА_1 не можна визнати підставними, через те що, зважуючи на наявні докази, що містяться в матеріалах справи у їх сукупності, слід дійти до думки, що дії останнього були спрямовані на набуття цивільних прав та обовязків.

Крім кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року і додаткової угоди № 1 до нього та договору поруки від 12.11.2003 року, між ЗАТ КБ ПриватБанк та приватним підприємцем ОСОБА_1 було укладено 26.01.2004 року Додаткову угоду № 2 до кредитного договору, якою Кредитний договір № К170-03/В від 12.11.2003 року викладено в іншій редакції. Дана додаткова угода підписана безпосередньо позичальником ОСОБА_1, що підтверджено також і висновком № 15/6 від 17.03.2014 року судово-почеркознавчої експертизи, а.с. 180.

Якщо слідувати логіці доводів ОСОБА_1 у випадку не підписування ним Кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року і додаткової угоди № 1 до нього та Договору поруки від 12.11.2003 року, то за цих обставин у нього були тоді відсутні й підстави для підписання ним згодом Додаткової угоди № 2 від 26.01.2004 року до кредитного договору, якою Кредитний договір № К170-03/В від 12.11.2003 року викладено в іншій редакції. Але, не дивлячись на це підписав кредитні умови в іншій редакції, що свідчить про схвалення ним такого правочину.

Згідно повідомлення ДПА м. Мукачево від 20.02.2003 року ПП ОСОБА_1 відкрив поточний рахунок № 0139 у валюті Євро, а.с. 29. На даний рахунок і були переведені кредитні грошові кошти в сум 20000,00 Євро.

Відповідно до виписки по рахунку № 0038 ПП ОСОБА_1 від 12.11.2003 року видано 20000,00 Євро згідно Кредитного договору № К170-03/В від 12.11.2003 року, а.с. 74. За випискою по рахунку № 0139 ПП ОСОБА_1 від 12-14.11.2003 року здійснено конвертацію (продаж) 20000,00 Євро на гривню, а.с. 75. Та випискою з рахунку № 0138 ПП ОСОБА_1 від 14-15.11.2003 року стверджено, що конвертовану в гривню суму 124800 грн. переведено на рахунок 4001 Птахофабрики ТзОВ Прогрес, а.с. 76.

По зазначеному кредиту позичальником ПП ОСОБА_1 неодноразово здійснювались погашення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, та із суми 20000,00 Євро вже сплачено 7000,00 Євро.

Оцінюючи наведені доказ у їх сукупності у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, колегія суддів схиляється до думки, що висновок № 15/6 від 17.03.2014 року судово-почеркознавчої експертизи не може являтись самостійною й достатньою підставою для задоволення позову, за наявності інших доказів, які вказують на інші фактичні обставини справи. Оскільки, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Виходячи із приписів ч. 1 ст. 553 ЦК України - за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Так, договір поруки від 12.11.2003 року укладений між ЗАТ КБ ПриватБанк та приватним підприємцем ОСОБА_1 і ОСОБА_2, а.с. 7. А у висновку № 15/6 від 17.03.2014 року судово-почеркознавчої експертизи, вказано, що підпис (рукописний запис), що міститься в Договорі поруки від 12.11.2003 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, а.с. 180. Проте, чи виконаний підпис ОСОБА_2 у графі Поручитель експерт не зміг встановити, оскільки не встановлено сукупності ознак, які б дозволяли судити в категоричній або імовірній формі про наявність або ж відсутність тотожності таких.

Разом із цим, зміст позовної заяви не дає підстав стверджувати, що поручитель ОСОБА_2 вимагав визнати недійсним Договір поруки з підстав не підписання його ним. Крім цього, не підписання договору поруки ОСОБА_1, який є боржником, а не поручителем, даний правочин у силу вимог ст. 217 ЦК України не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, тоді-як правочин був би вчиненим і без не підписання його боржником.

Судом першої інстанції не дано жодної оцінки заяві від 11.04.2014 року в якій відповідач просив застосувати строк позовної давності, а.с. 188.

Як зазначено в ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Та за правилами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Саме з моменту підписання ОСОБА_1 26.01.2004 року Додаткової угоди № 2 до кредитного договору, якою Кредитний договір № К170-03/В від 12.11.2003 року викладено в іншій редакції. І починається перебіг позовної давності тривалістю у три роки, а позов до суду подано аж 09 жовтня 2012 року.

Оскільки, колегією суддів встановлено, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження по суті, а тому в позові слід відмовити, саме із цих підстав.

Аналізуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ КБ ПриватБанк підлягає стягненню з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 сума 121,80 гривня, судового збору, а.с. 210.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 11 квітня 2014 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 й ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк про визнання угод, недійсними, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 121,80 гривню судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ___________________

___________________