Справа №583/4506/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Ільченко В. М.Номер
провадження 22-ц/788/444/14 Суддя-доповідач -
Маслов В. О. Категорія - 32
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Маслова В. О.,

суддів - Криворотенка В. І., Сибільової
Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 29 січня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди,

в с т а н о
в и л а :

25 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди. Пізніше,
позивачка через свого представника
надала заяву про залишення без
розгляду позовних вимог в частині
відшкодування матеріальної шкоди та
ухвалою місцевого суду від 29 січня 2014
року позов в цій частині залишено без
розгляду. Свої вимоги ОСОБА_3
обґрунтовувала тим, що близько 10 години
13 вересня 2013 року на неї був здійснений
наїзд автомобіля «Рута» під керуванням
ОСОБА_4, коли вона переходила дорогу по
пішохідному переходу по вулиці Батюка
в м. Охтирка. Внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди їй було заподіяні
тілесні ушкодження та вона змушена
була лікуватися в лікарні в
хірургічному та неврологічному
відділеннях. Вказує, що відповідач не
відшкодував збитків, під час наїзду
вона пережила стрес та страх за своє
життя і здоров'я, її звичний спосіб
життя порушився, тривалий час вона
потребувала сторонньої допомоги.
Посилаючись на вказані обставини,
позивачка просила суд стягнути з
відповідача 3000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди та
судові витрати.

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 29 січня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити та стягнути з ОСОБА_4 на її
користь моральну шкоду у розмірі 3000
грн. та понесені судові витрати.
Зазначає, що внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди, яка сталася з
вини водія автомобіля «Рута» ОСОБА_4,
отримала тілесні ушкодження. Водій
транспортного засобу збитків їй не
відшкодував, до кримінальної або
адміністративної відповідальності
притягнутий не був. Просить суд
стягнути з відповідача на її користь
моральну шкоду. Вважає, що посилання
суду на роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» є безпідставним,
оскільки дана постанова має на меті
врегулювання порядку відшкодування
матеріальної, а не моральної шкоди.

Заслухавши пояснення представників
позивачки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
відповідача ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_7, які вважали
рішення місцевого суду правильним,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення місцевого суду
частковій зміні, виходячи з наступного.

В своїй позовній заяві позивачка
стверджує, що близько 10 години 13
вересня 2013 року на неї був здійснений
наїзд автомобіля «Рута» під керуванням
ОСОБА_4, коли вона переходила дорогу по
пішохідному переходу по вулиці Батюка
в м. Охтирка. Внаслідок дорожньо -
транспортної пригоди їй було заподіяні
тілесні ушкодження та вона змушена
була лікуватися в лікарні в
хірургічному та неврологічному
відділеннях.

Відповідно трудового договору від 21
травня 2013 року, відповідач
працевлаштований водієм у фізичної
особи - суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_8, який являється
власником автомобіля «Рута» державний
номерний знак НОМЕР_1, що також
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу (а.с. 19
- 20).

В судовому засіданні місцевого суду
встановлено, що в день дорожньо -
транспортної пригоди ОСОБА_4 виконував
свої трудові обов'язки, а саме
здійснював рейс за маршрутом
Охтирка-Суми на автомобілі «Рута»
державний номерний знак НОМЕР_1.

Як пояснив спеціаліст ОСОБА_9, на
підставі медичної документації ним
була проведена судово-медична
експертиза стосовно тілесних
ушкоджень позивачки, які були
віднесені до легких тілесних
ушкоджень.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів кримінального провадження
№ 001353, постановою старшого
слідчого СВ Охтирського МВ УМВС
України в Сумській області від 11
листопада 2013 року кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань,
закрите у зв'язку з відсутністю в
діянні ОСОБА_4 ознак складу
кримінального правопорушення
передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Згідно повідомлення відділення ДАІ
Охтирського МВ УМВС України в Сумській
області від 15.01.2014 року № 960 на а.с. 46,
відносно ОСОБА_4 адміністративний
протокол за ст. 124 Кодексу України про
адміністративні правопорушення
працівниками ВДАІ не складався.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3 місцевий суд зазначив, що
позивачка не довела факту отримання
нею тілесних ушкоджень саме від дії
джерела підвищеної небезпеки під час
його експлуатації, окрім того,
відповідач по справі не повинен нести
відповідальність за шкоду перед
потерпілим навіть за умови доведення
факту завдання шкоди внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки. Колегія
суддів погоджується з другим висновком
суду першої інстанції, а перший
висновок вважає необґрунтованим і
передчасним, виходячи з наступного.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України
убачається, що законодавець розрізняє
поняття особа, яка завдала шкоду" та
особа, яка відповідає за шкоду". За
наявності вини особи, яка завдала
шкоду, особа, яка є відповідальною за
шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України
набуває права зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової
відповідальності надає потерпілому
можливість більш ефективно та
оперативно захистити свої права та
інтереси.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність
за моральну шкоду, завдану фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
покладається на особу, яка її завдала,
за загальним правилом за наявності її
вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає:
по-перше, відповідальну за моральну
шкоду особу, а саме, особу, яка її
завдала; та по-друге, загальні умови
відшкодування моральної шкоди - і серед
інших, - наявність вини заподіювача,
крім випадків, встановлених ч. 2 цієї
статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені
спеціальні випадки відшкодування
моральної шкоди, коли на відміну від
загальних правил, моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
особи, яка її завдала, серед яких - і
випадок відшкодування моральної шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України
передбачає підстави відшкодування
моральної шкоди незалежно від вини
заподіювача, проте не змінює
відповідальну за відшкодування
моральної шкоди особу, якою за
змістом ст. 1167 ЦК України залишається
особа, яка безпосередньо завдала
моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК
України свідчить про встановлення в
цивільному праві України змішаної
системи деліктів, до якої входить:
по-перше, правило генерального делікту,
відповідно до якого будь-яка шкода (в
т.ч. моральна), завдана потерпілому
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала;
по-друге, правило спеціальних деліктів,
яке передбачає особливості
відшкодування шкоди, завданої у певних
спеціально обумовлених у
законодавстві випадках (спеціальними
суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту
закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно
майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України
стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є
завдання шкоди (майнової, моральної)
неправомірними рішеннями, діями або
бездіяльністю, наявність причинного
зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і
шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту
відповідальність за завдання шкоди
покладається на особу, яка цю шкоду
завдала, тобто на безпосереднього
заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до
спеціальних деліктів, які передбачають
особливості суб'єктного складу
відповідальних осіб (коли обов'язок
відшкодування шкоди покладається не на
безпосереднього заподіювача, а на іншу
вказану у законі особу - власника
джерела підвищеної небезпеки) та
встановлюють покладення
відповідальності за завдання шкоди
незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює
особливого суб'єкта, відповідального
за завдання шкоди джерелом підвищеної
небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким
суб'єктом є особа, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе
відповідальності перед потерпілим за
шкоду, завдану джерелом підвищеної
небезпеки, особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з
нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст.
1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про
застосування принципу вини у разі
завдання шкоди внаслідок взаємодії
джерел підвищеної небезпеки не
скасовує попереднього правила про
відповідальність саме власника
(володільця) джерела підвищеної
небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по
відшкодуванню шкоди покладається на
того власника (володільця) джерела
підвищеної небезпеки, з вини водія
якого завдана шкода, а не безпосередньо
на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає
підстави для висновку про те, що шкода,
завдана внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди з вини
водія, який на відповідній правовій
підставі керував автомобілем, що
належить роботодавцю, відшкодовується
власником цього джерела підвищеної
небезпеки, а не безпосередньо винним
водієм.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК
України є спеціальними по відношенню
до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим
перевага у застосуванні має надаватися
спеціальним нормам.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України у постанові
від 6 листопада 2013 року у справі №
6-108цс13, яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 360
ЦПК України є обов'язковою для всіх
судів України.

Таким чином доводи апелянтки про
стягнення моральної шкоди з
відповідача на її користь, як з винної
особи і безпосередньо причетної до
заподіяння тілесних ушкоджень, не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду, оскільки наведені вище
норми закону передбачають обов'язок
власника джерела підвищеної небезпеки
по відшкодуванню моральної шкоди, яка
була завдана внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди. Тобто,
позов заявлений до неналежного
відповідача.

Твердження апелянта про невірне
посилання суду на постанову Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» є
необґрунтованим, оскільки місцевий суд
вірно визначився з характером спірного
правовідношення, взяв до уваги
роз'яснення законодавства і судової
практики, які містяться у вказаній
постанові.

Рішення місцевого суду про відмову у
позові із-за неналежного відповідача
колегія суддів знаходить законним і
обґрунтованим. Поряд з цим, без
залучення до участі у справі у якості
відповідача власника джерела
підвищеної небезпеки, без з'ясування
його правової позиції щодо таких
позовних вимог, висновок суду про
недоведеність позову по суті виглядає
необґрунтованим і передчасним. Ці
питання можуть бути предметом
дослідження суду при наявності нового
позову до власника джерела підвищеної
небезпеки у іншій справі. Тому колегія
суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України вважає необхідним змінити
мотивувальну частину рішення
місцевого суду, вилучити з нього
висновок місцевого суду про
необґрунтованість позову по суті. В
інших частинах рішення місцевого суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, п. 4 ч. 1 ст. 309, ст. ст. 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Змінити мотивувальну частину рішення
Охтирського міськрайонного суду
Сумської області від 29 січня 2014 року у
даній справі, вилучивши з неї наступне
речення:

«Таким чином, наданими та дослідженими
в судовому засіданні доказами не
доведено факту отримання позивачкою
тілесних ушкоджень саме від джерела
підвищеної небезпеки під час його
експлуатації.»

В інших частинах це рішення місцевого
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набрало
законної сили, але може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -