У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів: Завгородньої І.М., Горелкіної
Н.А., Іваненко Ю.Г., розглянувши у
попередньому судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 4
листопада 2013 року,

встановила:

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з даним позовом, зазначивши в його
обґрунтування, що з 17 травня 2001 року до
23 червня 2009 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою.

На підставі рішення Березівської
сільської ради від 24 липня 2005 року
сторони розпочали будівництво
житлового будинку по АДРЕСА_1 на
земельній ділянці площею 0,1129 га, яка
належить на праві власності
відповідачу.

У грудні 2010 року відповідач
зареєструвала право власності на
незавершене будівництво житлового
будинку готовністю 56 % вартістю 194000
гривень.

Вважаючи вказане майно спільною
сумісною власністю подружжя, позивач
просив суд визнати за сторонами право
власності по Ѕ частині незавершеного
будівництвом житлового будинку та Ѕ
частині земельної ділянки, а також
поділити рухоме майно.

Рішенням Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області від

26 червня 2013 року позов задоволено
частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину незавершеного будівництвом
житлового будинку готовністю 56 %
АДРЕСА_1 загальною вартістю 194000
гривень.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ
частину незавершеного будівництвом
житлового будинку готовністю 56 %
АДРЕСА_1 загальною вартістю 194000
гривень.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину земельної ділянки загальною
площею 0,1129 га для будівництва та
обслуговування житлового будинку
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1.

Проведено поділ рухомого майна
подружжя, з виділенням ОСОБА_4
наступного майна: кавоварка вартістю 880
гривень, 17 кубів дошки вартістю 17000
гривень, 6000 кг вапна вартістю 4000
гривень, набір сверлів вартістю 330
гривень, а всього на загальну суму 22210
гривень.

Виділено ОСОБА_5 наступне майно:
комп'ютер вартістю 4000 гривень, праску
вартістю 990 гривень, кухонний комбайн
вартістю 1100 гривень, набір кухонних
меблів вартістю 4000 гривень, 120 штук
шиферу вартістю 5600 гривень,
дрель вартістю 1100 гривень, шуруповерт
вартістю 1650 гривень, чотири бетонні
кільця вартістю 920 гривень, 5000 штук
цегли вартістю 3600 гривень, а
всього на загальну суму 22960 гривень.

Вирішено питання про стягнення
судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 4
листопада 2013 року рішення суду
першої інстанції скасовано, ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позову.

Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими. При цьому суд касаційної
інстанції перевіряє законність і
обґрунтованість постановлених судових
рішень в межах позовних вимог,
заявлених у суді першої інстанції, та
доводів касаційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
спірний об'єкт незавершеного
будівництва не прийнятий в
експлуатацію та не зареєстрований у
встановленому законом порядку, а також
встановив, що земельна ділянка для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд є особистою
приватною власністю відповідача, а
тому дійшов обґрунтованого висновку
про відсутність правових підстав для
визнання за позивачем права власності
на Ѕ частину житлового будинку та
земельної ділянки.

Крім того, вирішуючи спір в частині
поділу спірного рухомого майна,
апеляційний суд на підставі вимог ст.
57-61 ЦПК України та з урахуванням
роз'яснень, наданих у п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» дійшов обгрунтованого
висновку про відмову у задоволенні
позову у цій частині.

Оскільки доводи касаційної скарги не
дають підстав для висновку, що при
розгляді справи апеляційним судом
допущено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
процесуального права, які передбачені
ст.ст. 338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішень, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 4
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Н.А.
Горелкіна Ю.Г. Іваненко