У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю «ВМВ
Груп» (далі - ТОВ «ВМВ Груп»), товариства
з обмеженою відповідальністю «Агро
Проджект» (далі - ТОВ «Агро Проджект»),
товариства з обмеженою
відповідальністю «Тулинці Агро» (далі
- ТОВ «Тулинці Агро») про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні та відшкодування моральної
шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від 1
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 29 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що наказом від 3 січня 2012 року № 23 її
було прийнято на роботу на посаду
заступника фінансового директора ТОВ
«ВМВ Груп»; у зв'язку зі зміною
юридичної та фактичної адреси
підприємства наказом від 14 травня 2012
року № 36-к її було звільнено з роботи на
підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за
згодою сторін, однак при звільненні
остаточний розрахунок за період з 1
березня 2012 року по 15 травня 2012 року з
нею не був проведений. 15 травня 2012 року
її було прийнято на роботу на посаду
фінансового директора ТОВ «Агро
Проджект», а також за сумісництвом
на посаду бухгалтера ТОВ «Тулинці
Агро». 27 липня 2012 року її було звільнено
з роботи у вказаних підприємствах за
згодою сторін, однак при звільненні
розрахунку з нею не було проведено.
Неправомірними діями відповідачів їй
було завдано також моральної шкоди.

У зв'язку з цим позивачка просила суд
стягнути на її користь: з ТОВ
«ВМВ Груп» нараховану, але невиплачену
заробітну плату в розмірі 14 967 грн 54
коп.; з ТОВ «Агро Прождект» нараховану,
але невиплачену заробітну плату в
розмірі 10 237 грн 16 коп.; з ТОВ «Тулинці
Агро» нараховану, але невиплачену
заробітну плату в розмірі 4 767 грн 42 коп.;
стягнути з відповідачів середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку та 20 тис. грн на
відшкодування моральної шкоди.

Заочним рішенням Макарівського
районного суду Київської області від
1 серпня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 29 жовтня 2013 року,
у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким її позов
задовольнити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачкою не надано достовірних
доказів про невиплату їй відповідачами
заробітної плати при звільненні та про
наявність заборгованості із
заробітної плати.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що наказом від 3
січня 2012 року № 23
ОСОБА_3 було прийнято на роботу на
посаду заступника фінансового
директора ТОВ «ВМВ Груп». Наказом від 14
травня 2012 року № 36-к її було
звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36
КЗпП України.

Наказом від 1 травня 2012 року ОСОБА_3
прийнято на роботу на посаду
бухгалтера ТОВ «Тулинці Агро» за
сумісництвом. Наказом від 27
липня 2012 року її було звільнено з
роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України.

Наказом від 15 травня 2012 року № 5-к
ОСОБА_3 було прийнято на роботу на
посаду фінансового директора ТОВ «Агро
Проджект». Наказом від 27 липня 2012 року
її було звільнено з роботи на підставі
п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України
суддя під час відкриття провадження у
справі, підготовки справи до судового
розгляду або суд під час її розгляду
мають право постановити ухвалу про
об'єднання в одне провадження кількох
однорідних позовних вимог за позовами
одного й того самого позивача до одного
й того самого відповідача чи до різних
відповідачів або за позовом різних
позивачів до одного й того самого
відповідача.

У пункті 15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року № 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» судам
роз'яснено, що позовні вимоги кількох
осіб до одного й того ж відповідача або
позивача до кількох відповідачів
можуть бути об'єднані в одне
провадження, якщо ці вимоги однорідні,
зокрема такі, які нерозривно пов'язані
між собою, або від вирішення однієї з
них залежить вирішення інших. Таке
об'єднання не допускається, коли
відсутня спільність предмета позову
(наприклад, позови кількох осіб про
стягнення зарплати чи про поновлення
на роботі).

Об'єднуючи позовні вимоги та ухвалюючи
рішення, суд першої інстанції не
врахував вказаних вимог закону та
безпідставно розглянув позов ОСОБА_3,
пред'явлений до різних роботодавців,
об'єднаний в одному провадженні, які не
пов'язані між собою, стосуються різних
умов трудових договорів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази виплати заробітної плати
відповідачами у матеріалах справи
відсутні.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відтак, закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Згідно зі ст. 2371 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суди у порушення вимог статей 214-215, 315
ЦПК України на зазначені вимоги закону
та обставини справи уваги не звернули;
покладаючи на позивача обов'язок
доказування щодо наявності
нарахованої, але не виплаченої
заробітної плати, суди не врахували, що
у трудових відносинах (з урахуванням
вимог ст. ст. 115, 116 КЗпП України, ст. 10, 60
ЦПК України) обов'язок доказування
відсутності вини покладається на
відповідача; не перевірили доводів
позивачки про те, що при звільненні
відповідачі не провели з нею
остаточного розрахунку та не дали
оцінки наданим нею доказам (довідки
Пенсійного Фонду України від 31 березня
2013 року та 21 жовтня 2013 року (а.с. 10, 102).

Оскільки відшкодування моральної
шкоди безпосередньо пов'язано із
вирішенням основних позовних вимог про
порушення трудових прав позивачки, то
судове рішення підлягає скасуванню в
повному обсязі.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від
1 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 29 жовтня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська