Провадження 2/225/782/2014
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 жовтня 2014 року Дзержинський міський суд Донецької області в складі головуючої судді Мамедової Л.М. при секретарі Савченко О.О., за участю представника відповідача ОСОБА_1 розглянув у відкритому судовому засіданні залі суду м. Дзержинська цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргу,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що відповідач ОСОБА_3 позичила в неї суму коштів в розмірі 1400 доларів ОША та 7000 грн. в інтересах сім'ї, яку зобовязалась повернути у 2013році, про що надала відповідну письмову розписку. Але на теперішній час кошти повернуті не в повному обсязі, в добровільному порядку відповідачі їх не повертають, в звязку з чим, позивач змушена звернутися до суду.
В судовому засіданні ОСОБА_2 частково зменшила суму заявлених вимог, пояснив, що на час розгляду справи в суді відповідачем ОСОБА_3 їй повернуті кошти в розмірі 400 доларів ОША та 2000 грн., в звязку з чим, наполягала на стягненні з відповідачів солідарно 1000 доларів ОША за курсом національного банку України та 5000 грн. Суду пояснила, що в перший раз гроші позичала відповідачу ОСОБА_3 ще у 2003 році, згодам відповідач їй віддавала певні суми та позичала знов. Станом на грудень 2012 року відповідач ОСОБА_3 заборговала їй 1400 доларів ОША та 7000 грн. про що добровільно написала розписку. Крім того, між ними була домовленість в усній формі про сплату відсотків за користуванням коштів в розмірі 500 грн. на місяць. Відсотки відповідач сплачувала у 2013 році , але не в повній мірі. Оскільки зі слів відповідача ОСОБА_3 вона довідалась, що кошти необхідні для сімейних потреб, то вважає, що чоловік ОСОБА_3 також повинен нести відповідальність за борговим зобовязанням.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні частково визнала заявлені вимоги на суму 1000 доларів ОША, суду пояснила, що її чоловік ОСОБА_4 гроші не позичав, та не знав про її зобов'язання перед позивачкою. На що витрачала кошти пояснити не змогла за давністю часу. Вважає, що кошти в сумі 5000 грн. вона вже сплатила, адже майже кожного місяця сплачувала позивачці по 500 грн. відсотків, а також певні суми в рахунок погашення заборгованості. Відповідач також зазначила, що дійсно у 2003 році вона позичала у позивача певну суму грошей, згодом віддавала частками та знову позичала. Станом на грудень 2012 року її борг перед позивачем складав 1400 доларів ОША та 7000 грн, про що вона особисто написала розписку . Між ними також існувала домовленість усна про сплату відсотків за користування грошима в розмірі 500 грн. на місяць, які вона щомісяця сплачувала. На теперішній час вона не може повернути борг з-за скрутного матеріального становища.
Представник відповідача ОСОБА_3 суду пояснив, що оскільки кошти в борг надавалися у 2003 році, то сплинули строки давнини за предявленими вимогами. Просив суд відмовити в задоволенні вимог позивача.
Відповідач ОСОБА_4 В судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, де зазначив, що особисто він гроші у позивачки не позичав, про наявність боргу дружини не знав, просив суд відмовити в задоволенні вимог позивача.
Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що є сусідкою відповідачки ОСОБА_4 Л,О. та добре знає позивачку ОСОБА_2 Зная, що ОСОБА_3 потрібні були кошти, вона запропонувала ОСОБА_2 позичити певну суму останній. Події відбувались ще у 2003 році, які саме домовленості існували між сторонами не памятає. Оскільки ОСОБА_3 частково віддавала кошти, та знов позичала, ОСОБА_2 запропонувала їй оформити займ розпискою станом на грудень 2012року. Зі слів позивачки знає, що між ними існувала домовленість по сплату відсотків за користування коштами. Вона особисто з позивачем декілька разів приходила додому до відповідача ОСОБА_3 з метою повернення коштів у 2014 році, але остання ухилялась від сплати боргу.
Заслухав пояснення сторін, дослідив письмові докази по справі, суд приходить до висновку про наступне.
Судом встановлено, що станом на 28 грудня 20 12 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 існувала домовленість щодо грошового зобов'язання, а саме: ОСОБА_3 взяла у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1400 доларів ОША та 7000 грн., які зобовязалась повернути у 2013році. В судовому засіданні обидві сторони визнали вказані обставини.
Отже, між сторонами фактично було укладено договір позики, на підтвердження якого відповідно до ч.2 ст. 1047 представлена розписка позичальника. Стягнення відсотків не передбачено вказаним договором, але позивач і не ставить вимоги про стягнення відсотків за користування грошима відповідно до ст. 625 ЦК України.
Наданою суду розпискою також не встановлений конкретний строк повернення позики, а зазначено лише рік повернення 2013р. Як пояснила в судовому засідання позивач та погодилась відповідач ОСОБА_3 кошти повинні були повернуті через рік , тоб то в грудні 2013 року.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про те, якщо інше не встановлено договором.
Як встановлено судом, позивач неодноразово висувала вимоги щодо повернення позики, починаючи з січня 2014 року, про що не заперечувала в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
Суд також приймає до уваги уточнення до позову, надані позивачем в частині зменшення заявлених вимог та вважає, доводи та докази, надані на їх підтвердження, в частині наявності боргового зобов'язання відповідачки ОСОБА_3 перед нею, допустимими, а вимоги доведеними.
В той же час суд вважає не доведеними вимоги позивача до відповідача ОСОБА_4, адже суду не надано достатніх доказів на підтвердження факту, витрачання коштів в інтересах сім'ї.
Суд не може прийняти до уваги і доводи представника відповідача ОСОБА_3 щодо пропуску строку позовної давності за взятим зобовязанням та відсутністю його письмового підтвердження. Так, з пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що станом на 28 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_3 мала боргове зобов'язання перед позивачем , про що добровільно написала розписку та визнала цей факт в судовому засіданні. Відповідно до ст.61 ч.1 обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
Доводи відповідача ОСОБА_3 в тій частині, що вона не має заборгованості перед позивачем в сумі 5000 грн., оскільки віддала їх протягом 2013 року не підтверджені в судовому засіданні, адже обидві сторони погодились з тим фактом, що між ними існувала домовленість щодо щомісячної сплати відсотків за користуванням позикою в розмірі 500 грн. на місяць, які і сплачувала відповідач. Доказів на підтвердження сплати основної суми боргу остання суду не надала.
Враховуюче викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, заявлених до відповідача ОСОБА_3 та відмову в задоволенні вимог позивача, заявлених до відповідача ОСОБА_4
Керуючись ст. 10, 60, 212-214 ЦПК України, суд-
В И Р І Ш И В:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити.
В задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 н користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три) грн 60 копійок.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя: