22-ц/795/251/2014 Головуючий у I інстанції
-Карапута Л. В. Доповідач - Шевченко В.
М.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка
В.М.,суддів:Скрипки А.А., Хромець Н.С.,при
секретарі:Руденко О.М.,за
участю:позивача ОСОБА_5, представника
відповідача Березан Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Деснянського районного суду
м.Чернігова від 10 грудня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до
Комунального
лікувально-профілактичного закладу
«Обласний госпіталь для інвалідів та
ветеранів Великої Вітчизняної війни»
про стягнення компенсації втрати
частини заробітної плати у зв»язку з
порушенням строків виплати та
стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В апеляцІйнІй скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати зазначене рішення суду та
задовольнити його позов і стягнути на
його користь з КЛПЗ»Обласний
госпіталь для інвалідів та ветеранів
Великої Вітчизняної війни компенсацію
втрати частини заробітної плати у
зв»язку з порушенням строків її
виплати в розмірі 959 грн. 22 коп., та
моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду
м.Чернігова від 10.12.2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_5 було
відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться
до того що, рішення суду є
необґрунтованим, судом не встановлені
обставини, що мають значення для
справи, неправильно застосовані норми
матеріального права.

Апелянт зазначає що, з положень ст.
ст.116,117 КЗпП виплата всіх сум що
належить працівнику проводиться у день
звільнення, в разі невиплати з вини
власника належних звільненому
працівникові сум у строки зазначені у
ст.116 КЗпП , за відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку. Надані відповідачем до
суду заперечення що госпіталь є
комунальним закладом , який
фінансується з місцевого бюджету не
дають переваг при виплаті належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 КЗпП, і при вирішенні
спору суду слід було застосовувати
норму закону яка має вищу юридичну
силу.

Апелянт також зазначає що, судом першої
інстанції не було взято до уваги
надані ним докази про стягнення
моральної шкоди, а саме витяг - епікріз
з медичної картки.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_5, та представника КЛПЗ»Обласний
госпіталь для інвалідів та ветеранів
Великої Вітчизняної війни»,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що скаргу необхідно відхилити
з таких підстав.

Згідно з правилами ст. 116 КЗпП в день
звільнення, відповідач повинен був
виплатити позивачу 531грн.36 коп (ас.4).

Виходячи із змісту ст.117 КЗпП, якою
обгунтовувалась позовна вимога ОСОБА_5,
підставою відповідальності
власника(підприємства) за затримку
розрахунку при звільненні є склад
правопорушення , який включає два
юридичних факти - порушення власником
строків розрахунку при звільненні (ст.
116 КЗпП), та вина власника.

Судом встановлено, що позивач
перебував у трудових відносинах з
відповідачем до 15.11.2013 року, коли був
звільнений з посади юрисконсульта
апарату управління за ст. 38 КЗпП.

З матеріалів справи вбачається що,
КЛПЗ «Обласний госпіталь для інвалідів
та ветеранів Великої Вітчизняної
війни» є комунальним закладом, який
фінансується з місцевого бюджету, у
день звільнення позивача кошти на
казначейських рахунках ( заробітна
плата, нарахування на заробітну плату)
становили 0,00грн.

Заявка на фінансування фінансових
зобов»язань госпіталя в т.ч.
заборгованості позивачу з невиплати
йому компенсації за невикористану
відпустку була підготовлена 20.11.2013
року, як того вимагає зобов»язання
Управління охорони здоров»я, кошти на
казначейський рахунок були зараховані
27.11.2013 року, та були виплачені позивачу
28.11.2013 року(ас.37-39,42-47).

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, установа
відповідача є комунальним закладом ,
який фінансується з місцевого бюджету,
і у своїй роботі при проведенні
розрахунків керується наказом
Міністерства фінансів України від
23.08.2012 року №938 «Про затвердження
Порядку казначейського обслуговування
місцевих бюджетів» , де зазначено що
органи казначейства здійснюють
платежі на підставі платіжних доручень
розпорядників бюджетних коштів у разі
наявності в обліку відповідного
бюджетного зобов»язання у межах
залишків коштів на рахунках
розпорядників бюджетних коштів та
одержувачів бюджетних коштів за
відповідними кодами економічної
класифікації видатків та класифікації
кредитування.

Отже, установа відповідача
фінансується з місцевого бюджету, тому
виплата відповідачем певних сум
проводиться відповідно до бюджетних
призначень.

Відповідно до п.6 ст.2 Бюджетного
кодексу України бюджетними
асигнуванням є повноваження
розпорядника бюджетних коштів, надане
відповідно до бюджетного призначення,
на взяття бюджетного зобов»язання та
здійснення платежів, яке має кількісні,
часові та цільові обмеження.

Таким чином, здійснення виплати всіх
належних сум позивачу не в день
звільнення, враховуючи відсутність на
рахунку відповідача достатніх для
того асигнувань, та обов»язкового
дотримання ним бюджетної дисципліни
по виконання взятих на себе
зобов»язань щодо витрати бюджетних
асигнувань, виключає вину відповідача
за затримку розрахунку при звільненні
позивача.

Оскільки ст.117 КЗпП обов»язок по
виплаті заробітної плати за затримку
розрахунку при звільненні
пов»язується з наявністю вини в цій
затримці роботодавця, суд першої
інстанції відповідно до вимог ст.213 ЦПК
оцінивши фактичні обставини справи,
виходячи із змісту правової норми яка
застосовується при вирішенні спору,
встановивши що відповідач проявляв
належну дбайливість для виплати всіх
сум що належали позивачу, однак для
цього наявні об»єктивні перешкоди,
обґрунтовано прийшов до висновку, про
відсутність підстав для
відповідальності Госпіталю за
зазначеною правовою нормою.

Апеляційний суд вважає, що позивачем не
доведено належними доказами обставин,
які, виходячи із змісту частини першої
ст. 237-1 КЗпП є підставою для
відшкодування власником моральної
шкоди(моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв»язків і
необхідності додаткових зусиль для
організації працівником свого життя).
Подача лише однієї заяви, про
наявність такої шкоди, якщо немає
зазначених вище обставин, не
відповідає нормі права за якою можливе
відшкодування власником моральної
шкоди.

У зв»язку з зазначеним, суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив
позивачу в задоволенні його вимог про
стягнення із відповідача моральної
шкоди.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення на підтверджених обставинах що
мають значення для справи, з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, і тому
апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 10 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: