Справа №477/2924/13-ц 25.02.2014 25.02.2014 25.02.2014
Провадження №22-ц/784/719/14
Провадження № 22ц- 784/719/14
інстанції Козаченко Р.В.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем
України

25 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю:

- представників позивача ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

- представника відповідачів
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційними скаргами

ОСОБА_4 та ОСОБА_6

на рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 20 січня 2014
року

за позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог
Лиманівська сільська рада Жовтневого
району Миколаївської області

про

визнання недійсними Державних актів
на право власності на землю,

в с т а н о
в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_6
звернулися в суд з позовом до ОСОБА_7,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог Лиманівська сільська рада
Жовтневого району Миколаївської
області, про усунення перешкод у
користуванні земельними ділянками,
посилаючись на те, що їм на праві
власності належать дві земельні
ділянки площею 0,04 га та 0, 25 га, що
розташовані по АДРЕСА_1.

В користуванні відповідача
знаходиться земельна ділянка, яка
межує з їх земельними ділянками.
Відповідач самовільно переніс межу
земельної ділянки шляхом встановлення
огорожі, чим неправомірно захопив
частину їх земельної ділянки.

Посилаючись на наведене,
позивачі просили про задоволення
позову.

У жовтні 2011 року ОСОБА_7 звернувся
із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 про визнання недійсними
державних актів на право власності на
земельні ділянки.

Позивач зазначав, що рішенням
виконкому Лиманівської сільської ради
від 30 травня 1997 року № 30 передано у
власність ОСОБА_6 земельну ділянку
площею 0, 25 га, яка розташована на
території Лиманівської сільської ради.

04 червня 1997 року відповідачка
отримала державний акт на право
власності на земельну ділянку. Але
вказаним рішенням виконкому питання
щодо надання відповідачці земельної
ділянки у власність не передбачалось.

Крім того, цим же рішенням ОСОБА_4
було передано у власність земельну
ділянку площею 0,04 га, розташовану на
території Лиманівської сільської ради,
у зв'язку з чим видано державний акт на
право власності на земельну ділянку 04
червня 1997 року, в якому площа земельної
ділянки не відповідає площі вказаній у
рішенні органу влади.

Посилаючись на те, що
відповідачі отримали у власність
спірні земельні ділянки з порушенням
встановленого законом порядку, ОСОБА_7
просив про задоволення позову.

Ухвалою Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 13 жовтня 2011
року зустрічний позов ОСОБА_7
об'єднаний з первісним позовом, а
наступною ухвалою цього ж суду від 11
жовтня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_7
до ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельні ділянки
роз'єднані та виділені в самостійне
провадження.

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 20 січня 2014
року позов ОСОБА_7 задоволено.

Визнано недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки,
розташовані в с. Лимани Жовтневого
району Миколаївської області по
АДРЕСА_2, серії МК № 11553 виданий 04
червня 1997 року на імя ОСОБА_4 та серії МК
№ 11462 виданий 04 червня 1997 року на імя
ОСОБА_6

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_8
просять скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Перевіривши наведені в
апеляційних скаргах доводи та
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що вони не підлягають
задоволенню із наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається,
що на підставі договору купівлі
-продажу від 14 травня 2001 року,
зареєстрованого на універсальній
товарній біржі «Марія», укладеного між
ОСОБА_9 та ОСОБА_7, останній є власником
житлового будинку АДРЕСА_3.

Рішенням Жовтневого районного
суду Миколаївської області від 05
вересня 2006 року вказаний договір
купівлі - продажу визнано дійсним.

Згідно Державного акту про
право власності на землю серії І-МК №
021065, виданого Лиманівською сільською
радою 27 грудня 1999 року, колишньому
власнику вказаного житлового будинку
ОСОБА_9 належала земельна ділянка
площею 0,2500 га, передана для
індивідуального житлового
будівництва.

На підставі державного акту
серії МК 11462 від 04 червня 1997 року ОСОБА_6
на праві власності належить земельна
ділянка площею 0,25 га, що призначена для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та розташована по
АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 є власником земельної
ділянки площею 0,04 га , що розташована за
цією ж адресою. Згідно із державним
актом на право приватної власності на
землю серії МК 11553 від 04 червня 1997 року
земельна ділянка надана йому для
ведення підсобного господарства

Вказані земельні ділянки
відповідачів є суміжними із земельною
ділянкою, що знаходиться у
користуванні ОСОБА_7

Наполягаючи на задоволенні
позову, позивач вказував, що
відповідачі отримали у власність
спірні земельні ділянки з порушенням
встановленого законом порядку

Згідно ст. 17 ЗК України (1990 року),
що діяв на момент передачі земельних
ділянок відповідачам у власність,
передача земельних ділянок у
колективну та приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки. Громадяни, заінтересовані у
передачі їм у власність земельних
ділянок із земель запасу, подають заяву
про це до сільської, селищної, міської
рад. Ради народних депутатів
розглядають у місячний строк зазначені
заяви і матеріали та приймають
відповідні рішення.

Відповідно до положень ст. 23
ЗК України державний акт є єдиним
документом, що посвідчує право
власності особи на земельну ділянку.

Відповідно до вимог ст. 125 ЗК
України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

У ст. 126 ЗК України наведено
виключний перелік документів, які
посвідчують право на земельну ділянку,
до них належать: державний акт на право
власності на земельну ділянку.

Відповідно до п. 1.1. п. 1.2.
«Інструкції про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
землю і право постійного користування
землею, договорів на право тимчасового
користування землею», затвердженої
наказом Державного комітету України по
земельних ресурсах № 28 від 15 квітня 1993
року (далі - Інструкція), право
власності на землю посвідчується
державним актом на право приватної
власності на землю. Державний акт на
право власності на земельну ділянку
видається на підставі рішення органу
місцевої Ради народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається,
що підставою видачі державного акта
ОСОБА_6 вказано рішення виконкому
Лиманівської сільської ради № 30 від 30
травня 1997 року.

Зазначеним рішенням виконкому
передбачалась видача державних актів
на земельні ділянки на підставі заяв
громадян. У цьому рішенні міститься
список осіб, які мали отримати державні
акти.

Проте, ОСОБА_6 не була внесена у
список таких осіб.

Наведене свідчить, що рішення
Ради щодо передачі ОСОБА_6 у власність
земельної ділянки у встановленому
законом порядку не приймалось, що
відповідно до ст.. 17 ЗК України є
обов'язковою умовою для отримання у
власність земельної ділянки.

Посилання в державному акті на
право власності на земельну ділянку (як
на підставу видачі) на рішення
виконкому Лиманівської сільської ради
№ 30 від 30 травня 1997 року неправомірне,
оскільки зазначене рішення не
встановлює право власності на спірну
земельну ділянку за відповідачкою.

Із змісту цього ж рішення також
вбачається, що виконкомом Лиманівської
сільської ради прийнято рішення № 30
від 30 травня 1997 року «Про видачу
державних актів на земельні ділянки».
На підставі цього рішення за заявами
громадян видано Державні акти на право
власності на землю, у тому числі ОСОБА_4
на земельну ділянку площею 0,23 га
АДРЕСА_2 (а.с. 117).

Однак, відповідно до державного
акта від 04 червня 1997 року, площа
належної ОСОБА_4 земельної ділянки
становить 0,04 га, а не 0,23 га, як
зазначено у рішенні виконкому.

Тобто, фактично отримана у
власність на підставі Державного акту
площа земельної ділянки, менша ніж та,
що була надана йому і право на яку у
ОСОБА_4 виникло на підставі рішення
виконкому Лиманівської сільської ради
№ 30 від 30 травня 1997 року.

Згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК України захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
визнання прав, визнання угоди
недійсною, визнання недійсним рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування тощо.

Відповідно до п.2 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №
7, із змінами і доповненнями внесеними
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 19 березня 2010 року № 2, судам
підсудні справи за заявами, зокрема,
щодо визнання недійсними державних
актів про право власності на земельні
ділянки.

Встановивши, що рішення органу
виконавчої влади, яке б встановлювало
право власності на земельну ділянку за
ОСОБА_6 відсутнє, а рішення сільської
ради на підставі якого було видано
оскаржуваний державний акт на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_4
не відповідає відомостям про площу
земельної ділянки, які зазначено у
державному акті, а тому видача таких
Державних актів є незаконною та такою,
що не відповідає приписам ст. ст. 19,22 ЗК
України та вказаної Інструкції, суд
першої інстанції дійшов до
обґрунтованого висновку про наявність
правових підстав для визнання
недійсними оспорюваних державних
актів.

За такого, доводи апеляційних
скарг ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про неналежне
з'ясування судом порядку передачі їм у
власність земельної ділянки, є
необгрунтованими.

Доводи апеляційних скарг про те,
що позивач не є власником земельної
ділянки, а тому не має права вимоги, є
помилковими, оскільки у зв'язку із
набуттям ОСОБА_7 права власності на
житловий будинок, в користування
останнього перейшла земельна ділянка в
тих межах і на тих умовах, якими
користувався попередній власник (ст.. 30
ЗК України 1990 року).

Посилання в апеляційній скарзі
на те, що визнання недійсним державного
акта на право власності на землю без
визнання незаконним рішення, на
підставі якого видано цей державний
акт, є порушенням закону, також є
помилковими.

Державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі відповідних
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень. У спорах,
пов'язаних із правом власності на
земельні ділянки, недійсними можуть
визнаватися як зазначені рішення, на
підставі яких видано відповідні
державні акти, так і самі акти на право
власності на земельні ділянки.
Визнання недійсними державних актів на
право власності вважається законним,
належним та окремим способом
поновлення порушених прав. Аналогічна
правова позиція викладена у Постанові
Верховного Суду України № 6-33 цс-13 від 22
травня 2013 року у справі за позовом про
визнання державного акта на право
власності на земельну ділянку
недійсним, витребування земельної
ділянки з незаконного володіння.

До того ж, позивач не заперечував
проти права відповідача на отримання у
власність земельної ділянки у розмірі
0,23 га, як це зазначено у рішенні
виконкому, а лише зазначав, що
виділення відповідачам земельної
ділянки площею майже 0,29 га та видача
державних актів, призводить до
порушення його права, як сусіднього
землекористувача та суперечить
рішенню виконкому.

Не заслуговують на увагу й доводи
апеляційних скарг про те, що суд
помилково не прийняв до уваги надану
відповідачами копію рішення виконкому
Лиманівської сільської ради № 30 від 30
травня 1997 року, за змістом якого
сільською радою начебто вирішувалося
питання про видачу державних актів
ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,25
га, а ОСОБА_4 на земельну ділянку площею
0,04 га (а.с.114), оскільки воно не
відповідає тексту рішення, наданого
архівним відділом Жовтневої РДА
Миколаївської області та Державним
архівом Миколаївської області.

Доводи апеляційних скарг щодо
пропуску позивачем строку позовної
давності не заслуговують на увагу. Суд
першої інстанції дійшов вірного
висновку, що строк позовної давності
для звернення до суду не пропущений,
оскільки, про порушення свого права
позивач дізнався у 2011 році під час
розгляду справи Жовтневим районним
судом за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_6 до
нього про усунення перешкод у
користуванні земельними ділянками.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

у х в а л
и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 відхилити, а рішення
Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 20 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді