АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №-22-ц/774/204/13
Головуючий у 1 інстанції
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровськоі
області в складі

Головуючого судді: Рудь В.В.

суддів: Ткаченко
І.Ю., Повєткіна В.В.

при секретарі: Кравець
Є.С.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 жовтня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа Управління Пенсійного фонду
України у м.Павлограді та
Павлоградському районі
Дніпропетровської області, про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах, розірвання
трудового договору, зобов'язання
внести запис у трудову книжку,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги, середньомісячної заробітної
плати за час затримки розрахунку,
зобов'язання сплатити страхові внески,
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася з
позовом до ОСОБА_4, третя особа
Управління Пенсійного фонду України у
м.Павлограді та Павлоградському районі
Дніпропетровської області, про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах, розірвання
трудового договору, зобов'язання
внести запис у трудову книжку,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги, середньомісячної заробітної
плати за час затримки розрахунку,
зобов'язання сплатити страхові внески,
відшкодування моральної шкоди(а.с.2-6).

Позивачка зазначала, що з 02 грудня 2008
року по 15 грудня 2009 року працювала у
фізичної особи - підприємця в якості
продавця продовольчих товарів з
оплатою праці на рівні мінімальної
заробітної плати, що підтверджується
вироком Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 23 березня 2010 року, яким
ОСОБА_4 визнано винною у тому, що вона
використовувала її, ОСОБА_3, найману
працю, не перераховуючи до державних
фондів пенсійного та соціального
страхування обов'язкові внески.

За домовленістю між нею та
відповідачкою в період роботи їй
виплачувалась заробітна плата у
розмірі мінімальної заробітної плати,
розмір якої встановлювався відповідно
до Закону України «Про оплату праці».

При звільненні їй не було виплачено
залишок заробітної плати у розмірі 300
грн. та компенсацію за невикористану
відпустку, які не виплачені на даний
час, не внесені відповідні записи до
трудової книжки про період роботи та
звільнення.

Посилаючись на викладені обставини
та порушення відповідачкою норм
трудового законодавста, позивачка
просила:

встановити факт перебування її,
ОСОБА_3, у трудових відносинах із
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 з 02
грудня 2008 року по 15 грудня 2009 року;

розірвати трудовий договір,
укладений 02 грудня 2008 року між
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 за ч.3 ст.38 КЗпП України,
внаслідок порушення власником
законодавства про працю;

зобов'язати суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичну особу підприємця
ОСОБА_4 вчинити запис в трудову книжку
ОСОБА_3про прийняття з 02 грудня 2008 року
на посаду продавця продовольчих
товарів ат про звільнення її з 15.12.2009
року зап ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок
порушення власником законодавства про
працю;

стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 на її користь: заборгованість по
заробітній платі з урахуванням індексу
інфляції у розмірі 342,01 грн.;
компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 795,75 грн.; вихідну
допомогу у розмірі тримісячного
середнього заробітку в сумі 3441 грн.;
середньомісячну заробітну плату за
весь час затримки по день подачі
позову(фактичного розрахунку) у
розмірі 44394 грн.;

зобов'язати суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичну особу підприємця
ОСОБА_4 сплатити до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Павлограді та Павлоградському районі
страхові внески за ОСОБА_3 за період з 02
грудня 2008 року по 15 грудня 2009 року;

стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 на її користь в рахунок
відшкодування моральної шкоди 3000 грн.
та судові витрати.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 жовтня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено(а.с.38-40).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права(а.с.46-49).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
виходив з того, що вироком
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 23
березня 2010 року встановлено, що позивач
фактично перебувала у трудових
відносинах з ФОП ОСОБА_4 з 02 грудня 2008
року по 15 грудня 2009 року, тому
встановлення цього факту рішенням суду
є зайвим. За висновками суду наявність
заборгованості по заробітній платі за
грудень 2009 року нічим об'єктивно не
підтверджується, а тому відсутні
підстави для стягнення зазначених в
позовній заяві сум, при цьому, суд
послався на пропуск позивачкою строку
позовної давності та на відсутність
підстав для задоволення вимог про
зобов'язання відповідача внести запис
у трудову книжку, відшкодування
моральної шкоди та сплатити до УПФУ в
м.Павлограді та Павлоградському районі
відповідні страхові внески.

Такі висновки суду не можна визнати
обгрунтованими з огляду на наступне.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

За положеннями ч.2 ст.256 ЦПК України,
яка передбачає розгляд справ про
встановлення факту, визначено, що у
судовому порядку можуть бути
встановлені також інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку встановлення.

Відповідно до ст.21 КЗпП України
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст.24 КЗпП України трудовий
договір укладається, як правило, в
письмовій формі. Додержання письмової
форми є обов'язковим: при
організованому наборі працівників; при
укладенні трудового договору в районах
з особливими природними географічними
і геологічними умовами та умовами
підвищеного ризику для здоров'я;

при укладенні контракту; у випадках,
коли працівник наполягає на укладенні
трудового договору у письмовій формі;
при укладенні трудового договору з
неповнолітнім; при укладенні
трудового договору з фізичною особою; в
інших випадках, передбачених
законодавством України.

Трудовий договір вважається
укладеним і тоді, коли наказ чи
розпорядження не були видані, але
працівника фактично було допущено до
роботи.

Таким чином, фактичний допуск до
роботи вважається укладенням
трудового договору незалежно від того,
чи було прийняття на роботу належним
чином оформлене, якщо робота
провадилась за розпорядженням чи з
відома власника або уповноваженого ним
органу.

В п.13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №4 від 31.03.1995 року, із
змінами, внесеними згідно з Постановою
Пленуму Верховного Суду України №5 від
25.05.2001 року "Про судову практику в
справах про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди"
роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП(набрала чинності 13 січня 2000 року)
за наявності порушення прав працівника
у сфері трудових відносин(незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної(немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

По справі встановлено, що вироком
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 23
березня 2010 року, що набрав законної
сили, ОСОБА_4 визнано винною в тому, що
вона, будучи фізичною
особою-підприємцем, фактично допустила
до роботи в якості продавця
продовольчих товарів з 02 грудня 2008 року
ОСОБА_3 і використовувала її найману
працю до 15 грудня 2009 року. При цьому
ОСОБА_4 не уклала з ОСОБА_3 письмового
трудового договору, не внесла
відповідних записів у її трудову
книжку, не забезпечила нарахування,
утримання та сплату з виплачених
ОСОБА_3 у зазначений період сум
заробітної плати страхових внесків у
фонд загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування та інші
державні фонди соціального
страхування, а також податку з доходів
фізичних осіб, чим допустила грубе
порушення трудових прав ОСОБА_3 на
соціальне та пенсійне забезпечення,
соціальний захист за фактично
відпрацьований час, позбавила останню
можливості використати свій фактичний
трудовий стаж за період роботи у ФОП
ОСОБА_4 при обрахуванні пенсійного
стажу на пенсійні виплати. За порушення
норм трудового законодавства ОСОБА_4
призначено покарання у вигляді
штрафу(а.с.9-10).

Згідно положень ч.4 ст.61 ЦПК України
вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Отже, вироком суду у кримінальній
справі встановлено порушення фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 трудового
законодавства, а саме трудових прав та
інтересів ОСОБА_3, що відповідно до ч.4
ст.61 ЦПК України є обов'язковим для суду
при розгляді даної цивільної справи
стосовно цивільно-правових наслідків
дій фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, а
тому висновок суду про те, що
встановлення факту перебування ОСОБА_3
у трудових відносинах із суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою підприємцем ОСОБА_4 з 02 грудня 2008
року по 15 грудня 2009 року є зайвим, з
посиланням на встановлення таких
обставин вироком суду, є помилковим та
таким, що протирічить нормам
процесуального права.

Як видно із справи та матеріалів
кримінальної справи №1-339-10 по
обвинуваченню ОСОБА_4 за ч.1 ст.172, ч.1
ст.366 КК України, сукупність
встановлених фактів свідчить про те, що
в період з 02 грудня 2008 року по 15 грудня
2009 року ОСОБА_3 перебувала у трудових
відносинах з суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою
підприємцем ОСОБА_4 і працювала на
посаді продавця продовольчих товарів,
хоча прийняття на роботу належним
чином оформлене не було.

Із матеріалів кримінальної справи
також вбачається, що суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа підприємць ОСОБА_4 визнавала
обставини щодо періоду трудових
відносин між нею, як суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою підприємцем, та ОСОБА_3,
зазначала режим роботи та порядок
виплати заробітної плати щомісячно у
розмірі від 1300 грн. до 1600 грн., та що за
грудень 2009 року заробітну плату за
фактично відпрацьований час ОСОБА_3 не
виплатила, тобто визнавала наявність
заборгованості по заробітній платі
перед ОСОБА_3(а.с.12,27,83-85,139 кримінальної
справи №1-339-10).

При ухваленні рішення суд першої
інстанції формально підійшов до
розгляду справи, не взяв до уваги
зазначені норми матеріального та
процесуального права, не врахував
обставини про порушення фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_4 трудових
прав та інтересів ОСОБА_3, у зв'язку з
чим колегія суддів вважає, що рішення
суду першої інстанції на підставі п.3,4
ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах із суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою підприємцем ОСОБА_4 з 02 грудня 2008
року по 15 грудня 2009 року та про вчинення
відповідного запису в трудову книжку
ОСОБА_3 про період її роботи: з 02 грудня
2008 року по 15 грудня 2009 року на посаді
продавця продовольчих товарів.

Оскільки суб'єктом підприємницької
діяльності - фізичною особою
підприємцем ОСОБА_4 порушено діюче
законодавство щодо сплати відповідних
страхових внесків у фонд
загальнообов'язкового державного
пенсійного страхування відносно
ОСОБА_3, що встановлено вироком суду, то
колегія суддів вважає необхідним
зобов'язати суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичну особу підприємця
ОСОБА_4 сплатити до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Павлограді та Павлоградському районі
страхові внески за ОСОБА_3 за період з 02
грудня 2008 року по 15 грудня 2009 року.

Як видно із справи, ОСОБА_4 визнавала
наявність заборгованості по
заробітній платі перед ОСОБА_3 за
грудень 2009 року(а.с.12,27,83-85,139
кримінальної справи №1-339-10), зазначену
останньою заборгованість у розмірі 300
грн. в ході розгляду справи не
спростувала.

Відповідно до положень ст.95 КЗпП
України заробітна плата підлягає
індексації у встановленому
законодавством порядку.

Згідно офіційних даних індекс
інфляції з січня 2010 року станом на
01.09.2013 року, день пред'явлення позову,
становить відповідно: 2010 рік - 109,1; 2011
рік - 104,6; 2012 рік - 99,8; за вісім місяців 2013
року - 100,1.

Доказів, передбачених ст.ст.57,58 ЦПК
України, які б свідчили про те, що
суб'єкт підприємницької діяльності -
фізична особа підприємець ОСОБА_4
сплатила ОСОБА_3 заборгованість по
заробітній платі, матеріали справи не
містять.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_3 про
стягнення з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 заборгованості по заробітній
платі, з урахуванням індексу інфляції в
період з січня 2010 року станом на 01.09.2013
року, підлягають задоволенню, розмір
такої заборгованості становить 342,01
грн.(300 грн. х 109,1 х 104,6 х 99,8 х 100,1 = 342,1грн.).

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення
грошової компенсації за невикористані
дні відпустки також підлягають
задоволенню, оскільки матеріали справи
не містять належних доказів,
передбачених ст.ст.57,58 ЦПК України, які
б свідчили про те, що ОСОБА_3
використала відпустку з отриманням
відповідних сум відпускних.

Зазначені вимоги ОСОБА_3 грунтуються
на положеннях ст.83 КЗпП України, згідно
якої грошова компенсація за
невикористану відпустку може бути
стягнена на вимогу працівника за всі
дні невикористаної ним відпустки в
разі його звільнення.

При цьому, визначаючи грошову
компенсація за невикористану
відпустку у розмірі 698,00 грн., ОСОБА_3, як
видно із розрахунку, виходила із
середньої заробітної плати у розмірі
669,00 грн., кількості робочих днів та
кількості днів щорічної відпустки, з
таким розрахунком погоджується
колегія суддів і вважає, що з суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи підприємця ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 підлягає стягненню компенсація
за невикористану відпустку за період
роботи з 02 грудня 2008 року по 15 грудня 2009
року, з урахуванням індексу інфляції в
період з січня 2010 року станом на 01.09.2013
року, у розмірі 795,75 грн. (698,00 грн. х 109,1 х
104,6 х 99,8 х 100,1 = 795,75 грн.).

Що стосується вимог ОСОБА_3 про
розірвання трудового договору на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України,
внаслідок порушення власником
законодавства про працю, із вчиненням
відповідного запису в трудову книжку
та стягнення вихідної допомоги у
розмірі тримісячного середнього
заробітку в сумі 3441 грн. на підставі ч.1
ст.44 КЗпП України, то такі вимоги з
урахуванням фактичних правовідносин,
що склались між сторонами, не
грунтуються на законі і не підлягають в
зазначеній частині задоволенню.

Таким чином, наведені обставини та
докази в їх підтвердження свідчать, що
роботодавець - суб'єкт підприємницької
діяльності - фізична особа підприємець
ОСОБА_4 порушила строки розрахунку при
звільненні ОСОБА_3, що є підставою для
відповідальності, визначеною ст.117 КЗпП
України, згідно якої у разі невиплати з
вини власника або уповноваженого ним
органу належних звільненому
працівникові сум у строки, зазначені в
ст.116 цього Кодексу, при відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

За положеннями п.2,8 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100(з наступними змінами і
доповненнями), середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
за останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата. Нарахування
виплат, що обчислюється із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного(годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна(годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів(годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна
плата визначена законодавством як
розрахункова величина для нарахування
виплат і допомоги, вона обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати, розрахованої згідно
з абзацом першим цього пункту, на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді.

Отже, з урахуванням середньої
заробітної плати у розмірі 669,00 грн., що
визначена ОСОБА_3 при розрахунку
грошової компенсації за невикористану
відпустку, кількості фактично
відпрацьованих останньою робочих днів
у період з 1.11.2009 року по 15.12.2009 року та
визначеної середньоденної заробітної
плати, середній заробіток за весь час
затримки, тобто з 15 грудня 2009 року по 01
вересня 2013 року, день пред'явлення
позову, становить: 669,00 грн.+334,50 грн.=1003,50
грн.: 31(21+10 -фактично відпрацьовані дні у
період з 1.11.2009 року по 15.12.2009 року) х 906
днів затримки, як зазначила позивачка, =
29327,00 грн.

Разом з тим, з урахуванням роз'яснень,
що наведені в п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №13 від 24.12.1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці», про
те, що при частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи, колегія
суддів, приймаючи до уваги часткове
задоволення позову, що заборгованість
по заробітній платі становить 300 грн. та
враховуючи конкретні обставини справи,
вважає можливим визначити до стягнення
з суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 за затримку розрахунку
400 грн.

Як видно із справи, встановлені
обставини свідчать про порушення
суб'єктом підприємницької діяльності -
фізичною особою підприємцем ОСОБА_4
трудового законодавства відносно
позивачки, проте відмовляючи в
задоволенні позову про стягнення
моральної шкоди, суд не взяв до уваги
вказані обставини та положення ст.237-1
КЗпП України, яка регулює питання щодо
відшкодування власником працівнику
моральної шкоди та зазначені
роз'яснення Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає, що вимоги про відшкодування
моральної шкоди є обгрунтованими.

Однак, з урахуванням встановлених
обставин, наслідків порушень суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою підприємцем ОСОБА_4 трудових
прав ОСОБА_3, глибини душевних
страждань останньої, та з урахуванням
вимог ст.23 ЦК України, яка передбачає
необхідність при визначенні розміру
відшкодування враховувати вимоги
розумності і справедливості, колегія
суддів вважає, що на відшкодування
моральної шкоди на користь ОСОБА_3 з
відповідача слід стягнути 1 000 грн.(одну
тис. грн.), в іншій частині таких вимог
відмовити.

Таким чином, ухвалене судом першої
інстанції судове рішення підлягає
скасуванню на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позовних
вимог ОСОБА_3

На підставі ст.88 ЦПК України з
суб'єкта підприємницької діяльності -
фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на
користь держави підлягає стягненню
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Зазначені до стягнення суми
визначені без утримання прибуткового
податку з громадян та інших
обов'язкових платежів, оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 03 жовтня 2013 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа Управління Пенсійного
фонду України у м.Павлограді та
Павлоградському районі
Дніпропетровської області, про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах, розірвання
трудового договору, зобов'язання
внести запис у трудову книжку,
стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористану відпустку, вихідної
допомоги, середньомісячної заробітної
плати за час затримки розрахунку,
зобов'язання сплатити страхові внески,
відшкодування моральної шкоди,
задовольнити частково.

Встановити факт перебування ОСОБА_3 у
трудових відносинах із суб'єктом
підприємницької діяльності - фізичною
особою підприємцем ОСОБА_4 з 02 грудня 2008
року по 15 грудня 2009 року;

Зобов'язати суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичну особу підприємця
ОСОБА_4 вчинити запис в трудову книжку
ОСОБА_3 про період роботи ОСОБА_3: з 02
грудня 2008 року по 15 грудня 2009 року на
посаді продавця продовольчих товарів;

Стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3:
заборгованість по заробітній платі з
урахуванням індексу інфляції у розмірі
342,01 грн.; компенсацію за невикористану
відпустку у розмірі 795,75 грн.; за
затримку розрахунку - 400 грн.;

Зобов'язати суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичну особу підприємця
ОСОБА_4 сплатити до Управління
Пенсійного фонду України в
м.Павлограді та Павлоградському районі
страхові внески за ОСОБА_3 за період з 02
грудня 2008 року по 15 грудня 2009 року;

Стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на
відшкодування моральної 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з суб'єкта підприємницької
діяльності - фізичної особи підприємця
ОСОБА_4 на користь держави судовий збір
у розмірі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий-

Судді-