Справа № 1527/8567/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" лютого 2014 р. Суворовський
районний суд м. Одеси в складі

головуючого судді Сувертак
І.В.

при секретарі Мамренко
Г.Г.

розглянув в відкритому судовому
засіданні в залі № 24 в м. Одесі

справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання договорів купівлі-продажу
нерухомого майна недійсними, про
виселення та вселення.

УСТАНОВИВ:

25 червня 2012 року до суду
звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до
ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4 , ОСОБА_5, третя
особа - приватний нотаріус одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання договору купівлі-продажу
домоволодіння під АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 в
реєстрі правочинів за № 2865 недійсним,
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 з
домоволодіння та вселення ОСОБА_1 в
домоволодіння.

13 листопада 2012 року позивач подав
до суду уточнену позовну заяву (л.с.77-80),
в якій уточнив свої позовні вимоги,
просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна за №
98/1135 відносно домоволодіння під
АДРЕСА_1 який був укладений 17.08.1998 року
між членами Одеської універсальної
товарної біржі: ОСОБА_5, з боку покупця,
ОСОБА_8 та ОСОБА_1, з боку продавців,
визнати недійсним договір
купівлі-продажу домоволодіння під
АДРЕСА_1, який був укладений 04.08.2005року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, посвідчений
приватним нотаріусом одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі правочинів за
№ 2865, виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
домоволодіння АДРЕСА_1, зобов'язати їх
звільнити зазначене домоволодіння від
свого майна, усунути ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні власністю, вселити ОСОБА_1
в домоволодіння АДРЕСА_1.

В судових засіданнях позивач
ОСОБА_1 разом зі своїм представником,
ОСОБА_10 позов підтримали, просили його
задовольнити в повному обсязі, свої
позовні вимоги обґрунтували наступним
чином.

З 03.07.1998 року до позивача, ОСОБА_1,
було застосовано запобіжний захід у
вигляді арешту. З 10.11.1999 року по 07.08.2001
року він був позбавлений волі на
підставі вироку Центрального
районного суду м. Одеси від 21.10.1999 року,
у зв'язку з чим відбував покарання в
Южній ВК № 51 Одеської області.

Пояснив, що 17.08.1998 року на Одеській
універсальній товарній біржі «Джип»
між продавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_8 та
покупцем ОСОБА_5 було укладено договір
купівлі-продажу нерухомого майна №
98/1135 відносно квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтуванні своїх позовних
вимог позивач зазначив, що договір
купівлі-продажу не підписував, адже він
знаходився в місцях відбування
покарання.

Згідно вироку Суворовського
районного суду м. Одеси від 28.11.2003 року
ОСОБА_1 був у друге позбавлений волі з
02.07.2003 року по 30.04.2008 року.

Також пояснив, що 04.08.2005 року між
продавцем - ОСОБА_5, та покупцем - ОСОБА_2,
було укладено договір купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
04.08.2005 року, зареєстрований в реєстрі
правочинів за № 2865.

Відповідно до абзацу 5 пункту 1
договору купівлі-продажу від 04.08.2005
року міститься посилання на рішення
Великомихайлівського районного суду
Одеської області від 15.04.2004 року.

Відповідно до рішення
Великомихайлівського районного суду
Одеської області по справі № 1-351
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, укладений 17.08.1998 року на Одеській
універсальній товарній біржі «Джип»
щодо домоволодіння АДРЕСА_1 між
продавцями, ОСОБА_1 та ОСОБА_8, та
покупцем, ОСОБА_5 було визнано дійсним
та було визнано право власності на
зазначене майно за ОСОБА_5.

В обґрунтуванні своїх позовних
вимог зазначив, що не був належним
чином повідомлений про час, місце та
дату судових засідань у
Великомихайлівському районному суді
Одеської області, не знав про існування
цього цивільного процесу.

Позивач в своїй заяві вказав, що
31.05.2008 року прокуратурою Суворовського
району м. Одеси за результатами
перевірки було порушена кримінальна
справа за фактом шахрайства та
використання підроблених документів.

Представник відповідача ОСОБА_11 в
судових засіданнях позовні вимоги не
визнавала в повному обсязі,
заперечувала проти задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Свою позицію обґрунтовує тим, що
позивач, ОСОБА_1, знав про те, що його
володіння було продане ще у 2001 році,
коли умовно-достроково звільнився від
відбування з Южної ВК № 51 Одеської
області, проте ніяких спроб щодо його
відчуження не зробив.

Крім того, вказує, що вимоги
позивача не можуть бути задовільнені,
адже він має право оспорювати лише свою
частку домоволодіння АДРЕСА_1.

Вказала, що відповідач знав про
зникнення своєї матері ще у 2001 році,
проте не здійснив жодних заходів щодо
встановлення її місця перебування,
визнання її безвісно відсутньою або
померлою.

До міліції із заявою про розшук
своєї матері звернувся лише у 2011 році,
що підтверджується постановою про
відмову у порушенні кримінальної
справи від 09.04.2011 оку, винесену
начальником Хаджибеевського ОМ
Суворовького РО ОГУ ГУМВД України в
Одеській області, матеріали ЖРЗПЗ № 2076
від 02.04.2011.

Як вбачається з матеріалів
кримінальної справи ОСОБА_1 з 01.07.2003
року по 30.04.2008 року включно відбував
покарання за вчинення злочину.

Таким чином представник вказує, що
в період з 07.08.2001 року по 01.07.2003 року він
знаходився на волі, у домоволодінні по
АДРЕСА_1 не проживав, був освідомлений
про продаж цього домоволодіння і не
звернувся до суду чи до правоохоронних
органів з заявою.

Крім того, посилається на ту
обставину, що рішенням
Великомихайлівського районного суду
Одеської області від 15.04.2004 року
договір купівлі-продажу нерухомого
майна, укладений 17.08.1998 року на Одеській
універсальній товарній біржі «Джип»
щодо домоволодіння АДРЕСА_1 між
продавцями, ОСОБА_1 та ОСОБА_8, та
покупцем, ОСОБА_5 було визнано дійсним і
це рішення ніхто не оскаржував, воно
вступило в законну силу і є перешкодою
для визнання договору недійсним.

Також відповідач просив суд
звернути увагу на той факт, що
посилання позивача ОСОБА_1 на постанову
про порушення кримінальної справи за
фактом шахрайства та використання
підробних документів з метою
заволодіння житловим будинком за
АДРЕСА_1 за ознаками ст. 190 ч.2, ст. 358 ч.3 КК
України є безпідставним так як 17.12.2010
року постановою Суворовського РВ ОГУ
УМВС України в Одеській області
призупинено досудове слідство.

На сьогоднішній день діє новий
Кримінально-процесуальній Кодекс
України який діє з 19 листопада 2012 року,
який передбачає внесення да Єдиного
реєстру досудових розслідувань
кримінальні справи, які були порушені
раніше. Однак, дана кримінальна справа
не була внесена до Єдиного державного
реєстру.

З,ясував обставини справи,
заслухав пояснення сторін, показання
свідків з боку позивача , дослідив та
проаналізував матеріали справи, суд
дійшов висновку, що в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 необхідно
відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.08.1998 року на
Одеській універсальній товарній біржі
«Джип» між продавцями ОСОБА_1 та ОСОБА_8
та покупцем ОСОБА_5 було укладено
договір купівлі-продажу нерухомого
майна № 98/1135 відносно квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається
також, що 15.04.2004 року рішенням
Великомихайлівського районного суду
Одеської області договір
купівлі-продажу нерухомого майна,
укладений 17.08.1998 року на Одеській
універсальній товарній біржі «Джип»
щодо домоволодіння АДРЕСА_1 між
продавцями, ОСОБА_1 та ОСОБА_8, та
покупцем, ОСОБА_5 було визнано дійсним.

04.08.2005 року між продавцем, ОСОБА_5 та
покупцем, ОСОБА_2 було укладено договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
з надвірними будівлями та спорудами,
який був нотаріально посвідчений
приватним нотаріусом одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим номером 2865.

З 07.08.2001 року позивач звільнився
з Южної ВК № 51 Одеської області, з 01.07.2003
року його було засуджено за вчинення
злочину та він з цього часу відбував
покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Таким чином, ОСОБА_2 володіє
майном на належній правовій підставі, а
саме на підставі договору
купівлі-продажу від 04.08.2005 року і є
добросовісним набувачем домоволодіння
АДРЕСА_1.

Допитані у якості свідка
ОСОБА_12, суду пояснила,що є сусідкою і з
позивачем спілкувалась не часто, знала
що він неодноразово знаходився в
місцях позбавлення волі.

Свідок ОСОБА_13, суду пояснила, що
зі слів позивача вона знала що в нього
начебто був будинок, але зараз в ньому
інші власники.

Свідок ОСОБА_14, суду пояснила, що
вона є сусідкою позивача і коли він
знаходився в місцях позбавлення волі
там начебто жила якась жінка. Ні при
звіща ні імені вона не знає її так як не
була вхожа в цей будинок.

Свідок ОСОБА_15, суду пояснив, що
знає позивача так як виросли з ним з
дитинства і проживали за іншою адресою.
У подальшому їх шляхи розішлися і він
знав про те, що сталось зі слів
позивача.

З урахуванням вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші актичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст.. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК
України суди розглядають у порядку
цивільного судочинства справи щодо:
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин;
інших випадків правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Виходячи з приписів ст. 15 ЦПК
України, обрання неналежного способу
захисту може бути підставою для
відмови задоволенні позову.

Як встановлено судом, правовідносини,
що виникли між сторонами регулюються
нормами ЦК УРСР, 1963 року.

Відповідно до Цивільного
кодексу УРСР, в редакції, яка діяла на
час виникнення правовідносин між
сторонами, особа, яка вважає, що її
права порушені має право звернутися до
суду як з позовом про визнання
відповідної угоди недійсною (ст.ст. 48-58
ЦК УРСР), так і з позовом про
витребування майна з чужого
незаконного володіння ( ст. 145 ЦК УРСР).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом про визнання договорів
купівлі-продажу від 17.08.1998 року та від
04.08.2005 року недійсними з підстав їх
невідповідності вимогам закону, а саме
- заперечував справжність його підпису.

Стаття 48 ЦК УРСР встановлює
загальне правило про те, що угода є
недійсною у зв'язку з недодержанням в
момент її вчинення стороною (сторонами)
загальних вимог, які необхідні для
чинності угоди. У цій статті визначено
особливі правові наслідки недійсності
угоди. Зокрема, по недійсній угоді
кожна зі сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернути одержане
в натурі, відшкодувати його вартість у
грошах, якщо інші наслідки недійсності
угоди не передбачені законом.

За змістом зазначених норм та
виходячи із загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину.

Разом із тим, реституція як
спосіб захисту цивільного права
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який визнано недійсним.

У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороною недійсного
правочину.

Таким чином права особи, яка
вважає себе власником майна, не
підлягають захисту шляхом задоволення
позову до добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого ст.. 48 ЦК УРСР (на
теперішній час ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Не підлягають також задоволенню
за цим правилом позови власників майна
чи осіб, які вважають себе власниками
майна, про визнання недійсними
наступних правочинів щодо відчуження
цього майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

Згідно зі ст. 145 ЦК України якщо
майно за плату придбане у особи. Яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не повинен був знати
(добросовісний набувач), то власни4к
вправі витребувати це майно від
набувача лише в разі, коли майно
загублене власником або особою, якій
майно передане власником у володіння
або викрадено у того чи іншого, або
вибуло з їх володіння іншим шляхом поза
їх волею.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання індикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача з підстав,
передбачених статтею 145 ЦК УРСР (на
теперішній час статтею 388 ЦК України).

Таким чином правильним
способом захисту порушених прав ОСОБА_1
є витребування майна із чужого
незаконного володіння.

Як вбачається з матеріалів
справи, позовні вимоги про
витребування майна із чужого
незаконного володіння у зазначеному
процесі не заявлялись.

З урахуванням з,ясованих
обставин , позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_6 ,
про визнання договорів купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 від 17.08.1998 року
за № 98/1135, укладений на Одеській
універсальній товарній біржі «Джип»,
від 04.08.2005 року за номером в реєстрі
правочинів № 2865, посвідчений приватним
нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 недійсним, про
виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з
домоволодіння АДРЕСА_1 та вселення
ОСОБА_1 в домоволодіння АДРЕСА_1 є
недоведеними в судовому провадженні,
не підтвердженими жодним доказом , а
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, тому ці вимоги
задоволенню не підлягають. Відповідно
до норм ч.1ст.58 ЦПК України: належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Вимоги статті 10,60 ЦПК України
передбачають, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, ч.2 ст.59 ЦПК
України зазначає, що обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 14, 57-64, 77, 169,
88, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, ст. 12-16 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Приватний
нотаріус одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання договорів купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 від 17.08.1998 року
за № 98/1135, укладений на Одеській
універсальній товарній біржі «Джип»,
від 04.08.2005 року за номером в реєстрі
правочинів № 2865, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 недійсним,
про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
домоволодіння АДРЕСА_1 ат вселення
ОСОБА_1 в домоволодіння АДРЕСА_1 -
залишити без задоволення в повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до одеського
апеляційного суду через суд
Суворовського району м. Одеси шляхом
подачі в 10 денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя