Номер провадження 2/259/393/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"14" лютого 2014 р.
м.
Донецьк

Куйбишевський районний суд м.
Донецька в складі:

головуючого - судді:
Добнєва С.С.,

при секретарі:
Матвієнко О.О.,

за участю позивача:
ОСОБА_1,

представника позивача:
ОСОБА_2,

відповідача:
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

В С Т А Н О В И В:

06 грудня 2013 року позивач
звернулася до суду з вищевказаною
позовною заявою до відповідача ОСОБА_3
та просить стягнути з останньої на свою
користь борг у загальній сумі 55801,09грн.

Свої вимоги мотивує тим, що у лютому 2009
року між нею та ОСОБА_3 було укладено
усний договір про надання останній
позики у розмірі 35000,00грн., яку ОСОБА_3
зобов'язалася повернути не пізніше
лютого 2012 року. При цьому сторони
домовилися, що трирічний термін
повернення боргу є максимальним.
Відповідач зобов'язалася за можливості
повернути борг раніше - одним платежем,
або декількома платежами. Позивач свої
зобов'язання за договором виконала,
оскільки у день його укладання
передала відповідачу 35000грн., а
відповідач взяті на себе зобов'язання
належним чином не виконала, хоча від
наявності боргу і не відмовляється: у
квітня 2010 року відповідач повернула у
якості часткової сплати боргу 2450,00грн,
а 06 грудня 2012 року - ще 2000,00грн. Також
06.12.2012 відповідач написала розписку в
якій зазначила, що поверне борг, та ще й
сплатить проценти за порушення
боргових зобов'язань щодо виконання
домовленості про повернення боргу у
встановлений строк. Крім того сторони
дійшли згоди, що за затримку повернення
боргу та порушення грошових
зобов'язань, щодо повернення боргу, з
урахуванням інфляції, відповідач
додатково сплатить на користь
позикодавця пеню у розмірі 25000грн.
Однак не зважаючи на визнання боргових
зобов'язань боржник досі не повернула
суму боргу та не виконала своїх
обов'язків, у зв'язку з чим станом на
06.12.2013 сума боргу відповідача складає
55801,00грн, з яких неповернутий борг -
30550,00грн; пеня - 25000.00грн., 3% річних -
251,09грн.

В добровільному порядку відповідач
суму боргу не повертає, у зв'язку з чим
позивач вимушена звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2, яка діє на підставі
довіреності, у судовому засіданні
позов підтримали у повному обсязі,
просили його задовольнити посилаючись
на обставини викладенні у позовній
заяві.

Відповідач ОСОБА_3 до судового
засідання з'явилася, позов не визнала.
Вказала, що дійсно у лютому 2009 року
взяла у борг від позивача 35000грн., проте
договір позики не укладався. Також
зазначила, що загалом повернула
позивачці 48700грн. рахунок процентів. 06
лютого 2012 року вона під психологічним
тиском позивачки написала розписку в
якій вказала, що суму боргу 15000грн. та
суму процентів у розмірі 25000грн. вона
буде повертати з відстрочкою у 2 роки, а
тому право звернення з даним позовом у
позивачки настає лише після 06 грудня 2014
року, у зв'язку з чим у задоволенні
позову просила відмовити у повному
обсязі. Надала до суду свої письмові
пояснення, які долучено до матеріалів
справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що у лютому 2009 року
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено
усний договір про надання позики
ОСОБА_3 у розмірі 35000грн., відповідно до
якого позивач ОСОБА_1 передала, а
відповідач ОСОБА_3 прийняла грошові
кошти у розмірі 35000грн., терміном на три
роки, проти чого сторони не
заперечували.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Таким чином суд приходить до висновку,
що між сторонами виникли
правовідносини, які регулюються ст.ст.
1046 - 1052 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 1049
Цивільного кодексу України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідач свої зобов'язання належним
чином не виконала, про що свідчить
власноруч написана ОСОБА_3 розписка від
06.12.2012, з якої вбачається, що вона у
лютому 2009 року взяла у борг у ОСОБА_1
35000грн. під проценти, за період з 2009 по
2012 повернула в рахунок процентів
28700грн., крім процентів у 2012 році в
рахунок погашення суми боргу ОСОБА_3
передала ОСОБА_1 4 (чотири) золотих
кільця з діамантами вартістю 20000грн., у
зв'язку з чим залишок суми несплаченого
боргу складає 15000грн. Крім того
відповідно до вказаної розписки,
сторони дійшли згоди щодо суми
відсотків за 24 місяці, яка склала
25200грн. Також сторони домовилися, що
суму залишку боргу та суму відсотків,
що разом складає 40000грн. відповідач
буде повертати по мірі можливості з
відстрочкою на два роки.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього
Кодексу.

Викладене у розписці від 06.12.2012
формулювання щодо повернення боргу «по
мірі можливості з відстрочкою на два
роки», наводить суд на думку, що сторони
дійшли згоди щодо повернення боргу
частинами протягом двох років.

У відповідності до ст.10 ч.4 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

На підтвердження своїх заперечень щодо
права позивача звернення до суду з
даним позовом лише після 06 грудня 2014
року, оскільки згідно розписки сторони
домовилися про повернення боргу з
відстрочкою на 2 роки, відповідачем не
надано жодного доказу про сплату
якоїсь частини боргу, що свідчить про
неналежне виконання відповідачем
своїх обов'язків.

Також не заслуговують уваги і
посилання відповідача на те, що
вказана у розписці від 06.12.2012 сума
процентів ( 252000грн.) не відповідає
вимогам, які регулюють договір займу та
наслідки його не виконання.

Так, зміст розписки від 06.12.2012, у
відповідності до ст. 203 ЦК України, не
суперечить Цивільному Кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства,
крім того вона є волевиявлення
учасників правочину про що свідчать
підписи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у розписці.
Особи, які вчиняли правочин мали
необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Щодо посилань відповідача на те, що
розписка від 06.12.2012 була написана нею
під психологічним тиском позивачки та
під диктовку останньої, то ч. 1 ст. 231 ЦК
України, передбачено, що правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психологічного тиску з
боку другої сторони або з боку іншої
особи, визнається судом недійсним.
Проте після написання розписки від
06.12.2012 відповідач не звернулася до
компетентних органів із заявою про
вчинення над нею тиску, що змусило її
написати цю розписку. Відповідачем не
надано доказу того, що вона зверталася
до суду з позовом про визнання розписки
від 06.12.2012 недійсною. Крім того, у своєму
запереченні відповідач наголошує, на
тому що позивач звернулася до суду
передчасно, оскільки в розписці
вказано, що суму боргу та суму
процентів вона буде повертати з
відстрочкою на 2 роки (24 місяці), тобто в
даному випадку відповідач не заперечує
проти дійсності розписки.

У зв'язку з чим, відповідно до ст.1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути несплачену суму боргу
позикодавцеві.

Однак позивач вимагає стягнути з
відповідача суму не повернутого боргу
в розмірі 30550,00грн., проте ця сума є
необґрунтованою, оскільки відповідно
до розписки від 06.12.2012 сторони
домовилися, що сума залишку боргу
складає 15000грн., яку і необхідно
стягнути з відповідача на користь
позивача.

Також, сторони домовилися, що
відповідач повинна сплати проценти за
24 місяці у розмірі 25000грн., до суду з
даним позовом позивач звернулася
06.12.2013, тобто через рік після складання
розписки, у зв'язку з чим з відповідача
на користь позивача необхідно стягнути
половину суми, визначеної в розписці
від 06.12.2012 у якості сплати процентів за 2
роки, тобто 12500грн. (25000/2).

Крім того, відповідно до ст.625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов`язання, на
вимогу кредитора зобов`язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми.

У зв'язку з чим, з відповідача на
користь позивача необхідно стягнути 3%
річних від суми залишку боргу за час
прострочки, тобто за 1 рік, яка складає
у розмірі 123,28грн. (15000грн.*3/365).

Враховуючи вище наведене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню, а саме, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
неповернутий борг в сумі 15000,00грн.,
проценти за 1 рік - 12500,00грн., а також 3%
річний - 123,28грн., що разом складає
27623,28грн.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягають стягненню судові
витрати у вигляді сплаченого
позивачем судового.

При зверненні до суду позивачем
сплачено судовий збір у сумі 558,10 грн.

Оскільки, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог позивача в
розмірі 27623,28 грн. з цих задоволених
вимог підлягає відшкодуванню позивачу
за рахунок відповідача судовий збір у
розмірі 276, 23 грн.

На підставі викладеного, та керуючись
ст.ст. 209, 212, 214-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
суми боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
суму несплаченого боргу в розмірі 15000,00
грн., суму процентів за 1 рік у розмірі
12500,00грн., 3% річний у розмірі 123,28грн., що
разом складає 27623 грн. 28 коп., а також
судовий збір у розмірі 276,23грн., а всього
27899 (двадцять сім тисяч вісімсот
дев'яносто дев'ять) гривень 51 копійку.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області на
протягом десятьох днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -