АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4193/14 Справа № 199/7845/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Кочкової Н.О., Чубукова О.П.,

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія трест № 17" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, зазначивши, що відповідно до наказу № 18-к директора ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» від 03 травня 2012 року позивача було звільнено з посади заступника директора за п.1 ст.40 КЗоТ України.

У порушення ст. ст. 47, 116 КЗоТ України відповідач провів повний розрахунок заборгованості по заробітній платі лише 17 квітня 2013 року, тобто через 10 місяців з дня звільнення.

Таким чином, на підставі ст. 117 КЗоТ України відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку в розмірі 53 940 грн., виходячи з середньої заробітної плати за три останні місяці 5 394 ( травень 2200 грн.; червень 1960 грн.; липень 12022 грн.) та часу затримки 10 місяців (липень 2012 квітень 2013).

Позивачем на адресу відповідача була направлена претензія з цього приводу, однак відповідь надана не була.

В ході судового засідання позивач уточнив свої позовні вимоги та остаточно просив суд стягнути середній заробіток за час затримку розрахунку в сумі 26 620 грн. та 5000 моральної шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року, у задоволені позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія трест № 17" про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» на посаді заступника директора по економіці.

Наказом № 9 ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» від 03 травня 2012 року у звязку зі скороченням посади заступника директора по економіці та праву було прийнято рішення про розірвання з позивачем ОСОБА_2 трудового договору (а.с.29).

03 травня 2012 року позивачу надавалося письмове попередження № 1/05-014 про його звільнення з посади, в якому наявний його підпис про ознайомлення (а.с.30).

Наказом ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Будівельна компанія трест №17» № 18-к від 03 липня 2012 року позивача було звільнено з посади заступника директора по економіці та праву за п. 1 ст. 40 КЗоТ України (а.с.31).

Накази № 9 від 03 травня 2012 року та № 18-к від 03 липня 2012 року позивачем не оскаржувалися.

Згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом першої інстанції також встановлено, що 03 липня 2012 року в день звільнення ОСОБА_2 з ТОВ «Будівельна компанія трест №17» остаточний рахунок з ним проведено не було. Дані обставини також визнані сторонами по справі.

27 серпня 2012 року відповідно до платіжних відомостей ТОВ «Будівельна компанія трест №17» №№35,28,22,19,32 позивачу ОСОБА_2 було виплачено заборгованість по заробітній платі та остаточний розрахунок при звільненні в повному обсязі.

Дані обставини також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Так, свідок ОСОБА_4, який є директором ТОВ «Будівельна компанія трест №17» суду показав, що дійсно відповідно до скорочення штату товариства, позивача було звільнено 03 липня 2012 року. В товаристві існувала заборгованість по заробітній платі перед співробітниками, яка в серпні 2012 року була виплачена. Що стосується графіків погашення заборгованості наданих позивачем, то він може пояснити, що оскільки існували труднощі з виплатою заробітної плати, то можливо такі графіки складалися, але у серпні 2012 року товариство отримало суму коштів, якими було погашено заборгованість по заробітній платі перед працівниками, в тому числі і перед ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_5, яка є бухгалтером ТОВ «Будівельна компанія трест №17», надала аналогічні покази. Крім іншого, суду показала, що в графіках виплати заборгованості, які надав позивач, правильною датою їх складання є 31 липня 2012 року, а не 31 серпня 2012 року. Незважаючи на ці графіки, позивач та інші працівники товариства отримав кошти 27 серпня 2012 року, про що поставив свій підпис у платіжних відомостях про отримання заробітної плати та інших виплат, які йому заборгувало товариство. Підприємство отримало кошти на виплату заробітної плати, що підтверджується виписками з банку по рахункам товариства.

Приймаючи рішення щодо заявлених позовних вимог, місцевий суд вірно не погодився з посиланнями позивача щодо неотримання ним грошових коштів в серпні 2012 року, про що свідчать підписані між ним та підприємством графіки погашення заборгованості, оскільки покази свідків узгоджуються з наданими письмовими доказами виписками банку щодо руху грошових коштів ТОВ «Будівельна компанія трест №17», платіжними відомостями ТОВ «Будівельна компанія трест №17» №№35,28,22,19,32 від 27 серпня 2012 року, в яких проставлена підпис позивача.

Також суд першої інстанції вірно зазначив, що позивачем ОСОБА_2 не доведено не отримання ним грошових коштів по зазначеним відомостям, оскільки факт підписання їх саме в серпні 2012 року він не заперечував. Доказів про не отримання грошей по даним платіжним відомостям позивачем суду не надано. Посилання позивача на довідку від 17 квітня 2013 року (а.с.6) як факт остаточного розрахунку, районний суд обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки відповідачем дана довідка не визнана, дата, видачі довідки виконана позивачем, всі платіжні документи свідчать про виплату грошей товариством 27 серпня 2012 року, факт отримання коштів позивач засвідчив своїм підписом у платіжних відомостях від 27 серпня 2012 року. Свідок ОСОБА_4, який є директором ТОВ «Будівельна компанія трест №17», нічого пояснити з приводу даної довідки не зміг. Суд також звернув увагу, що дана довідка не є належним доказом, оскільки виконана не на бланку товариства, відсутня дата її складання з боку директора товариства. Крім того, позивачем, крім наданих графіків погашення заборгованості і даної довідки (а.с.4,5,6), іншими належними та допустимими доказами не спростовано не отримання грошових коштів, а саме остаточного розрахунку, в серпні 2012 року, хоча відповідно до платіжних відомостей не один позивач 27 січня 2012 року отримував заробітну плату.

Разом з тим, відповідачем дійсно затримано остаточний розрахунок позивачу на 38 робочих днів з 03.07.2012 по 27.08.2012., але з позовними вимогами про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, також і за цей період, позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.20 своєї постанови від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідачем в судовому засіданні була подана заява про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗоТ України - працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року визначено, що положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст.ст.116,117,2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції правильно виходив з того, що остаточний розрахунок з позивачем відбувся 27 серпня 2012 року, з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 03.07.2012 по 27.08.2012 позивач звернувся до суду поза межами строку позовної давності, встановленого ст.233 КЗоТ України, що є підставою для відмови в позові. Поважних причин пропуску цього строку судом не встановлено. Позивач клопотань щодо поновлення строку у суді не заявляв. У звязку з цим, не підлягали задоволенню і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Належні докази про те, що остаточний розрахунок здійснено 17 квітня 2013 року матеріали справи не містять.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться до переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Володимирович- відхилити

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: