Провадження № 2/0182/1126/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ.

21.02.2014 року
м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді
Шестакової З.С.

при секретарі -
Пометій Є.Т.

за участю: позивача -
ОСОБА_1

представника позивача -
ОСОБА_2

представника відповідача -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Нікополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Управління комунального майна
Нікопольської міської ради, ОСОБА_5 про
визнання розпорядження органу
приватизації та свідоцтва про право
власності на житло недійсними, суд

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Управління комунального майна
Нікопольської міської ради та ОСОБА_5
про визнання розпорядження органу
приватизації та свідоцтва про право
власності на житло недійсними.

Свої вимоги мотивує тим, що наприкінці
1998 року він вирішив приватизувати
квартиру АДРЕСА_1, в якій буз
зареєстрований та постійно проживав
лише він один.

Він підписав заяву про надання дозволу
на приватизацію квартири.

В подальшому, через його зайнятість на
роботі, оформленням документів для
приватизації квартири займалась його
колишня дружина ОСОБА_6

Через деякий час вона повідомила його
про завершення приватизації та
показала технічний паспорт на
квартиру, де він вказаний її власником.

Увесь цей час він був впевнений в тому,
що він є єдиним власником спірної
квартири.

На початку червня 2011 року через
державного виконавця ВДВС
Нікопольського МУЮ йому стало відомо,
що його донька ОСОБА_5 (зараз має
прізвище ОСОБА_5) також є власником 1/2
квартиру АДРЕСА_1.

Згодом, він отримав копію заочного
рішення Нікопольського міськрайонного
суду від 18 січня 2011 року по цивільній
справі № 2-611/11 за позовом ОСОБА_5 до
нього про вселення та визначення
порядку користування квартирою
АДРЕСА_1.

Переглянувши вдома правовстановлюючі
документи на квартиру, він побачив, що,
дійсно, у Свідоцтві про право власності
на житло, яке було видане Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням 05
січня 1999 року, ОСОБА_5 вказана як
співвласник житла.

Оскільки відповідач ОСОБА_5 на день
приватизації була неповнолітньою
дитиною та з 09 вересня 1997 року була
зареєстрована і постійно проживала
разом з матір'ю ОСОБА_6 за адресою:
АДРЕСА_2, вона не мала права брати
участь у приватизації квартири та
помилково була включена до складу сім'ї
позивача у довідці для приватизації
квартири, виданої 14 грудня 1998 року
начальником ЖРЕД-9.

До того ж, ОСОБА_6, яка на той час
доводилась дружиною позивача, надала
письмову згоду на приватизацію ним
одноособово квартири

Також, позивач вважає, що він не
пропустив строк позовної давності,
оскільки п. 4 ч.1 ст. 268 ЦК України
передбачалось, що позовна давність не
поширювалась на вимогу власника про
визнання незаконним правового акту
органу місцевого самоврядування, яким
порушено його право власності або інше
речове право.

Законом України „Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20 грудня 2011 року п. 4 ч. 1
ст.268 ЦК України виключено. Але у п. 3 ч. 5
Прикінцевих та перехідних положень
цього Закону вказано, що протягом трьох
років з зня набрання чинності цим
Законом особа має право звернутись до
суду з позовом про визнання незаконним
правового акта органу місцевого
самоврядування, яким порушено право
власності або інше речове право.

Про порушення права власності позивачу
стало відомо лише в червні 2011 року,
отже, строк позовної давності ним не
пропущено.

Тому, позивач просив суд задовольнити
його позовні вимоги.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити
в повному обсязі.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав та суду пояснив, що
ОСОБА_5 на день приватизації квартири
АДРЕСА_1 була в ній зареєстрована, що
підтверджується довідкою ЖРЕД-9 від
14.12.1998 та довідкою з навчального
закладу № 88 від 31.10.2011, тому вона згідно
діючого на той час законодавства мала
право приймати участь у приватизації
квартири.

У розпорядженні органу
приватизації № 5052-9 від 14.12.1998 року
також вказано, що квартира АДРЕСА_1
передається у приватну спільну
власність. До того ж, сам позивач у
своєї заяві на приватизацію квартиру
просив передати її у спільну власність.
Тому свідоцтво про право власності на
житло від 05 січня 1999 року було видано на
двох власників квартири: позивача та
його доньки ОСОБА_5, прізвище якої на
той час було „ОСОБА_5".

ОСОБА_1 з самого початку було
відомо про те, що він приватизував
квартиру на двох осіб.

В Законі України „Про приватизацію" (в
редакції яка діяла на час приватизації
позивачем квартири) вказано, що
загальна норма на одну особу повинна
бути 16,1 кв.м. - житлової, загальної - 31
кв.м., а площа квартири позивача
становить 43,1 кв.м. За приватизацію
зайвих квадратних метрів позивач
повинен був доплачувати за надлишок.
Оскільки ОСОБА_1 не здійснював цю
доплату, він не міг приватизувати
квартиру один.

Доводи позивача про те, що ОСОБА_5
була зареєстрована разом з матір'ю за
адресою: АДРЕСА_2, спростовуються
карткою прописки за формою-А на ОСОБА_6
(дата реєстрації за вказаною адресою - 09
вересня 1998 року), де вказано, що дочка
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, прописана у
батька.

Тому просив суд в позові ОСОБА_1
відмовити.

Представник відповідача Управління
комунального майна Нікопольської
міської ради в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала і суду
пояснила, що приватизація квартири
АДРЕСА_1 була проведена правильно та
відповідно до діючого на той час
законодавства. Квартира була
приватизована на двох осіб, яки були в
ній зареєстровані, що підтверджується
довідкою ЖРЕД-9 від 14.12.1998,
розпорядженням органу приватизації №
5052-9 від 14.12.1998 року та свідоцтвом про
право власності на житло від 05 січня 1999
року. Отримавши свідоцтво про право
власності на квартиру, позивач повинен
був роздивитись документи і знати, що
свідоцтво видане на двох власників.

Заслухавши сторони, вивчивши
матеріали справи, допитавши свідків,
оглянувши цивільну справу № 2-3868/11
(провадження № 2/426/624/2012) за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5 та Комітету по
управлінню комунальним майном
Нікопольської міської ради про
визнання свідоцтва про право власності
на житло частково недійсним, матеріали
інвентаризаційної справи на квартиру
АДРЕСА_1, суд приходить до наступного.

Відповідно до п.4 ст.5 Закону
України „Про приватизацію державного
житлового фонду" право на приватизацію
квартир (будинків) державного
житлового фонду з використанням
житлових чеків одержують громадяни
України, які постійно проживають в цих
квартирах (будинках) або перебували на
обліку, потребуючих поліпшення
житлових умов до введення в дію
вказаного Закону України.

Згідно з Положенням про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян (п.п.20,21), затвердженого
Наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 05.09.1992, при оформленні заяви на
приватизацію квартири (будинку)
громадянин бере на підприємстві, що
обслуговує жилий будинок, довідку про
склад сім'ї та займані приміщення.

Як встановлено в судовому
засіданні, позивач ОСОБА_1 разом зі
своєю сім'єю: дружиною ОСОБА_6 та
донькою ОСОБА_5 (зараз її прізвище
„ОСОБА_5") були зареєстровані в
АДРЕСА_1 з 09 січня 1996 року. При цьому,
донька ОСОБА_5 була вписана в картку
прописки за формою-А матері ОСОБА_6

Згодом, 04 вересня 1997 року ОСОБА_6
була знята з реєстраційного обліку за
вищевказаною адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку
з вибуттям на АДРЕСА_2.

Згідно довідки ОСББ „Злагода" №
345 від 08 жовтня 2012 року ОСОБА_6 разом з
донькою ОСОБА_5 04 вересня 1997 року зняті
з реєстраційного обліку в квартирі
АДРЕСА_1 (а.с.9).

Довідкою ТОВ
„Комунальник-Нікополь" № 10409 від 16.11.2012
також підтверджується той факт, що
ОСОБА_5 мешкала з матір'ю ОСОБА_6 з 09
вересня 1997 року за адресою: АДРЕСА_2
(а.с.30).

Як вбачається з картки прописки
за формою-А ОСОБА_6 вибула з місця
реєстрації: АДРЕСА_1 та прибула за місце
проживання за адресою: АДРЕСА_2 разом з
дитиною до 16-річного віку - донькою
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та були
зареєстровані за вказаною адресою 09
вересня 1997 року (а.с.31).

Суд не може взяти до уваги доводи
представника відповідача ОСОБА_3 в тій
частині, що станом на 14 грудня 1998 року
ОСОБА_5 була зареєстрована разом з
батьком за адресою: АДРЕСА_1, оскільки
відповідно до п. 12 Положення про
паспорт громадянина України,
затвердженого Постановою Верховною
Ради України від 26.06.1992 з відповідними
змінами (в редакції 09.12.1994, яка була
чинною на день отримання паспорту),
видача та обмін паспорта провадиться у
місячний термін за місцем постійного
проживання громадянина.

Як встановлено судом, 18 серпня 1999 року
ОСОБА_5 отримала паспорт за місцем
постійного проживання: АДРЕСА_2 (а.с.70,71).

Під час судового засідання судом
були оглянути дві картки прописки за
формою-А ОСОБА_6, які мають розбіжності
щодо проживання дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, в одній картці прописки вказано, що
ОСОБА_5 прибула та зареєстрована разом
з матір'ю ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2
(а.с.31), а в другій - донька ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, прописана у батька (а.с.79).

Суд ретельно дослідив дані
обставини та приходить висновку, що
об'єктивною є картка прописки за
формою-А ОСОБА_6 разом з донькою ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.31).

Так, даний факт реєстрації ОСОБА_6
разом з донькою ОСОБА_5 за адресою:
АДРЕСА_2 додатково підтверджуються
квитанцією про сплату державного мита
за реєстрацію № 8170 від 06 вересня 1997
року, яка додається до картки прописки
на а.с.31.

Крім того, ОСОБА_5 отримала
паспорт за місцем постійного
проживання: АДРЕСА_2 та в подальшому, 14
січня 2000 року, поставила відмітку про
реєстрацію за вказаною адресою (а.с.71).

До того ж, у картці прописки за
формою-А ОСОБА_6 на а.с.79 вказані її
номер та серія паспорту, який був
виданий ОСОБА_6 20 січня 1998 року, в той
час, як картка виписана 09 вересня 1997
року.

Бухгалтер ОСББ „Квадрат" ОСОБА_10
у судовому засіданні також підтвердила
той факт, що ОСОБА_6 разом з донькою
ОСОБА_5 проживали та були зареєстровані
за адресою: АДРЕСА_2 з дня прибуття. А
саме, 09 вересня 1997 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин,
що обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

В той же час, представником відповідача
не надано суду доказів, які б доводили
його доводи щодо реєстрації ОСОБА_5 за
адресою: АДРЕСА_1 станом на проведення
приватизації даної квартири, а саме,
грудень 1998 року-січень 1999 року

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що
представник відповідача ОСОБА_3
розпорядив своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи те, що відповідно до вимог ч.
4 ст. 60 ЦПК України доказування не
можуть ґрунтуватися на припущеннях,
суд вважає доведеним той факт, що з 09
вересня 1997 року відповідач ОСОБА_5 була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 та
безпідставно була включена до складу
сім'ї ОСОБА_1 у довідки ЖРЕД-9 від 14.12.1998
(а.с.15).

24 грудня 1998 року позивач ОСОБА_1
звернувся до керівника органу
приватизації з заявою про передачу у
власність квартири АДРЕСА_1, в якій
просив уповноваженим власником
квартири визначити його, ОСОБА_1 В графі
про оформлення квартири у спільну
часткову власність та розподіл
власності між членами сім'ї ніхто з
членів сім'ї ОСОБА_1 не зазначений
(а.с.12).

14 грудня 1998 року ОСОБА_6, яка на
той час доводилась дружиною позивача,
надала йому згоду на приватизацію
квартири АДРЕСА_1 (а.с.13).

Розпорядженням органу приватизації №
5052-9 від 14 грудня 1998 року було
задоволено прохання наймача ОСОБА_1 про
передачу квартири АДРЕСА_1 в сумісну
власність (а.с.19).

Судом були оглянути матеріали
інвентарної справи на квартиру
АДРЕСА_1, в якій містяться особисте
замовлення № 5052-9 ОСОБА_1 від 18 грудня 1998
року на проведення інвентаризації
квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з наміром її
приватизувати; довідка ЖРЕД-9 від 14.12.1998
про склад сім'ї ОСОБА_1 та площу
квартири; заява дружини наймача ОСОБА_6
від 14.12.1998 про її згоду на приватизацію
квартири, в якій немає відомостей щодо
доньки ОСОБА_5 та розпорядження органу
приватизації № 5052 від 05.01.1999 про
передачу ОСОБА_1 у спільну власність
спірної квартири, в якому також не
назначені інші власники квартири.

Судом була допитана в якості свідка
ОСОБА_6, яка суду пояснила, що вона
займалась приватизацією спірної
квартири в 1998-1999 роках, оскільки її
чоловік ОСОБА_1 працював та не мав часу
ходити в різні інстанції та збирати
документи на приватизацію квартири.
Позивач підписав заяву на приватизацію
та замовлення на інвентаризацію
квартири, усі інші документи вона
підписувала та отримувала особисто,
при цьому пильно їх не розглядала, бо
вони її не цікавили. Свідоцтво про
право власності на житло та технічний
паспорт на квартиру вона передала
позивачеві.

До того ж, на той час стосунки між нею і
позивачем були напруженими, тому ще у
вересні 1997 року вона разом з донькою
ОСОБА_5 виписалась з квартири АДРЕСА_1
та прописалась з нею в квартирі, яка
дісталась їй у спадок, по АДРЕСА_2.
Відповідач ОСОБА_5 завжди була
прописана з нею в квартирі АДРЕСА_2.
Вона платила за двох комунальні
послуги. Зараз шлюб між нею та
позивачем розірваний.

Відповідно до заочного
рішення від 18 січня 2011 року,
скасованого Нікопольським
міськрайонний судом, ОСОБА_5 звернулась
до суду до ОСОБА_1 з позовом про
вселення та визначення порядку
користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с.18).

На виконання даного рішення відділом
державної виконавчої служби
Нікопольського міськрайонного
управління юстиції 06 квітня 2011 року
було відкрито виконавче провадження і
боржнику надано час для добровільного
виконання рішення суду (а.с.19).

Суд погоджується з доводами позивача
та його представника про те, що саме ця
обставина змусила позивача ретельно
переглянути документи на приватизацію
квартири АДРЕСА_1 та виявити
невідповідність свідоцтва про право
власності на житло від 05 січня 1999 року,
видане Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням
згідно розпорядження від 05 січня 1999
року № 5052, з дійсними намірами ОСОБА_1
та документами, які ним здавались для
приватизації спірної квартири.

Отже, з урахуванням викладених
обставин, суд знаходить позовні вимоги
позивача обґрунтованими та
підлягаючими задоволенню.

Суд також вважає, що ОСОБА_1 не
пропустив строк позовної давності для
звернення до суду за захистом
порушеного права, оскільки п. 4 ч.1 ст. 268
ЦК України передбачалось, що позовна
давність не поширювалась на вимогу
власника про визнання незаконним
правового акту органу місцевого
самоврядування, яким порушено його
право власності або інше речове право.
Законом України „Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства" від 20 грудня 2011 року п. 4 ч. 1
ст.268 ЦК України виключено. Але у п. 3 ч. 5
Прикінцевих та перехідних положень
цього Закону вказано, що протягом трьох
років з зня набрання чинності цим
Законом особа має право звернутись до
суду з позовом про визнання незаконним
правового акта органу місцевого
самоврядування, яким порушено право
власності або інше речове право.

Так як про порушення права власності
ОСОБА_1 стало відомо у квітні 2011 року,
коли він отримав заочне рішення та
постанову про відкриття виконавчого
провадження ВП № 25763148, отже, строк
позовної давності ним не пропущено.

Керуючись ст.ст.3,4,10,11,57,60,86,209,212,214-215,217-218
ЦПК України, Закону України „Про
приватизацію державного житлового
фонду", Положенням про порядок передачі
квартир (будинків) у власність
громадян, Положенням про паспорт
громадянина України, затвердженого
Постановою Верховною Ради України від
26.06.1992 з відповідними змінами (в
редакції 09.12.1994), Законом України „Про
внесення змін до деяких законів
України щодо вдосконалення порядку
здійснення судочинства",

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати незаконним розпорядження
органу приватизації № 5052 від 05 січня 1999
року щодо передачі ОСОБА_1 квартири за
адресою: АДРЕСА_1, в приватну спільну
власність.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло від 05 січня 1999 року,

видане Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням
згідно розпорядження від 05 січня 1999
року № 5052, на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржена в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: З. С. Шестакова