Справа № 357/7087/13-ц Головуючий у І
інстанції Дубановська І.Д.Провадження
№ 22-ц/780/1453/14 Доповідач у 2
інстанції ЛащенкоКатегорія 29
УХВАЛА

Іменем України

19 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

ГоловуючогосуддіЛащенка В.Д.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Сушко Л.П.,

при секретарі Цицюрському А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою підприємства
Білоцерківської виправної колонії №35
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 грудня 2013 року у справі за
позовом підприємства Білоцерківської
виправної колонії №35 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної шкоди,

встановила:

У лютому 2013 рокупідприємство
Білоцерківської виправної колонії №
35звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2
про відшкодування матеріальної шкоди.

Свої вимоги обґрунтувало тим, що
ОСОБА_2 був прийнятий на посаду
начальника цеху №2 підприємства
Білоцерківської виправної колонії №35
з 08 червня 2010 року, договір про повну
матеріальну відповідальність
укладався 08 червня 2010 року №94.

По результатам проведеної
інвентаризації від 17 лютого 2012 року при
прийомі-передачі товарно-матеріальних
цінностей від начальника цеху №2
ОСОБА_2 в підзвіт ОСОБА_3, виявлено
недостачу товарно-матеріальних
цінностей. Загальна сума недостачі 9 186,
61 грн.

27 лютого 2012 року відповідач звільнився
зі служби за власним бажанням, згідно
наказу начальника установи №10 ос від 27
лютого 2012 року та до цього часу,
товарно-матеріальні цінності, що
перебували під його відповідальністю,
не передав жодному зі співробітників.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
підприємство Білоцерківської
виправної колонії №35 подало
апеляційну скаргу в якій просить
скасувати рішення суду, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права та матеріального права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідача
ОСОБА_2 було прийнято на посаду
начальника цеху № 2 з 07 червня 2010 року.
Даний факт підтверджується копією
заяви про прийняття на роботу від 04
червня 2010 року та витягом з наказу № 32
від 08 червня 2010 року.

Відповідно до заяви про звільнення від
27 лютого 2012 року та витягу з наказу від
27 лютого 2012 року, ОСОБА_2 звільнено з
посади начальника цеху на підставі ст.38
КЗпП України з 27 лютого 2012 року.

Як вбачається з накладних №№ 895, 853, 853/1,
683, 761, 607, 658, 389, 651, 1, 126, 688, 296, 721, 538, 624, 742, 795,
900, 949, 1018 ОСОБА_2 отримував матеріальні
цінності, про що свідчить його підпис
на вказаних накладних.

За змістом ч. 2 п. 3 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1992
року № 14 "Про судову практику в справах
про відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками", виходячи з вимог
цивільного процесуального
законодавства суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

З матеріалів справи вбачається, що 17
лютого 2012 року була проведена
інвентаризація матеріальних цінностей
щодо матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_2 Вказана інвентаризація
проведена без участі
матеріально-відповідальної особи та її
зміст не свідчить про недостачу і
заподіяння шкоди саме з вини
відповідача (а.с. 119-122).

У висновку службового
розслідування, проведеного за
результатами інвентаризації від 17
лютого 2012 року, зазначається, що в
процесі використання отриманих під
звіт матеріалів начальником цеху № 2
ОСОБА_2 не проводилося їх своєчасне
списання, внаслідок чого утворилася
недостача на суму 9 186 грн. 61 коп.
(а.с.123-125). Проте зміст цього висновку не
свідчить про наявність прямої дійсної
шкоди, якими неправомірними діями
відповідача її заподіяно, в чому
полягає вина відповідача, на підставі
яких первинних документів встановлена
недостача.

Відповідно до вимог ст. 138 КЗпП
обов'язок доказування наявності умов
для притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Крім того відповідно до вимог ст.. 233
КЗпП України для звернення власника
або уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся в суд з позовом про
відшкодування заподіяної шкоди 17
травня 2013 року, тоді як недостача
матеріальних цінностей виявлена 17
лютого 2012 року.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку про
недоведеність позовних вимог і
обґрунтовано відмовив у їх
задоволенні.

Доводи апеляційної скарги про
неврахування судом того, що відповідач
не виконав обов'язку по збереженню
ввірених йому матеріальних цінностей,
не можуть бути враховані як підстава
для скасування рішення суду, оскільки
суд відмовив з підстав недоведеності
позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу підприємства
Білоцерківської виправної колонії №35
відхилити, а рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 13 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді