Справа №784/4869/13 17.02.2014 17.02.2014 17.02.2014
Провадження №22-ц/784/57/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/784/5714
Головуючий у 1-ї інстанції: Карікова Л.В.
апеляційного суду: Буренкова К.О.
РІШЕННЯ

Іменем України

17 лютого 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого: Буренкової К.О.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Локтіонової
О.В.,

при секретарі судового засідання:
Шпонарській О.Ю.

за участю: відповідача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Миколаївського районного
суду від 07 жовтня 2013 року у справі за її
позовом до ОСОБА_2 про виселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
виконкому Кир`яківської сільської ради
Миколаївського району, треті особи -
ОСОБА_5, орган опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, про визнання права
спільної сумісної власності на будинок
та визнання незаконним рішення
виконкому Кир`яківської сільської
ради,

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_2 про виселення
із житлового будинку.

Позивачка зазначала, що відповідно до
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно від 06 лютого 2009 року їй
на праві власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1

Із ОСОБА_2 вона перебувала у шлюбі до 12
вересня 2003 року. Але після розірвання
шлюбу відповідач продовжує проживати
в належному їй будинку без її згоди.
Крім цього, він перешкоджає їй з сином
користуватись та розпоряджатись
вказаним майном. Тому вона була
змушена залишити будинок. Також
відповідач не намагається укласти з
нею договір найму житлового приміщення
та ігнорує її пропозиції щодо
звільнення вказаного будинку.

Посилаючись на наведене та на
положення ст. 391 ЦК України, позивачка
просила виселити відповідача з
будинку.

В подальшому ОСОБА_4 уточнила підстави
позову та просила виселити
відповідача із будинку на підставі
ст. 158, 169 ЖК України.

В грудні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом про
визнання вказаного житлового будинку
спільною сумісною власністю його та
ОСОБА_4 як подружжя.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовував
тим, що з 27 квітня 1991 року по 2003 рік
перебував у шлюбі з ОСОБА_4 В період
шлюбу на земельній ділянці, яка була
виділена ОСОБА_4, вони за спільні кошти
та спільною працею побудували спірний
будинок, господарські будівлі та
споруди.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просив
визнати спірний будинок спільною
частковою власністю подружжя.

В подальшому ОСОБА_2 доповнив позовні
вимоги та просив визнати незаконним
рішення Кир`яківської сільської ради
Миколаївського району від 12 червня 2007
року №45, яким право власності на
вказаний житловий будинок оформлено на
ОСОБА_4 без його згоди.

Ухвалою Миколаївського районного суду
від 15 березня 2013 року до участі у справі
в якості співвідповідача залучено
Кир`яківську сільську раду
Миколаївського району.

Ухвалою цього ж районного суду від 29
травня 2013 року до участі у справі в
якості третіх осіб залучено ОСОБА_5 та
орган опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації в інтересах
малолітнього ОСОБА_6.

Рішенням Миколаївського районного
суду від 07 жовтня 2013 року в первісному
позові ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Постановлено визнати незаконним
рішення виконкому Кир`яківської
сільської ради Миколаївського району
від 12 червня 2007 року № 45 в частині
оформлення на ОСОБА_4 права власності
на одноповерховий одноквартирний
житловий будинок та господарські
споруди АДРЕСА_1, а вказаний житловий
будинок - спільною сумісною власністю
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 767
грн. 58 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду в частині задоволення
зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати і
в цій частині ухвалити нове рішення.
ОСОБА_4 посилається на те, що висновки
суду в оскаржуваній частині не
відповідають дійсним обставинам
справи і наявним в ній доказам. Зокрема
зазначає, що при ухваленні рішення суд
не взяв до уваги відомості технічного
паспорту на спірний будинок, які
свідчать, що спірний будинок та
господарські будівлі побудовані нею
до шлюбу із ОСОБА_2 та після розірвання
шлюбу. ОСОБА_4 також вказує, що суд
безпідставно не застосував строк
позовної давності до спірних
правовідносин, хоча ОСОБА_2 його
пропустив.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню із
наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що з
квітня 1991 року ОСОБА_4 і ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який між ними розірвано 12 вересня 2003
року. Рішенням Кир'яківської сільської
ради Миколаївського району від 15
вересня 1992 року №53 ОСОБА_4 була
виділена земельна ділянка площею 0, 20
га по АДРЕСА_1 під будівництво
житлового будинку і ведення підсобного
господарства.

Згідно відомостей із паспортів ОСОБА_4
та ОСОБА_2 у спірному житловому
будинку АДРЕСА_1 вони зареєстровані
відповідно з 1 квітня 1997 року та з 21
січня 2001 року. Довідка Кир'яківської
сільської ради від 12 лютого 2014 року
свідчить про те, що згідно запису
погосподарської книги за 2001 - 2005 роки
(особовий рахунок НОМЕР_1) ОСОБА_2 з 2001
року значиться членом господарства
ОСОБА_4 за вказаною адресою. Із довідки
Кир'яківської загальноосвітньої школи
від 06 лютого 2014 року видно, що син
сторін ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчався в
указаній школі 01 січня 1998 року, а син
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, - з 01 вересня 2006
року.

Наведені обставини свідчать, що ОСОБА_4
та ОСОБА_2 з квітня 1991 року перебували у
зареєстрованому шлюбі та проживали
однією сім'єю.

Як видно із архівного витягу рішення
виконавчого комітету Кир'яківської
сільської ради від 12 червня 2007 року №45
право власності на спірний будинок та
господарські споруди оформлено за
ОСОБА_4

Відповідно до ч.1 ст. 22 КпШС УРСР,
положення якого були чинними на момент
виникнення спірних правовідносин,
майно подружжя, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження майном.

Статтею 70 СК передбачено, що майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності, а кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Встановивши наведені обставини, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
спірний будинок побудовано сторонами в
період шлюбу і за рахунок спільних
коштів, а тому це майно є їх спільною
сумісною власністю.

Доводи ОСОБА_4 в апеляційній скарзі
стосовно того, що вказаний будинок є її
особистою власністю, не підлягають
задоволенню, оскільки вона не довела
належними доказами, що цей будинок та
частина господарських будівель
зведена нею до шлюбу із ОСОБА_2, а інша
частина господарських будівель - після
розірвання шлюбу з останнім.

Посилання в апеляційній скарзі на
відомості технічного паспорту будинку,
згідно яких будинок, а також
господарські будівлі та споруди
побудовані до шлюбу з ОСОБА_2 та після
розірвання шлюбу не заслуговують на
увагу. Відповідно до п.10 Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої наказом МЮ України
№127 від 24 травня 2001 року, зареєстровано
в МЮ України 10 липня 2001 року за №582/5773,
матеріали конструктивних елементів та
рік побудови будинків, господарських
будівель і споруд вказує замовник і
саме ці відомості відображаються в
технічному паспорті та засвідчуються
його підписом. Як видно із пояснень
представника КП Миколаївське МБТІ
Парнак О.Г. відомості технічного
паспорту на спірний будинок стосовно
року побудови будинку та господарських
будівель внесені лише зі слів ОСОБА_4

Безпідставними є також аргументи
ОСОБА_4 щодо пропуску ОСОБА_2 строку
позовної давності.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК загальна
позовна давність встановлюється у три
роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалась або могла довідатись
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 з 2001 року зареєстрований у
спірному будинку і до теперішнього
часу проживає в ньому. Тому суд вірно
вважав, що про порушене право ОСОБА_2
дізнався лише в 2012 році при
пред'явленні ОСОБА_4 вимог про його
виселення із цього будинку.

Враховуючи наведене, колегія приходить
до висновку, що рішення суду в частині
визнання спірного будинку спільною
сумісною власністю сторін відповідає
вимогам ст.22 КпШС та ст. 60 СК. А тому
підстав для його скасування в указаній
частині не вбачається.

Разом з тим, підлягають задоволенню
доводи апеляційної скарги щодо
незаконності рішення суду першої
інстанції в частині скасування рішення
Кир'яківської сільської ради від 12
червня 2007 року №45.

Із матеріалів справи вбачається, що 12
червня 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
Кир'яківської сільської ради про
оформлення на її ім'я права власності
на спірний будинок.

Судом встановлено, що даний будинок
розташовано на земельній ділянці, яка
рішенням цієї ж сільської ради від 15
вересня 1992 року №53 була виділена
ОСОБА_4 під будівництво житлового
будинку і ведення підсобного
господарства. Згідно Державного акту
на право власності на земельну ділянку,
виданого ОСОБА_4 21 квітня 2010 року, на час
оформлення права власності на житловий
будинок, господарські будівлі та
споруди остання являлась власником
земельної ділянки, на якій
розташований цей житловий будинок.

Із врахуванням наведеного та
відповідно до положень ст. 30 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» виконавчий комітет
Кир'яківської сільської ради 12 червня
2007 року в межах своїх повноважень
прийняв законне рішення за №45 щодо
оформлення за ОСОБА_4 права власності
на спірний будинок та господарські
будівлі.

В рішенні суду першої інстанції не
наведені мотиви, з яких зазначене
рішення виконкому сільської ради в
частині визнання за ОСОБА_4 права
власності на спірний житловий будинок
та господарські будівлі є не законним,
що суперечить вимогам ст. 213, 215 ЦПК
України.

Оскільки рішення суду першої інстанції
в цій частині не відповідає фактичним
обставинам справи і наявним у ній
доказам, то відповідно до п.п. 1, 3 ч.1 ст.
309 ЦПК воно в цій частині підлягає
скасуванню із ухваленням в цій частині
нового рішення, яким ОСОБА_2 слід
відмовити в задоволенні вимог про
скасування вказаного рішення
сільської ради.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови ОСОБА_4 в задоволенні
первісного позову не оскаржувалось.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Миколаївського районного суду
від 07 жовтня 2013 року в частині
задоволення зустрічного позову ОСОБА_2
щодо визнання незаконним рішення
виконкому Кир`яківської сільської ради
Миколаївського району № 45 від 12 червня
2007 року скасувати і в цій частині
ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_4,
виконкому Кир`яківської сільської ради
Миколаївського району, треті особи -
ОСОБА_5, орган опіки та піклування
Миколаївської районної державної
адміністрації, про визнання незаконним
рішення виконкому Кир'яківської
сільської ради Миколаївського району
№ 45 від 12 червня 2007 року.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді