Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е
М У К Р А Ї Н И

20 січня 2014 року року
м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у
складі:

головуючого -судді Іващенко С.О.,

за участю секретаря судових засідань -
Новицької Я.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Харкові цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу та визнання правочину недійсним,
-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про
визнання правочину від 18.02.2013 року
недійсним та стягнення з відповідача
23000 грн. боргу і витрат на правову
допомогу в сумі 3000 грн.

В обгрунтування позовних вимог,
позивач зазначила, що 18 лютого 2013 року
на ринку біля супермаркету «Клас»,
розташованого на АДРЕСА_1, ОСОБА_3 за
усною угодою про продаж позивачеві
магазину на території вказаного ринку,
отримав від ОСОБА_2 по розписці гроші у
сумі 23000 грн. та 2800 грн. - без розписки.
Зобов'язання щодо продажу магазину
відповідач не виконав, отримані гроші
не повернув.

Позивач стверджує, що ОСОБА_3 не мав
наміру продати їй магазин, оскільки він
йому не належить.

Такі обставини на думку позивача
свідчать про порушення її прав та
охоронюваних законом інтересів і є
підставою для їх захисту у вказаний у
позові спосіб.

Позивач ОСОБА_2 до судового засідання
не з'явилась. Її представник ОСОБА_4 в
судовому засіданні підтримав позовні
вимоги в повному обсязі та просив суд
задовольнити позов, визнавши усний та
письмовий (розписка) правочин
недійсним.

Відповідач та його представник ОСОБА_5
у судовому засіданні заперечували
проти позову, посилаючись на
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог. В обґрунтування своїх
заперечень відповідач, зокрема,
послався на те, що позивачу було відомо,
що спірний магазин йому на праві
власності не належить, а він є лише
орендатором цього приміщення. Окрім
того 19.02.2013 року ним в присутності
позивача та керівництва ринку ТОВ
«ПАСС «ЛТД» написана заява про відмову
від оренди спірного торгового місця на
користь ОСОБА_2. Відповідач не
заперечував, що він розміщував
оголошення про продаж магазину, проте
наголосив, що роз'яснив ОСОБА_2, що
займає даний магазин на підставі
договорів оренди торгового місця, які
укладалися щороку ним з адміністрацією
ринку. Відповідач зазначив, що грошові
кошти в сумі 23000 грн. були сплачені
позивачкою за торгівельне обладнання,
яке він залишив в магазині.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
а ч.4 цієї статті передбачає, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
дослідивши матеріали справи та надані
учасниками судового процесу докази,
заслухавши пояснення відповідача та
представників сторін, суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_2 такими, що
задоволенню не підлягають з наступних
підстав.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини:

18 лютого 2013 року ОСОБА_3 складено
розписку про те, що він взяв у ОСОБА_2 23000
гривень за переоформлення магазину на
ринку ПАСС ЛТД, копія якої міститься в
матеріалах справи (а.с. 6). В цій розписці
також зазначено, що ОСОБА_2 передала 23000
гривень ОСОБА_3 в рахунок купівлі
магазину, про що ОСОБА_3 не зазначив у
розписці.

Факт передачі-отримання зазначених
грошових коштів сторонами не
оспорюється.

Втім, відповідач у судовому засіданні
надав пояснення, що ОСОБА_2 дописала
зазначений текст вже за відсутності
відповідача, про що йому стало відомо
під час розгляду даної цивільної
справи.

З пояснень відповідача вбачається, що
грошові кошти позивачка ОСОБА_2
передала йому за торгівельне
обладнання (торгівельні вітрини,
роздягальні, вітрини під біжутерію,
освітлення, манекени, тощо), яке ОСОБА_3
обладнав за власні кошти та залишив у
магазині, а вказана розписка була
складена за ініціативою позивачки,
основна частина тексту якої була
продиктована останньою відповідачеві.

В позові ОСОБА_2 посилається на те, що
відповідач не виконав взятого на себе
обов'язку з продажу у встановленому
законом порядку майна, а саме магазину,
розташованого на АДРЕСА_1, та наголошує,
що відповідач ввів її в обману,
оскільки запевнив, що спірний магазин
належить йому на праві власності. Після
того, як позивачу стало відомо, що
магазин є власністю ринку ТОВ «ПАСС,
ЛТД», на території якого він
розташований, ОСОБА_2, була вимушена 19
лютого 2013 року укласти договір оренди
торгового місця з ТОВ «ПАСС, ЛТД», копія
якого міститься в матеріалах справи
(а.с. 10).

Згідно положень ч. 2 ст.. 230 ЦК України,
щодо правових наслідків вчинення
правочину під впливом обману, обман
має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Як вбачається з постанови про закриття
кримінального провадження слідчого СВ
Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України
Харківської області (а.с. 7), факт
шахрайства з боку ОСОБА_3 в ході
досудового розслідування не знайшов
свого підтвердження, оскільки ОСОБА_2
було відомо, що спірний магазин було
орендовано відповідачем по справі.

Відповідач, в свою чергу, в
обґрунтування своїх заперечень,
посилається на те, що він не був
власником спірного магазину, та між
ним, як суб'єктом підприємницької
діяльності, і ТОВ «ПАСС, ЛТД» існували
орендні правовідносини, про що
позивачка була повідомлена. Грошові
кошти від позивачки він отримав за
торгівельне обладнання, яке залишилося
в магазині, після переоформлення
договору оренди торгового місця на
ОСОБА_2.

Згідно з положеннями ст.. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України, яка визначає загальні вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину.

Підстав для визнання правочину
недійсним суд не вбачає.

Відповідно до ст.212 ЦПК України - суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд постановляє рішення в межах
заявлених вимог та на підставі наданих
сторонами доказів.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 16, 29, 203, 205, 206, 215, 230 ЦК України, ст..
ст.. 10, 11, 15, 58, 59, 60, 64, 109, 212-215 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу та визнання правочину недійсним -
відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу на рішення
суду може бути подано до апеляційного
суду Харківської області через
Фрунзенський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами , які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення , якщо його не скасовано ,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Суддя Фрунзенського районного суду
С.О. Іващенко