№ 201/939/14 ц
провадження 2/201/667/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу та витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 21 січня 2014 року звернувся
до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2
про стягнення заборгованості та
витрат. Позивач в своєму позові
посилається на те, що 25 травня 2012 року
уклав з відповідачем договір позики на
336000 грн., про що було укладено письмовий
договір, строк виконання договору і
повернення коштів вказаний до 01 грудня
2013 року, але вказаний строк пройшов, а
відповідач кошти не повернув, зараз
відповідач вказаний борг не визнає,
хоча в договорі були обумовлені умови
сплати коштів і умови їх повернення.
Отже гроші відповідач позивачу в
оговорений термін не повернув, на
прохання позивача добровільно
вирішити спір відповідач не відповів
нічого. Позивачу завдана шкода.
Звернення сторін до правоохоронних чи
інших органів ні до чого не призвели.
Позивач прохав стягнути з відповідача
вказаний в договорі борг,
задовольнивши позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явився, про час та місце
повідомлявся належним чином, про
причини своєї неявки суд не повідомили.
В зверненні до суду позов не визнав,
заперечував проти викладених в ньому
обставин, фактично гроші не
передавалися і боргу немає, позивач
недобросовісно і не послідовно
використовує свої права і документи.
Все ним зроблено вірно і по закону,
вважає позовні вимоги безпідставними і
просив в їх задоволенні відмовити в
повному обсязі, справу розглянути без
його участі. Суд вважає можливим
розгляд справи за відсутності
представника вказаної зацікавленої
особи згідно ст. 169 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши
добуті та представлені докази,
перевіривши матеріали справи, суд
вважає позов не обґрунтованим та не
підлягаючим задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, не визнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що зі слів
позивача за договором позики від 25
травня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 і
відповідачем ОСОБА_2 в цей день 25 травня
2012 року відповідач отримав в борг від
позивача кошти в сумі 336000 грн., про що,
як стверджує позивач, було складено
письмовий договір; вказаною угодою
передбачалися умови користування і
повернення коштів та що строком
повернення відповідачем грошей
позивачу повинно бути - до 01 грудня 2013
року, за вимогою позивача.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Цивільного кодексу України, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій
обов'язок , а кредитор - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту (ст. 527
Цивільного кодексу України). Якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін)
(частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу
України). Якщо кожна із сторін у
зобов'язанні має одночасно і права і
обов'язки, вона вважається боржником у
тому, що вона зобов'язана вчинити на
користь другої сторони, і одночасно
кредитором у тому, що вона має право
вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного
кодексу України). Позичальник
зобов'язується повернути (погасити)
борг, сплатити проценти згідно умов
договору.

За думкою позивача відповідач в
порушення зазначених норм закону та
умов укладеного договору свої
зобов'язання належним чином не виконав,
утворилася заборгованість. На
неодноразову вимогу позивача на
протязі 2012-2013 років повернути суму
боргу відповідач відповів відмовою,
борг, на думку позивача, відповідач в
зазначений термін не повернув. Після
звернення позивача до суду відповідач
так і не повернув суму боргу. В
добровільному порядку питання не
вирішене, виник спір і позивач
вимушений був звертатися з позовом до
суду.

Суд вважає позовну заяву не
підлягаючою задоволенню з наступних
підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

За умовами домовленості між сторонами
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. В
судовому засіданні з'ясовано, що
належними доказами не підтверджено
укладення договору позики, отримання
відповідачем грошей у позивач, взагалі
наявність боргових зобов'язань:
позивач стверджує, що вони з
відповідачем уклали письмовий договір
позики і в позові посилається на п. 6
вказаного договору, але суду вказаний
договір позивач не надав, не поставив
питання про його витребування чи інш.,
тобто такого договору взагалі не існує;
навпаки, позивач надав суду письмову
розписку начебто про борг відповідача,
але вказана розписка не має п. 6 і не
містить тих умов, про які каже позивач
(нотаріально засвідчена заява та інш.).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позивач в судовому засіданні не довів,
що ним були передані грошові кошти
відповідачу. Називаючи вказаний борг
кредитом, договором, розпискою, позивач
сам не визначився що ж це було і не
надав належних письмових доказів на
підтвердження вказаної позиції.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З розписки, позову та позиції
позивача не видно, що сторони обумовили
всі істотні обставини боргу,
встановили порядок повернення боргу та
інш. (відсотки, інфляційні витрати,
штраф), з якими погодилися б сторони.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); збитки відшкодовуються у
повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Таким чином неправомірних дій
відповідач, начебто пов'язаних з
використанням коштів позивача і
завданням майнової шкоди та прямих
збитків, які знаходяться в
безпосередньому причинно-слідчому
зв'язку зі вказаними діями відповідач і
підлягають повному відшкодуванню за
рахунок винної особи (відповідача) - не
було.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
позивач в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, міг би
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідним клопотанням про
витребування доказів. Але в даному разі
цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що позов не підлягає
задоволенню а ні повністю, а ні
частково.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, позивач ОСОБА_1 повинен довести,
що його дiями не було порушено його
права або права відповідача. Однак,
жодних доказiв позивачем до суду не
надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Відповідач заперечує
будь-якi домовленості i зобов'язання
стосовно позивача (крім договірних,
яких не було) відносно завданої шкоди,
боргу, предмета спору, а позивач не
довів незаконність дій відповідача.
Твердження позивача про наявнiсть
будь-яких iнших зобов'язань стосовно
позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги
наполягання позивача на своїх позовних
вимогах, оскільки вона спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджена. Договір від 25 травня 2012
року не складено, нотаріально не
посвідчено і сторонами не
підтверджено; надана розписка не
передбачає розрахунок, умови і порядок
виконання; сам же борг позивач вказує
як кредит, але він не є банківською
установою і по закону не може видавати
кредити будь-кому, а також не надав суду
самого кредитного договору. Позовні
вимоги не доповнювалися і не
уточнювалися, зустрічні вимоги не
заявлено.

При таких обставинах суд вважає
можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову
до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості
відмовити.

Таким чином, викладені позивачем
обставини не знайшли своє
підтвердження в ході судового
засідання, переконливих доказів на
спростування позиції відповідача
позивач суду не надав, позовна заява в
такому вигляді не ґрунтується на
законі та не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції
України, ст. ст. 15, 16, 22, 510, 526, 527, 530, 625, 1046,
1047, 1049, 1052 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 209,
212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до
ОСОБА_2 про стягнення боргу та витрат
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя -