Головуючий суду 1 інстанції - Олійник
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 428/9138/13-ц
Провадження № 22ц/782/508/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області

в складі: головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Вербицькому І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 17 січня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
КП «Житлосервіс «Добробут» про
стягнення вихідної допомоги, середньої
заробітної плати за час затримки
розрахунку і відшкодування моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом, розмір вимог якого
був ним надалі уточнений (а. с. 44 - 45).
Посилаючись на те, що відповідач КП
«Житлосервіс «Добробут», з яким він
перебував у трудових відносинах, при
його звільненні не провів з ним повного
розрахунку, просив стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість з вихідної допомоги в
розмірі 7 333,11 грн., моральну шкоду в
розмірі 7 000 грн., а також компенсацію за
затримку розрахунку у розмірі
середнього заробітку до дня ухвалення
рішення.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2
задоволено частково: стягнуто з
відповідача на його користь вихідну
допомогу при звільненні у розмірі 7 333,11
грн., та відмовлено в стягненні з
відповідача компенсації за затримку
розрахунку при звільненні і моральної
шкоди.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, вважаючи його ухваленим з
порушенням норм матеріального права,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить це рішення скасувати та новим
рішенням стягнути з відповідача на
його користь компенсацію за затримку
розрахунку у розмірі середнього
заробітку до дня постановлення
рішення.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
апелянта та представника відповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції.

З апеляційної скарги вбачається, що
рішення суду першої інстанції
оскаржується позивачем лише в частині
відмови у стягненні на його користь
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні, а в частині
відмови у стягненні моральної шкоди
воно ним не оскаржено. Відповідачем
вказане рішення не оскаржено.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим, тобто, суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення в
повному обсязі не відповідає, зокрема,
в частині стягнення з відповідача
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні.

Судом у справі правильно встановлено
наступні фактичні обставини справи,
які підтверджуються матеріалами
справи та не оспорюють ся сторонами. З
16.11.2011 р. позивач перебував у трудових
відносинах з відповідачем КП
«Житлосервіс «Добробут» та працював на
посаді юрисконсульта, з якої 30.07.2012 року
був звільнений згідно із ч. 3 ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням наказом по
підприємству № 173-к від 30.07.2012 р. (а. с. 20).

При звільненні вихідна допомога
позивачеві не була нарахована та не
виплачувалась.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та
відмовляючи ОСОБА_2 у вказаній частині
позовних вимог, суд керувався
приписами ст. 117 КЗпП України та виходив
з того, що відповідачем не було при
звільненні проведено розрахунку з
позивачем по виплаті вихідної допомоги
у зв'язку із спором про розмір належної
до виплати суми, а позивач навмисно
затягував вирішення спору щодо розміру
вихідної допомоги, а також затягував
час із зверненням до суду з позовом.

Однак, колегія суддів не може
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції у оскаржуваному
рішенні, оскільки вони не відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Частина 3 ст. 38 Кодексу законів про
працю України, за якою було звільнено
позивача, передбачає, що працівник має
право у визначений ним строк розірвати
трудовий договір за власним бажанням,
якщо власник або уповноважений ним
орган не виконує законодавство про
працю, умови колективного чи трудового
договору.

Як визначено статтею 44 КЗпП України,
при припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю,
коллективного чи трудового договору
(статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

Як вбачається з наданого відповідачем
розрахунку, середньомісячна заробітна
плата позивача становить 2 444,37 грн., а
належна йому до виплати вихідна
допомога - 7 333,11 грн. (а. с. 29), що
відповідає вимогам ст. 44 КЗпП України.

Позивач у первісній позовній заяві
зазначав меншу суму вихідної допомоги
(6 712,17 грн.), оскільки не мав розрахунку
середнього заробітку.

Отже, встановлено, що за законом
вихідна допомога позивачеві повинна
була виплачена, розмір її не міг
становити менше тримісячного
середнього заробітку, розмір якого
спору між сторонами не викликав.

Таким чином, безпідставними є доводи
відповідача та висновки суду у
оскаржуваному рішенні щодо наявності
спору про розмір належної до виплати
суми вихідної допомоги. Жодними
доказами у справі такий спір не
підтверджується.

Статтею 117 КЗпП України передбачена
відповідальність за затримку
розрахунку при звільненні, а саме: у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. Та навіть за наявності
спору про розміри належних
звільненому

працівникові сум, як встановлено ч. 2 с.
117 КЗпП, власник або уповноважений
ним орган повинен сплатити зазначене в
цій статті відшкодування в тому разі,
коли спір вирішено на користь
працівника. Якщо спір вирішено на
користь працівника частково, то
розмір відшкодування за час затримки
визначає орган, який виносить рішення
по суті спору.

Як обґрунтовано встановлено судом
першої інстанції в частині рішення, що
не оскаржується, відповідач порушив
вимоги ст. 116 КЗпП України, за якими при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення.

Позовні вимоги позивача в частині
стягнення суми вихідної допомоги, яка
повинна була бути виплачена йому
відповідачем в день звільнення, судом
задоволені у повному обсязі, тобто спір
вирішено на користь позивача.

Посилання суду на затягування
позивачем часу із зверненням до суду з
позовом є необґрунтованим, виходячи з
наступного.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»,
встановивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, а коли він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе, що в цьому
немає його вини.

У абзаці 5 п. 25 вказаної постанови
Пленуму ВСУ роз'яснено, що непроведення
розрахунку з працівником у день
звільнення або, якщо в цей день він не
був на роботі, наступного дня після
його звернення з вимогою про
розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі
перебіг

тримісячного строку звернення до суду
починається з наступного дня після
проведення зазначених виплат
незалежно від тривалості затримки
розрахунку.

Як встановлено у справі, виплата
вихідної допомоги позивачеві до цього
часу не проведена, отже, строк
звернення до суду з позовними вимогами
про стягнення середнього заробітку за
час затримки розрахунку ним не
пропущено, а також відсутні підстави
для висновків про навмисне затягування
позивачем вирішення спору.

Зважаючи на викладене, на думку колегії
суддів, є обґрунтованими та підлягають
задоволенню вимоги апелянта щодо
стягнення з відповідача середнього
заробітку за затримку розрахунку при
звільненні з 31 липня 2012 року до дня
ухвалення рішення, тобто до 24 лютого 2014
року.

Виходячи із розміру середньомісячної
заробітної плати, розрахованої
відповідачем за останні два повних
місяці роботи (2 444,37 грн.) та
середньомісячної кількості робочих
днів у цих місяцях (38 : 2 = 19) (а. с. 29), у
відповідності до п. 8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100,
середньоденний заробіток позивача
становить:

2 444,37 грн. : 19 = 128,65 грн.

Кількість робочих днів за період з
31.07.2012 р. по 24.02.2014 р. складає 399. Отже,
сума середньомісячного заробітку за
вказаний період становитиме:

128,65 грн. х 399 = 51 331,77 грн.

Однак, у апеляційній скарзі апелянт,
виходячи із свого розрахунку, станом на
31.12.2013 р. просить стягнути 41 554,29 грн., а
також решту суми середнього заробітку
на день винесення рішення.

Колегія суддів, не виходячи за межі
вимог апелянта, вважає, що на користь
останнього слід стягнути середню
заробітну плату за період з 31.07.2012 р. по
31.12.2013 р. в сумі 41 554,29 грн., а за період з
01.01.2014 р. по 24.02.2014 р. розрахувати її,
виходячи із середньоденного заробітку
та кількості днів за цей період, яка
складає 37.

Отже, стягненню з відповідача на
користь позивача підлягає сума
середнього заробітку із наступного
розрахунку:

41 554,29 + (128,65 х 37) = 46 314,34 грн.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції і ухвалює нове
рішення або змінює рішення, якщо
порушено або неправильно застосовано
норми матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів вважає за необхідне змінити
оскаржуване рішення, скасувавши його в
частині відмови у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 щодо стягнення середньої
заробітної плати за час затримки
розрахунку та ухваливши в цій частині
нове рішення, яким вказані вимоги
задовольнити та стягнути з
Комунального підприємства
«Житлосервіс «Добробут» на користь
ОСОБА_2 середню заробітну плату за час
затримки розрахунку при звільненні з 31
липня 2012 року по 24 лютого 2014 року в
розмірі 46 314,34 грн.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 17 січня 2014
року змінити.

Скасувати рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо
стягнення середньої заробітної плати
за час затримки розрахунку та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Стягнути з Комунального підприємства
«Житлосервіс «Добробут» на користь
ОСОБА_2 середню заробітну плату за час
затримки розрахунку при звільненні з 31
липня 2012 року по 24 лютого 2014 року в
розмірі 46 314,34 грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ .

Головуючий:

Судді: