У х в а л а

іменем україни

22 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова
М.В., Кафідової О.В.,

Коротуна В.М.,
Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» в
особі відділення «Кримська
регіональна дирекція» Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_3, третя особа - Відкрите
акціонерне товариство «Полівтор», про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на заочне рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 16 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 13 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «ВТБ Банк» в особі
відділення «Кримська регіональна
дирекція» Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ
Банк») звернулося до суду з указаним
позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що 29 вересня 2008 року між Відкритим
акціонерним товариством «ВТБ Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «ВТБ
Банк», та Відкритим акціонерним
товариством «Полівтор» (далі - ВАТ
«Полівтор») було укладено кредитний
договір, відповідно до якого ВАТ
«Полівтор» отримало у кредит 4 млн грн,
строком до 29 вересня 2009 року, за умови
сплати 20 % річних. Додатковою угодою до
указаного кредитного договору № 1,
укладеною 06 жовтня 2008 року між тими ж
сторонами, розмір річних за
користування кредитом збільшено до 22 %.
На забезпечення виконання взятих ВАТ
«Полівтор» за кредитним договором
зобов'язань 29 вересня 2008 року між ПАТ
«ВТБ Банк» і ОСОБА_3 було укладено
іпотечний договір, посвідчений 03
жовтня 2008 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 7382.
Предметом іпотеки визначено квартиру
АДРЕСА_1. Проте взятих за кредитним
договором зобов'язань ВАТ «Полівтор»
не виконало належним чином, що призвело
до утворення заборгованості. За таких
обставин позивач просив звернути
стягнення на предмет іпотеки.

Заочним рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від
16 липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
13 листопада 2013 року, позов задоволено.

Звернуто стягнення на нерухоме майно,
що є предметом іпотеки за іпотечним
договором, посвідченим 03 жовтня 2008 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим № 7382, а саме: квартиру
АДРЕСА_1, яка на праві власності
належить ОСОБА_3, шляхом набуття ПАТ
«ВТБ Банк» права власності на указану
квартиру вартістю 4 403 687 грн у рахунок
часткового погашення заборгованості
ВАТ «Полівтор» за кредитним договором
від 29 вересня 2008 року № 11-09-08,
укладеним між ВАТ «Полівтор» та
ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником
якого є ПАТ «ВТБ Банк». Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів касаційного суду дійшла
висновку про те, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному суді за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Проте ухвалені у справі судові рішення
першої й апеляційної інстанцій
зазначеним вимогам процесуального
закону не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 29 вересня 2008 року між
ВАТ «ВТБ Банк» (правонаступником якого
є ПАТ «ВТБ Банк») та ВАТ
«Полівтор» укладено кредитний договір
№ 11-09-08, згідно з яким банк надав
позичальнику грошові кошти у вигляді
відкличної відновлювальної кредитної
лінії, на поповнення обігових коштів у
розмірі 4 млн грн зі сплатою 20 % річних
за користуванням кредитом з кінцевим
строком повернення 29 вересня 2009 року, а
позичальник зобов'язувався повернути
кредит, сплатити плату за користування
кредитом та виконати свої зобов'язання
у повному обсязі у строки, передбачені
цим договором.

На забезпечення виконання взятих ВАТ
«Полівтор» за кредитним договором
зобов'язань 29 вересня 2008 року між ПАТ
«ВТБ Банк» і ОСОБА_3 було укладено
іпотечний договір, посвідчений 03
жовтня 2008 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та
зареєстрований у реєстрі за № 7382.
Предметом іпотеки визначено квартиру
АДРЕСА_1, загальною заставною вартістю 5
977 006 грн. (а.с.8-9)

Іпотекою за іпотечним договором
забезпечувалося повне виконання
боржником зобов'язань перед
іпотекодержателем, що виникають з
кредитного договору, інших додатків та
змін до нього, в т.ч. щодо повернення
кредиту, сплати процентів, пені та
штрафів, відшкодування збитків іншої
заборгованості за договором кредиту
(п.1.2.1 договору).

Відповідно до п. п. 6.1, 6.2.1 іпотечного
договору від 03 жовтня 2008
року у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
зобов'язань за договором кредиту (в
тому числі у випадку прострочення
чергових платежів) та/або
іпотекодавцем за цим договором
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки. Задоволення вимог
здійснюється шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання у порядку,
встановленому ст. 37 Закону України «Про
іпотеку». При цьому вважається, що
предмет іпотеки набувається у
власність іпотекодержателя за ціною,
що буде визначена на підставі висновку
незалежного експерта - суб'єкта
оціночної діяльності, правоздатність
якого підтверджена сертифікатом
суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до звіту про оцінку майна
ТОВ «Центр банківських рішень» ринкова
вартість об'єкта оцінки -
чотирикімнатної квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1
складає 4 403 687 грн (а. с. 30 - 68).

ВАТ «Полівтор» взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
від 29 вересня 2008 року № 11-09-08 не
виконало, у зв`язку з чим утворилася
заборгованість перед позивачем у сумі 4
412 880 грн 23 коп., з яких: прострочена
заборгованість за кредитом у розмірі 4
млн грн.; проценти у сумі 96 225 грн 26 коп.;
прострочена заборгованість за
процентами у сумі 308 957 грн
07 коп.; пеня у зв'язку з несвоєчасною
сплатою процентів у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ у сумі 7 697 грн 90
коп.

Розмір даної заборгованості наведено у
розрахунку заборгованості (а. с.
15), відповідачем та третьою особою не
оспорювався.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення
іпотекодавцем обов'язків, встановлених
іпотечним договором, іпотекодержатель
вправі задовольнити свої вимоги за
основним зобов'язанням шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Іпотекодержатель може задовольнити
забезпечену іпотекою вимогу шляхом
набуття права власності на предмет
іпотеки. Правовою підставою для
реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права на предмет
іпотеки в рахунок виконання основного
зобов'язання. Іпотекодержатель набуває
предмет іпотеки у власність за
вартістю, визначеною на момент такого
набуття на підставі оцінки предмета
іпотеки суб'єктом оціночної діяльності
(ч. ч. 1, 3 ст. 37 Закону України «Про
іпотеку»).

Згідно зі звітом про оцінку майна ТОВ
«Центр банківських рішень» станом на 11
березня 2013 року ринкова вартість
об'єкта оцінки - чотирикімнатної
квартири, розташованої за адресою:
АДРЕСА_1 складає 4 403 687 грн. Висновок
складений на момент набуття предмета
іпотеки у власність незалежним
експертом - суб'єктом оціночної
діяльності, правоздатність якого
підтверджена сертифікатом суб'єкта
оціночної діяльності.

Задовольняючи позов ПАТ «ВТБ Банк», суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
того, що ВАТ «Полівтор»
порушило умови кредитного договору, не
сплачуючи належним чином обумовлені
кредитним договором платежі, а
позивачем виконано вимоги ст. 35 Закону
України «Про іпотеку», 28 жовтня 2009 року
надіслано ОСОБА_3 і ВАТ «Полівтор»
письмові вимоги про усунення порушень
та попередження про звернення
стягнення на предмет іпотеки (а. с. 87, 88),
тобто ПАТ «ВТБ Банк» було дотримано
процедуру досудового врегулювання
спору, судом першої інстанції
правомірно задоволено позовні вимоги
про звернення стягнення на предмет
іпотеки шляхом набуття позивачем права
власності на квартиру.

Суд дійшов висновку про те, що
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки ототожнюється зі
способом звернення стягнення на
предмет іпотеки, і таке не суперечить
вимогам ст. 37 Закону України «Про
іпотеку», згідно з якою
іпотекодержатель набуває предмет
іпотеки у власність за вартістю,
визначеною на момент такого набуття на
підставі оцінки предмета іпотеки
суб'єктом оціночної діяльності.
Оскільки спосіб звернення стягнення не
пов'язаний з процедурою продажу, тому
визначення початкової ціни продажу для
такого способу законом не передбачено.

З таким висновком погодився й
апеляційний суд, додатково
встановивши, що ухвалу Господарського
суду Автономної Республіки Крим від 02
лютого 2010 року у справі № 2-30/5271-2009
відносно ВАТ
«Полівтор», якою було порушено
провадження у справі про банкрутство
та затверджено реєстр вимог кредиторів
до четвертої черги, до яких включено
грошові вимоги позивача у розмірі 4 405 182
грн 33 коп. (сума неповернутого за
кредитним договором від 29 вересня 2008
року № 11-09-08 кредиту (4 млн
грн), 30 % річних, нарахованих у зв'язку із
порушенням зобов'язань щодо повернення
кредиту (96 225 грн 26 коп.), та
заборгованість за процентами (308 957 грн
07 коп.), а до шостої черги реєстру вимог
кредиторів ВАТ «Полівтор» включено
грошові вимоги позивача у розмірі 7 697
грн 90 коп. (сума пені, нарахованої у
зв'язку із несвоєчасною сплатою
процентів за кредитним договором від 29
вересня 2008 року № 11-09-08), затверджено
звіт ліквідатора - арбітражного
керуючого та виключено підприємство з
ЄДРПОУ, скасовано постановою
Севастопольського апеляційного
господарського суду від 11 вересня
2012 року, справу направлено до
Господарського суду Автономної
Республіки Крим для продовження
розгляду. Згідно з витягом з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців станом на 11
листопада 2013 року ВАТ «Полівтор» не
ліквідовано, знаходиться в стані
припинення підприємницької
діяльності, отже, відсутні підстави для
припинення іпотеки, так як юридична
особа - кредитор банкрутом не визнана,
зобов'язання за кредитним договором не
припинені.

Проте із вказаними висновками судів
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України
від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про
іпотеку» іпотекою визнається вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, що залишається у
володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки; передбачено звернення
стягнення на предмет іпотеки на
підставі рішення суду.

Згідно із частиною п'ятою статті 3
зазначеного закону іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.

Приписами ч. 5 ст. 112 ЦК України та ст. 31
Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом» визначено, що
вимоги, не задоволені за недостатністю
майна, вважаються погашеними.

Ухвалою Господарського суду
Автономної Республіки Крим від
02 лютого 2010 року у справі № 2-30/5271-2009,
якою було порушено провадження у
справі про банкрутство відносно ВАТ
«Полівтор», кредиторські вимоги ПАТ
«ВТБ Банк» були визнані погашеними.

Постановою Севастопольського
апеляційного господарського суду від 11
вересня 2012 року вказану ухвалу
скасовано за апеляційною скаргою
Управління Пенсійного фонду України в
Красноперекопському районі Автономної
Республіки Крим, справу передано до
суду першої інстанції для продовження
розгляду, при цьому апеляційну скаргу
ПАТ «ВТБ Банк» було відхилено.

Отже, при вирішенні даної справи суду
належить встановити, чи припинилося
основне зобов'язання, що можливо
зробити лише після прийняття
господарським судом рішення у справі
про банкрутство відносно ВАТ
«Полівтор».

Разом з тим, звертаючи стягнення
кредитної заборгованості на предмет
іпотеки, суд першої інстанції виходив з
того, що передане в іпотеку нерухоме
майно на праві власності належить
безпосередньо відповідачу.

З матеріалів справи, зокрема свідоцтва
про право власності від 06
серпня 2008 року, вбачається, що ОСОБА_3 на
праві приватної власності належить
квартира АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 24).

Як вбачається з копії паспорта ОСОБА_3,
29 грудня 2006 року він зареєстрував шлюб
із ОСОБА_5 (т. 2, а. с. 27).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Таким чином, на суд як державний орган,
покладено обов'язок вирішення справи
відповідно до закону, у зв'язку з чим
він має право й зобов'язаний визначити
суб'єктний склад учасників спору
залежно від характеру правовідносин і
норм матеріального права, які
підлягають застосуванню.

Враховуючи зазначені обставини, суду
необхідно з'ясувати правовий режим
переданого ОСОБА_3 в іпотеку майна, а
саме: чи не є це майно об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя в
силу вимог ст. 60 СК України, та у разі
встановлення указаної обставини суду
слід обговорити питання про
необхідність залучення ОСОБА_5 до
участі у справі з належним оформленням
цієї процесуальної дії.

Крім того, заслуговують на увагу доводи
касаційної скарги про те, що з 27 жовтня
2009 року у квартирі АДРЕСА_1
зареєстрована та проживає малолітня
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ця квартира є
єдиним місцем її проживання, тому
внаслідок ухвалення оскаржуваних
судових рішень порушено її права, а
тому малолітня дитина в особі
законного представника повинна бути
залучена до участі у справі для повного
встановлення всіх фактичних обставин
справи та правильного її вирішення.

Апеляційний суд в силу наданих ЦПК
України повноважень не міг вирішити
питання про необхідність залучення цих
осіб до участі у справі.

Ураховуючи, що суди першої й
апеляційної інстанцій на порушення
вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі судові рішення -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 16 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 13 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: М.В. Дем'яносов

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак