РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року
м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд
Закарпатської області в особі:

судді - Микуляк П.П.

при секретарі - Матіко Я.Ю.

за участю позивачки ОСОБА_1 та її
захисника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
третя особа - орган опіки та піклування
Ужгородської районної державної
адміністрації, про надання дозволу на
тимчасовий виїзд неповнолітньої
дитини закордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського
міськрайонного суду з зазначеною
позовною заявою, мотивуючи її тим, що з
20.10.2007 року вона перебувала в шлюбі з
ОСОБА_3 Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 24.03.2011 року
шлюб між ними було розірвано, а
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати разом
з нею. Відповідач участі у вихованні
сина не бере, не цікавиться фізичним та
духовним розвитком дитини не
цікавиться. При зверненні до ОСОБА_3 з
проханням дати їй згоду для
тимчасового виїзду сина закордон в
Угорщину до родичів та на відпочинок,
вона неодноразово отримувала відмову.
ОСОБА_3 погоджується надати їй дозвіл
на виїзд сина закордон при умові її
відмови від отримання аліментів, що
суперечить інтересам та порушує права
дитини.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її захисник ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримали та просили суд ухвалити
рішення, яким надати ОСОБА_1 дозвіл,
без згоди відповідача ОСОБА_3, на
тимчасовий виїзд закордон з малолітнім
сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
відпочинок та до родичів. Стягнути з
відповідача на користь позивачки
понесені нею витрати на сплату
судового збору в розмірі 229,40 грн. та
втрати за надану їй правову допомогу в
розмірі 3500 грн.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні
вимоги не визнав, вважає їх
безпідставними та просить відмовити в
їх задоволенні, оскільки позивачкою не
наведено жодних обґрунтованих причин
для дійсної необхідності поїздки
дитини в Угорщину. Від спільних
знайомих його довіритель ОСОБА_3
дізнався, що ОСОБА_1 має наміри виїхати
на постійне місце проживання до
Угорщини та укладення шлюбу в Угорщині,
що на думку позивача дає підстави
вважати, що позивачка вивезе дитину
закордон і батько дитини буде
позбавлений можливості спілкуватися з
сином.

Представник третьої особи - органу
опіки та піклування Ужгородської
районної державної адміністрації в
судове засідання повторно не з'явився,
але подав до суду письмову заяву, в
якій просить розглядати справи без
його участі.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступних висновків:

З досліджених матеріалів справи
слідує, що 20.10.2007 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 було укладено шлюб. За час шлюбу
у подружжя народився син - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1
від 14.10.2008 року.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 24.03.2011 року шлюб укладений між
сторонами було розірвано, а
неповнолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено проживати з
матір'ю - ОСОБА_1

В судовому засіданні встановлено, що
мати дитини ОСОБА_1 має намір тимчасово
виїжджати з малолітнім сином ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, закордон, з метою
відвідати родичів їх родити та на
відпочинок, однак батько дитини ОСОБА_3
згоди для такого виїзду не надає.

У відповідності до ст.150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону
дитинства» батьки несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини. Кожна дитина має право на
рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батько і мати
мають рівні права та обов'язки щодо
своїх дітей, предметом їх основної
турботи та основним обов'язком є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Відпочинок та оздоровлення є важливою
складовою життя дитини, спрямований
саме на всесторонній розвиток дитини.

У відповідності до ст. 33 Конституції
України кожному, хто на законних
підставах перебуває на території
України, гарантується свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання, право вільно залишати
територію України за винятком
обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч.3 ст.313 ЦК України фізична
особа, яка не досягла шістнадцяти
років, має право на виїзд за межі
України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідне положення закріплено і в п.4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року, - виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків у
разі пред'явлення рішення суду про
надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Отже, чинне законодавство,
передбачаючи випадки недобросовісного
відношення до батьківських прав одного
із батьків дитини, визначив можливість
виїзду дитини за кордон на підставі
судового рішення.

Також, згідно абз.1 та 2 ч.2 ст.4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»
оформлення проїзного документа
дитини провадиться на підставі
нотаріально засвідченого клопотання
батьків або законних представників
батьків чи дітей у разі потреби
самостійного виїзду неповнолітнього
за кордон. У клопотанні зазначаються
відомості про дитину, а також про
відсутність обставин, що обмежують
відповідно до цього Закону право на
виїзд за кордон (лише для дітей віком
від 14 до 18 років). За відсутності згоди
одного з батьків виїзд
неповнолітнього громадянина України
за кордон може бути дозволено на
підставі рішення суду.

Відповідно до п.18 Правил оформлення і
видачі паспортів громадянина України
для виїзду за кордон і проїзних
документів дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 31 березня 1995 року №231, оформлення
паспорта/проїзного документу
здійснюються на підставі заяви батьків
(законних представників батьків чи
дітей), а у разі коли батьки не
перебувають у шлюбі між собою того, з
них, з ким проживає дитина, справжність
підпису яких засвідчено нотаріально.
За наявності заперечень одного з
батьків, документ може бути оформлено
на підставі рішення суду.

Згідно абз.4 ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» та п.20
зазначених Правил - проїзний документ
на дитину оформляється на три роки
або до досягнення дитиною 18-річного
віку.

Оцінивши в сукупності зібрані докази,
виходячи з їх належності та
допустимості, враховуючи, що у
відповідності до ч.1 ст.141 СК України
батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, приймаючи до
уваги, що сторони - батьки малолітнього
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, не можуть знайти
спільної згоди щодо виїзду останнього
закордон, суд приходить до переконання,
що позовна заява підлягає до
часткового задоволення, зокрема слід
надати дозвіл матері ОСОБА_1 виїжджати
за межі України із малолітнім сином
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу (згоди)
та супроводу батька ОСОБА_3 - строком на
три роки. Задоволення вимог не
суперечить вимогам чинного
законодавства та не порушує
безпосередньо права та інтереси
малолітньої дитини.

Судом не може бути прийнята до уваги,
як підставу для відмови у задоволенні
заявлених ОСОБА_1 позовних вимог,
посилання представника відповідача
ОСОБА_3 на той факт, що позивачка має
намір виїхати на постійне місце
проживання закордон, оскільки такі
доводи нічим не підтвердженні.

З пояснень позивачки ОСОБА_1 слідує, що
наміру виїздити на постійне місце
проживання до Угорщини вона не має,
оскільки на території України вона має
постійне місце роботи, тут на її
утриманні перебувають мати та бабка
похилого віку.

На підставі ст.88 ЦПК України підлягає
стягненню з відповідача ОСОБА_3 на
користь позивачки сплачений нею
судовий збір за подачу позовної заяви у
розмірі 114,70 грн., а решта сума зайво
сплаченого судового збору згідно
квитанції №32 від 11.12.2003 року в розмірі
114,70 грн. у відповідності до п.1 ч.1 ст.7
Закону України «Про судовий збір»
підлягає поверненню позивачці.

Вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з
відповідача на її користь понесених
нею витрат на правову допомогу в
розмірі 3500 грн. до задоволення не
підлягають, оскільки в матеріалах
справи відсутні належні документи про
перерахування коштів або інші
документи (зокрема виписка з книги
обліку адвокатської діяльності, тощо),
які б свідчили про те, що позивачка
сплатила кошти за одержану правову
допомогу.

Надані позивачкою довідка про передачу
гонорара від 11.12.2013 року, а також
розрахунок гонорату по наданим
юридичним послугам від 11.12.2013 року, не
можуть бути прийняті судом як
допустимий доказ про отримання
виконавцем відповідної суми коштів від
клієнта.

Керуючись ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України», п. 16 «Правил
оформлення і видачі паспортів
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзних документів дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення»,
ст.ст. 4, 5, 14, 60, 88, 212,-215, 218, 294 ЦПК України,
п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий
збір», суд, -

Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Надати дозвіл матері - ОСОБА_1 виїжджати
за межі України з малолітнім сином
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу
(згоди) та супроводу батька дитини -
ОСОБА_3, строком на три роки

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
сплачений нею судовий збір у розмірі
114,70 грн.

Повернути ОСОБА_1 зайво сплачений нею
судовий збір згідно квитанції №32 від
11.12.2003 року в розмірі 114,70 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
-відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
Микуляк П.П.