Справа № 755/6449/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №100988505 від 05 грудня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал», що є предметом позову.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, пояснив, що 05 грудня 2012 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» укладено договір №СР-3960573 про надання споживчого кредиту, за умовами якого Банк зобов'язувався надати позивачу кредит в сумі 19999,40 грн.. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідачем не було дотримано положень чинного законодавства, а саме: ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, якими передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, у зв'язку з чим мають отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Однак, інформація, надання якої передбачено зазначеними нормативними актами, не була надана позивачу в письмовій формі до укладення оспорюваного договору, що позбавило позивача можливості зробити свідомий вибір при укладенні договору, тому, на думку позивача, порушення його прав при укладанні кредитного договору є підставою для визнання його недійсним як це передбачено ст. 230 Цивільного кодексу України та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в діях відповідача вбачаються ознаки нечесної підприємницької практики.

Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал», в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином, відповідач скористався процесуальним правом подав письмові заперечення на позов, які долучено до справи, просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі та проводити розгляд справи у відсутності представника відповідача.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 05 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № GP - 3960573 про надання кредитних коштів, за умовами якого Банк надав Позичальнику грошові кошти на загальну суму 19 999, 40 грн., зі сплатою17% річних, зі строком дії договору - 12 місяців.

На виконання зобов'язань за кредитним договором, Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» видало ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 18 050, 00 грн., іншу суму коштів в розмірі 1 949, 40 грн. перераховано на рахунок страхової компанії. (п.2.2, п.2.7 та п.3.4 Пропозиції).

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.

Позивач, звертаючись з вимогою про визнання недійсним кредитного договору № GP - 3960573 від 05 грудня 2012 року, посилається на положення ст. 230 Цивільного кодексу України та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», мотивуючи тим, що при укладенні договору відповідачем не було дотриманно положень чинного законодавства, а саме: ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.2.1, 2.2, 2.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, якими передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Як передбачено ч. 1 та ч.6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів", вважається нечесною підприємниць кою практикою і забороняється будь-яка діяльність, що вводить споживача в оману. Якщо підпри ємницька практика спонукає споживача дати згоду на здійснення правочину, на який й іншому ви падку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик проду кції, зокрема, методів використання, дати виготовлення, географічного походження (п. 1 абз. 1 ч. 2 цієї статті).

На підставі ч. 6 ст. 19 ЗУ „Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використан ням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Разом з тим, позивач заявляє вимоги про визнання недійсним кредитного договору з підстав, передбачених ст. 230 Цивільного кодексу України та ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», при цьому у позовній заяві міститься лише формальне посилання на наведені правові норми, однак позивачем не надано належних та допустимих доказів, які мали свідчити про наявність умислу в діях працівників Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» умислу на введення позивача в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення такого виду договору.

Також, судом не встановлено обставин, які б підтвердили вчинення з боку працівників відповідача дій, спрямованих на примушення прав позивача до укладення договору, в тому числі створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах невигідних позивачу, як і не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення протиправних дій з боку відповідача, що призвели до укладення позивачем кредитного договору.

Відповідно до положень ст.598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно положень ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і виконувати свої обов'язки відповідно до договору. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання. (ч.1 та ч.3 ст.631 Цивільного кодексу України)

Як з'ясовано судом, 13 вересня 2013 року ОСОБА_1 достроково виконав умови кредитного договору і повністю погасив залишок своєї заборгованості перед Банком в розмірі 5 480, 50 грн., ці обставини визнанні представником позивача в судовому засіданні, тому не потребують доказуванню, як це передбачено ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, судом встановлено, що на момент звернення з цим позовом до суду зобов'язальні відносини між сторонами спору припинено внаслідок належного виконання позивачем умов кредитного договору, строк дії якого сплинув, в свою чергу позивачем не наведено обставин, які б свідчили про порушення з боку відповідача договірних зобов'язань, що зумовлювало застосування цивільно-правових санкцій передбачених договором або законом.

Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та умовами надання споживчих кредитів, які є невідємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у готівковій формі, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним укладеного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. (ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання про розподіл судових витрат, у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 15, 16, 203, 204, 215, 229, 230 Цивільного кодексу України, ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Ренесанс Капітал» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я