Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 березня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Голінко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного закладу Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу й відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернулась в суд із вищенаведеним позовом та при цьому посилалась на те що, ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця було видано 06.03.2013 року за № 283 Попередження про наступне звільнення з яким не була ознайомлена. А 25.04.2013 року ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця видав наказ за № 49/ос про звільнення з 07.05.2013 року в звязку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з яким також не була ознайомлена. На час звернення до суду належно оформлену трудову книжку так і не видано. При звільненні в супереч ч. 2 ст. 40 КЗпП України не було запропоновано іншу роботу. Не враховано переважне право на залишенні на роботі при вивільненні. Реорганізація установи не здійснювалась, а в звязку із цим діяв попередній штатний розпис, що підтверджено перевіркою ТДІзПП у Закарпатській області. Внаслідок неправомірних дій ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця заподіяно моральну шкоду, яку оцінила в розмірі 70000 гривень. Виходячи з наведеного й просила суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року відмовлено в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення суду в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог. Мотивує її тим, що рішення суду першої інстанції не є обґрунтованим, оскільки ухвалено з порушенням вимог норм процесуального та матеріального права.

У ході апеляційного розгляду апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2, який діє на підставі довіреності підтримали, доводи апеляційної скарги й просили таку задовольнити, виходячи з наведених підстав.

Представник відповідача в особі, адвоката ОСОБА_3, який діє на підставі договору заперечив, вимоги апеляційної скарги, та просив, рішення суду першої інстанції, залишити без змін.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. А здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України, ст. 4 ЦПК України.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У той же час, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню так як судом першої інстанції не враховано обставини справи та вимоги матеріального закону, який регулює виниклі між сторонами правовідносини. Що у свою чергу, указує на незаконність рішення суду.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку із приводу того, що позивача було звільнено без порушень трудового законодавства, оскільки мало місце скорочення працівників.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступних обставин.

За правилом п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

А згідно вимог ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

У матеріалах справи наявне Попередження про наступне звільнення від 06.03.2013р. за № 283 зі змісту якого слідує, що в звязку із запланованою реорганізацією лікарського медпункту вокзалу Чоп на фельдшерський здоровпункт станції Чоп та в звязку зі скороченням 1 штатної одиниці посади завідуючої лікарським медпунктом вокзалу Чоп попереджається ОСОБА_1 про звільнення із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України з 07 травня 2013 року, а.с. 6. Дослідивши дане попередження, таке не містить підпису ОСОБА_1 про ознайомлення з таким, і в той же час не містить даних посвідчених належними особами про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення з таким.

Як слідує зі змісту позовної заяви так і пояснень позивачки, долучені до матеріалів справи світлокопії попередження і наказу про звільнення були отримані нею не офіційно, тоді як такі їй зобовязаний був надати відповідач.

Відповідно до наказу ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця від 25 квітня 2013р. за № 49/ОС ОСОБА_1 звільнено з посади завідуючої медпункту вокзалу з 07 травня 2013 року в звязку зі скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі, зокрема, наказу № 92 від 25.04.2013р. Про перейменування ФЗП локомотивного депо, вагонного депо смт. Батєво, медпункту вокзалу Чоп на пункти охорони здоровя (здоровпункти), а.с. 7.

Зі змісту даного наказу вбачається, що ОСОБА_1 звільнено внаслідок скороченням штату працівників у звязку з реорганізацією лікарського медпункту вокзалу Чоп на фельдшерський здоровпункт станції Чоп.

Так, виходячи з уживаних у п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України понять: "ліквідація", "реорганізація", "перепрофілювання", "банкрутство", "скорочення чисельності або штату працівників", такі стосуються безпосередньо підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

За таких обставин підставою для розірвання із працівником трудового договору в зв'язку з реорганізацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Реорганізація ж структурної одиниці юридичної особи шляхом перейменування в іншу структурну одиницю не являється реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи.

Скорочення же чисельності або штату працівників у зв'язку з реорганізацією, може бути підставою для звільнення працівників структурної одиниці при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Матеріали справи не містять доказів того, що в звязку з реорганізацією структурної одиниці ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця мало місце скорочення штату працівників. Зазначене підтверджується також проведеною Територіальною державною інспекцією з питань праці у Закарпатській області перевіркою, стосовно додержання вимог законодавства про працю, а.с. 8-10.

Як убачається з листа начальника Медичної служби ДТГО Львівська залізниця від 05.06.2013р. за № НВСЛ 659 внаслідок проведеного комісійного розслідування факту звільнення ОСОБА_1 з роботи, встановлено низку порушень при проведенні процедури скорочення посади, головним лікарем ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця. У звязку із цим, його попереджено та зобовязано дотримуватись положень чинного трудового законодавства, а.с. 30.

Виходячи з розяснень наведених у 1 реченні абзацу 6 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів в усіх випадках звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, ч. 2 ст. ст. 40 КЗпП України.

Згідно вимог частин 2 і 3 ст. 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Станом на 25 квітня 2013р. час видання наказу про звільнення, ОСОБА_1 не було запропоновано ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця іншої роботи в цій же установі.

А наявний у матеріалах справи лист ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця від 29.05.2013р. за № 627 щодо пропонування ОСОБА_1 іншої посади, свідчить, що таке мало місце вже після звільнення, а також, щоб згладити допущене порушення вимог норм трудового законодавства, а.с. 46, 47.

У супереч вимог ст. 42 КЗпП України ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця не врахувало переважне право ОСОБА_1 на залишення на роботі при її вивільненні з урахуванням кваліфікації та інших підстав зазначених у частині 2 цієї статті.

Як передбачає ч. 1 ст. 47 КЗпП України ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця зобовязаний був у день звільнення видати ОСОБА_1 належно оформлену трудову книжку. Дану вимогу зазначеної норми відповідач не виконав.

Посилання відповідача на повідомлення від 10.05.2013р. за № 554 про необхідність зявитьсь позивачці у відділ кадрів для отримання трудової книжки не може слугувати оправдуючою підставою для відповідача по невиконанню ним свого обовязку по видачі належно оформленої трудової книжки. Також слід зазначити, що підпис на поштовому відправленні в графі особисто при візуальному порівнянні з підписами ОСОБА_1, останній не належить, та до даного відправлення не додано опису документів, які надсилались позивачці, а тому неможливо встановити, що саме було надіслано, а.с. 44, 45.

ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця надала суду світлокопію наказу від 25 квітня 2013р. за № 49/ОС про звільнення ОСОБА_1 у якому під текстом з наказом ознайомлена значиться запис від підпису відмовилась, яку посвідчили: інспектор ВК ОСОБА_4, і секретар-друкарка ОСОБА_5, а.с. 43. Дослідивши дану світлокопію наказу в сукупності з іншими матеріалами справи, колегія суддів дійшла до думки, що зазначений письмовий доказ викликає сумнів з приводу його достовірності, так-як посвідчений особами, які підпорядковані за своїми функціональними обовязками адміністрації відповідача, а тому їх дії не можна вважати незацікавленими чи обєктивними з огляду також і на те, що позивачка додала до позовної заяви копію наказу в якому відсутній такий запис.

Проаналізувавши дані норми, колегія суддів дійшла до думки, що при звільненні ОСОБА_1 з роботи, ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця припустився багатьох порушень вимог норм трудового законодавства, що вказує на незаконність звільнення позивачки.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік.

Для визначення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зважує на вимоги норм Порядку обчислення середньої заробітної плати (затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року за № 100 із наступними змінами).

Починаючи з моменту звільнення - 07.05.2013 р. та по дату ухвалення судового рішення - 12.03.2014 р., ОСОБА_1 перебувала у вимушеному прогулі, протягом 213 робочих днів.

Визначаючи середньоденний заробіток, колегія суддів взяла до уваги зарплату позивача за березень 3652,38 грн. і квітень 3632,28 грн. (після віднімання від суми 10400,26 грн. матеріальної допомоги до відпустки в розмірі 2284,59 грн.; вихідної допомоги в розмірі 2598,99 грн.; компенсації за невикористану відпустку у розмірі 884,40 грн.) 2013 року, що разом становить 7284,66 грн. (3652,38 + 3632,28).

У березні місяці 2013 р. було - 20 робочих днів, а у квітні місяці 2013 р. було - 22 робочі дні, що разом становить - 42 робочі дні.

Та коли, 7284,66 грн. : на 42 р.д. = 173,44 грн. (середньоденний заробіток).

Визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, необхідно 213 робочих дні х на 173,44 грн. середньоденного заробітку то й отримаємо суму = 36942,70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (вказана сума зазначена з податками й обовязковими платежами, які підлягають вирахуванню), та ця сума і підлягає стягненню з відповідача.

Згідно вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

ОСОБА_1 з цього приводу зазначала, що внаслідок грубого порушення її прав, було заподіяно моральні страждання, все це призвело до втрати нормальних життєвих звязків. Через це поширилась серед людей інформація про її звільнення, які знали її як фахову особу, що призводить до стресів, поганого загального самопочуття, виникнення в сімї негативної нервової обстановки. Була позбавлена матеріального забезпечення, вимушена докладати додаткових зусиль для відновлення звичайного усталеного способу життя.

Наявне в матеріалах справи подання-припис правової інспекції праці Ради профспілки на Львівській залізниці від 24.01.2013 року за № 01 свідчить про те, що ДЗ Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця вже намагалась в порушення вимог трудового законодавства звільнити ОСОБА_1, що може свідчити у сукупності з вище наведеними обставинами про умисність дій відповідача.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин.

А звідси, визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів виходить із встановлених обставин справи у їх сукупності, та з огляду на те, що такі дії відповідача є повторними з урахуванням засад розумності, виваженості й справедливості та вважає за можливе встановити таку в розмірі 3500 гривень, який є достатнім у даному спорі та таким, що компенсує моральну шкоду позивачу.

Судом першої інстанції на вище зазначені обставини справи та вимоги норм трудового права не звернуто уваги, належної правової оцінки їм не дано та ухвалено помилкове рішення, через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог п.п. 2 і 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 06 грудня 2013 року, скасувати та ухвалити нове рішення суду про часткове задоволення позову.

Поновити ОСОБА_1 на роботі в Державному закладі Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця на посаді завідуючої медичним пунктом вокзалу.

Стягнути з Державного закладу Вузлова лікарня станції Чоп ДТГО Львівська залізниця на користь ОСОБА_1 36942,70 гривень (в тому числі податки і обовязкові платежі) середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 3500 гривень у відшкодування моральної шкоди.

У решті позовних вимог, відмовити.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ________________ Судді : __________________

__________________