Справа № 159/7001/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Бондар В.М. Провадження №
22-ц/773/264/14 Категорія: 42 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Свистун О.В.,

суддів - Грушицького А.І.,
Завидовської-Марчук О.Г.,

при секретарі - Мельничук Т.Ю.,

за участі: представника позивача -
Гордійчук А.О.,

відповідача - ОСОБА_3,

представник
відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом
Ковельського ремонтного
житлово-комунального підприємства №1
до ОСОБА_3, третя особа без самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача - виконавчий комітет
Ковельської міської ради про виселення
з житлового будинку без надання іншого
жилого приміщення,

за апеляційною скаргою позивача
Ковельського ремонтного
житлово-комунального підприємства №1
на рішення Ковельського
міськрайонного суду від 20 грудня 2013
року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду від 20 грудня 2013 року в задоволенні
позову Ковельського РЖКП-1 до ОСОБА_3,
третя особа без самостійних вимог на
предмет спору на стороні позивача -
виконавчий комітет Ковельської
міської ради, про виселення з житлового
будинку без надання іншого жилого
приміщення - відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач
Ковельський РЖКП-1 просить скасувати
рішення суду першої інстанції,
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Покликається на те, що судом
були порушені норми матеріального та
процесуального права. Зазначає, що
РЖКП-1 дозволу на вселення в спірну
квартиру не надавало, що свідчить про
самоправність зайняття приміщення.
Вказує, що нумерація квартир не
змінювалася.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 апеляційну скаргу
підтримала, покликаючись на доводи,
викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідача ОСОБА_1 апеляційну скаргу
заперечили, оскільки вважають, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Просили апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що
в квартиру АДРЕСА_1 був вселений та
зареєстрований ОСОБА_5 на постійне
місце проживання з 8.06.1984 року та
проживав там до ІНФОРМАЦІЯ_1, по день
смерті. 03 листопада 2003 року в цю ж
квартиру зареєстрований на постійне
місце проживання його правнук ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін з наступних підстав.

Судом правильно встановлено і це
підтверджується належними доказами,
які містяться в матеріалах справи, що
будинок АДРЕСА_1 перебував на балансі
дистанції цивільних споруд (ДЦС) міста
Ковеля, про що не заперечили сторони по
справі. 22 лютого 2002 року рішенням
Ковельської міської ради надано згоду
ДЦС на передачу в міську комунальну
власність даного будинку. Вищевказаним
рішенням ДЦС було зобов'язано
виготовити проект відведення
земельної ділянки під даним будинком
(а.с. 33). 8 серпня 2002 року було
виготовлено технічний паспорт на
будинок АДРЕСА_1.

В судовому засіданні встановлено, що
акт здачі-прийняття даного будинку,
інвентаризація щодо квартир та
встановлення кількості проживаючих
РЖКП № 1 не проводило, тому дані
документи відсутні. Також позивачем не
надано в суд інших документів щодо
надання квартири, зокрема відповідачу
попереднім власником будинку.

Із матеріалів справи вбачається, що
квартиру АДРЕСА_1 була надано ОСОБА_6 ще
в листопаді 1958 року. ОСОБА_5 був
вселений та зареєстрований на постійне
місце проживання з 8.06.1984 року та
проживав там до ІНФОРМАЦІЯ_1, по день
смерті. 03 листопада 2003 року в цю ж
квартиру зареєстрований на постійне
місце проживання його правнук ОСОБА_3
Із форми - Б слідує, що сім'ї ОСОБА_5
надано квартиру НОМЕР_1 за вказаною
адресою житловою площею 11,5 м.кв., та
виправлено на 13.7 м.кв. (а.с. 40). З
технічного паспорту вбачається, що
квартира під НОМЕР_1 має житлову площу 12
м.кв., а квартира НОМЕР_2 - 13.7 м.кв.

Судом встановлено, що на час прийняття
на баланс РЖКП-1 будинку АДРЕСА_1
нумерація квартир встановлена згідно
технічного паспорта, який складено в
серпні 2002 року.

Отже, на думку колегія суддів, наймачам
ОСОБА_5 було надано квартиру, яка на час
складання технічного паспорту має
НОМЕР_2, а не НОМЕР_1. Крім того, докази
позивача щодо нумерації квартир також
спростовані поясненнями свідка, який
був допитаний в судовому засіданні
судом першої інстанції.

Доводи позивача, що відповідач
самоправно зайняв квартиру НОМЕР_2, так
як і його прадід за життя самоправно її
зайняв, спростовані в судовому
засіданні, оскільки позивач не надав
доказів, що квартира, яка після
отримання технічного паспорту
значиться під НОМЕР_2, не була під
НОМЕР_1 до 2002 року. Крім того, судом
встановлено, що житлова площа квартири
під НОМЕР_1 є 12 м.кв. Однак доказів про
надання сім'ї ОСОБА_5 квартири з такою
житловою площею позивач суду не надав.

Згідно зі ст. 109 Житлового кодексу УРСР,
виселення із займаного житлового
приміщення допускається лише з
підстав, установлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 Житлового
кодексу УРСР, осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення, виселяють без
надання їм іншого жилого приміщення.

Самоправно зайнятим вважається
приміщення, в якому мешкає особа без
відповідного рішення про надання їй
цього приміщення та відповідно ордера
на житлове приміщення. Такими, що
самоправно зайняли жиле приміщення,
вважаються особи, які вселилися в нього
самовільно без будь-яких підстав або
незважаючи на заборону про вселення.
Виселення цих осіб пов'язано з
відсутністю у них будь-яких підстав для
зайняття жилої площі.

Судом встановлено, що відповідач був
зареєстрований в спірну квартиру на
законних підставах, а тому доводи
позивача про самоправне зайняття
квартири відповідачем не знайшли свого
підтвердження. А відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, аналізуючи досліджені в
судовому засіданні докази в їх
сукупності, дійшов правильного
висновку, що позивачем не доведено
факту неправомірного проживання
відповідача ОСОБА_3 у спірному житлі, а
тому суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про безпідставність
позовних вимог та відповідно до вимог
закону відмовив у задоволені позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача
Ковельського ремонтного
житлово-комунального підприємства №1
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду від 20 грудня 2013 року у даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: