Справа № 459/2377/13
Головуючий у 1 інстанції: Грабовський
Провадження № 22-ц/783/599/14
Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи: 32
20 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
головуючого - судді Цяцяка Р.П.,
суддів Зверхановської Л.Д. і Шеремети
при секретарі Ясиновській Я.М.,
за участю адвоката ОСОБА_3 -
представника позивача ОСОБА_4; Музики
М.В. - представника Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області; Паски А.Б. -
представника ДП „Львіввугілля",
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та
апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 24 жовтня 2013
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до Державного
підприємства „Львіввугілля" (в
подальшому - „ДП") та Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області (в
подальшому - „Фонд"), у якому просив суд
стягнути на його користь на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання, з
Фонду - 30 000 грн., а з ДП - 10 000 грн.

Свої позовні вимоги обгрунтовував тим,
що він працював на ДП підземним
машиністом гірничих виїмкових машин і
був звільнений з роботи 12.09.2002 року по
п.2 ст. 40 КЗпП (по стану здоров'я). В
подальшому, 23.10.2002 року, висновком
Обласної МСЕК йому вперше було
встановлено ІІІ групу інвалідності та
45 % ступеня втрати професійної
працездатності, а висновком
Міжрайонної спеціалізованої МСЕК від
24.02.2011 року йому було встановлено ІІ
групу інвалідності та 80 % ступеня
втрати професійної працездатності
безтерміново (а.с. 1-6).

Оскаржуваним рішенням вище згаданий
позов частково задоволено та стягнуто
з Фонду на користь позивача на
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої внаслідок професійного
захворювання, 12 000 грн. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.
Вирішено питання судових витрат (а.с.
109-113).

Дане рішення оскаржили, як позивач, так
і Фонд.

Позивач просить рішення суду змінити
та задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі, покликаючись на його
незаконність та необгрунтованість.

Вважає, що суд при визначенні розміру
моральної шкоди, яка підлягає до
стягнення з відповідачів на його
користь, не врахував ступінь його
фізичних і моральних страждань, їх
тривалість і тяжкість та наслідків, що
наступили внаслідок ушкодження
здоров'я (а.с. 124-125).

Фонд просить оскаржуване рішення
скасувати і ухвалити нове, яким
повністю відмовити позивачу у
задоволенні його позовних вимог,
покликаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права.

Вважає, що на день звернення позивача
до суду з даним позовом спору щодо
відшкодування моральної шкоди взагалі
не існувало, оскільки в період дії
положень Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", які передбачали
відшкодування моральної шкоди, позивач
не звертався до Фонду з приводу
призначення йому виплат у зв'язку з
спричиненням моральної шкоди.

Вважає, що оскільки заподіяна позивачу
шкода випливає з трудових
правовідносин, то така шкода на
підставі ст. 1167 ЦК України та ст. 237-1
КЗпП України має відшкодовуватися
роботодавцем.

Звертає увагу на те, що на момент
звернення позивача до суду з даним
позовом Законом України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" вже не було
передбачено (з 01.01.2008 року), що Фонд
здійснює відшкодування моральної
шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників апелянтів на
підтримання доводів поданих ними
апеляційних скарг та заперечення цих
доводів зі сторони представника ДП
„Львіввугілля", перевіривши матеріали
справи та законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційні скарги до задоволення не
підлягають з наступних підстав.

У відповідності до роз'яснень, які
містяться у Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб (п.3)
і розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин (зокрема,
стану здоров'я потерпілого, тяжкості
вимушених змін у його життєвих
стосунках, часу та зусиль, необхідних
для відновлення попереднього стану -
п.9).

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про те, що в результаті ушкодження
здоров'я при виконанні трудових
обов'язків внаслідок професійного
захворювання позивачу було спричинено
моральну шкоду.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 року № 6 (з
відповідними змінами) "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди"
судам роз'яснено, що право на отримання
потерпілим страхових виплат настає з
дня встановлення йому МСЕК стійкої
втрати професійної працездатності.

Як вбачається з матеріалів справи,
вперше висновком МСЕК позивачу було
встановлено третю групу інвалідності
та 45 % втрати працездатності у зв'язку
із професійним захворюванням 23.10.2002
року. При цьому ці 45 % складаються з 35 %
хронічної радікулопатії та 10 %
трудового каліцтва, отриманого в
результаті нещасного випадку на
виробництві, який мав місце з позивачем
22.03.1996 року (а.с. 32, 38-39).

В подальшому (а саме - з 04.06.2003 року)
позивачу було встановлено 60 % втрати
працездатності у зв'язку із
професійним захворюванням, які вже
складалися з 30 % хронічної
радікулопатії, 15 % хронічного бронхіту
та 15 % трудового каліцтва, отриманого в
результаті нещасного випадку на
виробництві (довідка МСЕК № 005619 від
04.11.2003 року - а.с. 33).

Як вбачається з довідки МСЕК № 029588 від
24.02.2011 року (а.с. 36), 24.02.2011 року позивачу
вперше було встановлено 80 % втрати
працездатності у зв'язку із
професійним захворюванням і ці 80 %
також складаються з тих же професійних
захворювань, що і при встановленні
стійкої втрати професійної
працездатності 04.11.2003 року: хронічної
радікулопатії (50 %), хронічного бронхіту
(15 %) та трудового каліцтва, отриманого в
результаті нещасного випадку на
виробництві (15 %).

В той же час, цивільно-правову
відповідальність за отримання
позивачем моральної шкоди внаслідок
його захворювання на хронічну
радікулопатію та хронічний бронхіт (з
урахуванням часу встановлення
пов'язаної з цим стійкої втрати
професійної працездатності вперше) у
відповідності до Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" несе Фонд, а не ДП.

Відтак суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про те, що в
результаті ушкодження здоров'я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок професійного захворювання
позивачу було спричинено моральну
шкоду, відшкодування якої той має право
вимагати (з урахуванням часу
встановлення стійкої втрати
професійної працездатності вперше) у
Фонду за нормами Закону України „Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності", а розмір цієї шкоди в
сумі 12 000 грн., присуджений судом до
стягнення з Фонду на користь позивача,
колегія суддів вважає таким, що
відповідає засадам розумності,
виваженості та справедливості.

За вище наведених обставин колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дав належну оцінку всім обставинам і
доказам по справі в їх сукупності та
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
а тому приходить до висновку про те, що
підстави для його скасування чи зміни
відсутні і апеляційні скарги на нього,
які не спростовують висновків рішення
суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1,
315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та
апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в місті
Червонограді Львівської області
відхилити та залишити рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 24 жовтня 2013 року
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскарженою
у касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили.

Головуючий:

Судді: