РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року
м.
Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого судді: Бондаренка Ю.О.

суддів: Собослой Г.Г.,
Куцина М.М.,

при секретарі: Чейпеш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 23 грудня 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду із позовною заявою до ОСОБА_1,
якою просить розірвати шлюб,
укладеного 21.02.2002 року між нею та
ОСОБА_1. В обґрунтування позовних вимог
позивач посилалася на те, що спільне
сімейне життя між ними не склалося,
кожен з них має діаметрально
протилежні погляди на шлюб, які
призвели до відсутності порозуміння по
всіх питаннях спільного проживання,
втрати довіри один до одного, а також та
останнім часом взаємні стосунки між
ними поступово погіршувалися, що
призвело до фактичного припинення між
ними шлюбних відносин. Зазначала, що на
час звернення з даним позовом до суду
вони проживають окремо, спільного
господарства не ведуть.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 23
грудня 2013 року позов ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу - задоволено. Шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 21.02.2002
року у відділі реєстрації актів
громадянського стану Мукачівського
міського управління юстиції
Закарпатської області, актовий запис
№59 розірвано. Дітей - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено на
виховання матірі - ОСОБА_2. Після
розірвання шлюбу залишено позивачу
прізвище - ОСОБА_2. Вирішено питання
судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу
на рішення суду першої інстанції, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального права, просить
рішення суду змінити в частині, що
стосується залишення малолітніх дітей
на вихованні з матір'ю.

В судовому засіданні апелянт підтримав
апеляційну скаргу і просив
задовольнити з наведених в ній підстав.
Пояснив , що діти виховуються та
проживають з ним , і це булдо вирішено
низ з позивачкою ОСОБА_2

Позивач в судове засідання не
з'явилася, про дату та час слухання
справи повідомлялися належним чином,
що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши правильність застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
юридичну оцінку обставин справи та
повноту їх встановлення у рішенні,
колегія суддів апеляційного суду
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що 21
лютого між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений шлюб, про що відділом
реєстрації актів громадянського стану
Мукачівського міського управління
юстиції Закарпатської області в книзі
реєстрації шлюбів зроблено
відповідний актовий запис №59 та видано
свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від
21.02.2002 року (а.с.9). Від даного шлюбу мають
неповнолітніх дітей - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження серії НОМЕР_2 від 30.07.2002 року,
НОМЕР_3 від 06.05.2008 року та НОМЕР_4 від
04.03.2010 року (а.с.5-8).

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони не бажають зберегти сім'ю,
протягом тривалого часу шлюбних
стосунків не підтримують, не
заперечують проти розірвання шлюбу,
тому стосунки, що склалися між ними, не
дають підстав вважати про можливість
збереження їх шлюбу.

Відтак, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
подальше збереження подружжям шлюбу є
недоцільним, шлюб існує формально,
задовольнивши вимоги про розірвання
шлюбу.

Рішення в цій частині сторонами не
оскаржується.

Пунктом 4 постанови Пленум Верховного
Суду України, від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» зазначено,
що оскільки розгляд справи провадиться
в межах заявлених вимог і на підставі
поданих доказів, суди згідно зі ст.119
ЦПК України повинні вимагати від осіб,
що подали заяву, повного викладення
обставин, якими обґрунтовуються дані
вимоги, й посилання на засоби їх
доказування.

Згідно зі ст.157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Відповідно до ст.161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. При
вирішенні спору щодо місця проживання
дитини суд бере до уваги ставлення
батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Крім цього, при вирішенні справи такої
категорії суд повинен був враховувати
й положення ст.ст.19, 158 Сімейного
кодексу України, згідно з якими при
розгляді судом спору щодо місця
проживання дитини обов'язковою є
участь органу опіки та піклування;
орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору, який приймається на підставі
вивчення умов життя батьків, їхнього
ставлення до дитини, інших обставин, що
мають значення для справи; суд може не
погодитись з таким висновком, якщо він
є недостатньо обґрунтованим,
суперечить інтересах дитини.

У випадку коли при розірванні шлюбу в
судовому порядку встановлено, що
подружжя не досягло згоди про те, з ким
із них будуть проживати неповнолітні
діти, про порядок та розмір виплати
коштів на утримання дітей, дружини
(чоловіка), а також про поділ спільного
майна подружжя, або буде встановлено,
що такої згоди досягнуто, але вона
порушує інтереси дітей чи одного з
подружжя, суд вирішує зазначені
питання по суті одночасно з вимогою про
розірвання шлюбу з дотриманням закону,
який регулює ці правовідносини (п.14
постанови Пленум Верховного Суду
України, від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»).

З пояснень апелянта слідує що сторони
досягло згоди щодо виховання дітей, в
звязку з чим позивачем такої вимоги не
ставилось.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі
(ч.1 ст.11 ЦПК України).

Враховуючи те, що позивач не заявляла
вимоги про визначення місця
проживання дитини, орган опіки та
піклування не брав участь в розгляді
справи, письмовий висновок органу
опіки та піклування щодо місця
проживання дитини в матеріалах справи
відсутній, жодних належних та
допустимих доказів на підтвердження
обставин, передбачених ст.161 СК України
немає, сторони дійшли згоди з цього
питання, колегія суддів вважає, що суд
безпідставно зазначив у мотивувальній
та резолютивні частині рішення про те,
що неповнолітні діти ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 залишаються на
вихованні у матері ОСОБА_2.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Враховуючи всі обставини справи та
наявні в матеріалах докази, колегія
суддів вважає, що рішення не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості, що в силу
ст.338 ЦПК України є підставою для його
зміни, шляхом виключення з
мотивувальної та резолютивної частини
даного рішення вказівки, про
визначення місця проживання
неповнолітніх дітей ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 з матір'ю ОСОБА_2.

Разом з тим, дане рішення апеляційного
суду не перешкоджає позивачу та
відповідачу захистити свої права
шляхом звернення до суду з позовом про
визначення місця проживання
неповнолітніх дітей з дотриманням
закону, який регулює ці правовідносини.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, - задоволити
частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 23
грудня 2013 року - змінити, виключивши з
мотивувальної та резолютивної частини
даного рішення вказівку про виховання
неповнолітніх дітей: ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, матір'ю - ОСОБА_2.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді