Справа № 184/3381/13-ц
Номер провадження 2/184/18/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2014м. Орджонікідзе
Орджонікідзевський міський суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого
судді - Томаш В.І.,

при секретарі -
Попівніч І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Орджонікідзе цивільну
справу за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 «про
стягнення заборгованості», -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги по
підставам вказаним у позовній заяві та
просить суд стягнути з відповідача на
користь ПАТ КБ «Приватбанк»
заборгованість у розмірі 21834,34 грн. за
кредитним договором № б/н від 09.01.2007
року та судові витрати по справі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги позивача не
визнав у повному обсязі, просив
залишити їх без задоволення з підстав
вказаних у письмових запереченнях на
позов та застосувати строк позовної
давнини.

Суд вислухавши пояснення сторін,
дослідив матеріали справи і оцінив їх в
сукупності, прийшов до висновку, що
заявлені позивачем позовні вимоги не
обґрунтовані, не знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні та
не підлягають задоволенню за наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що у
квітні 2013 року ОСОБА_2 відкрив
зарплатну карту в Орджонікідзевському
відділенні ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Під час
оформлення зазначеної зарплатної
карти, працівник банку повідомив, що за
відповідачем обліковується
заборгованість по сплаті за кредитом.
Відповідач не визнав наявність
будь-якої заборгованості перед ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК».

З метою з'ясування інформації щодо
законності, об'єктивності та
правомірності вимог працівників ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» стосовно сплати коштів за
кредит, представник за довіреністю
ОСОБА_3, звернувся з заявою від 29 квітня
2012 року до посадових осіб
Орджонікідзевського відділення ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», в якій просив надати
копію кредитного договору, укладеного
між ОСОБА_2, та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а
також - надати письмові пояснення
стосовно заборгованості, яка, на думку
працівників банку, обліковується за
відповідачем.

З ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2 було
надано відповідь від 30 квітня 2013 року №
20.1.0.0./7-20130429/3757, де вказано (цитата з
зазначеного листа): «Згідно

ст. 11 Цивільного кодексу України,
цивільні права та обов'язки виникають
на підставі договору або правочину.
Договір № SAMDN4694, укладений між
Вами та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не
передбачає обов'язок Банку надавати
додаткові копії документів при
надходженні запиту від клієнта. Під час
укладення договору вся необхідна
інформація щодо умов кредитування та
сукупної вартості кредиту була
доведена до Вашого відома у вигляді
другого екземпляру договору».

Отже, позивачем визнано факт укладення
кредитного договору та обов'язку
вручення другого екземпляру договору
ОСОБА_2, як позичальнику.

Проте, жодного екземпляру кредитного
договору позивачем не було надано, а з
листа від 30 квітня 2013 року №
20.1.0.077-20130429/3757 є зрозумілим, що ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» в порушення норм чинного
законодавства України відмовляє в
наданні Договору № SAMDN6265 та
пояснень про виникнення
заборгованості.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит), а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Як визначено в ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» (в редакції закону, що
діяла з 13 січня 2006 року до 7 березня 2010
року), перед укладенням договору про
надання споживчого кредиту
кредитодавець зобов'язаний повідомити
споживача у письмовій формі про:

Ш особу та місцезнаходження
кредитодавця;

Ш кредитні умови, зокрема:

§ а) мету, для якої споживчий
кредит може бути витрачений;

§ б) форми його забезпечення;

Ш в) наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, в тому числі між
зобов'язаннями споживача;

§ г) тип відсоткової ставки;

§ ґ) суму, на яку кредит може бути
виданий;

Ш д) орієнтовну сукупну
вартість кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо);

§ е) строк, на який кредит може
бути одержаний;

Ш є) варіанти повернення кредиту,
включаючи кількість платежів, їх
частоту та обсяги;

§ ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови;

Ш з) необхідність здійснення
оцінки майна та, якщо така оцінка є
необхідною, ким

вона здійснюється;

Ш и) податковий режим сплати
відсотків та про державні субсидії, на
які споживач має право, або відомості
про те, від кого споживач може одержати
докладнішу інформацію;

Ш і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Відповідно до пункту 5 ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про
захист прав споживачів» (в редакції
закону, що діяла з 13 січня 2006 року до 7
березня 2010 року), у договорі про надання
споживчого кредиту зазначаються:

Ш сума кредиту;

Ш детальний розпис загальної
вартості кредиту для споживача;

Ш дата видачі кредиту або, якщо
кредит видаватиметься частинами, дати
і суми

надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту;

§ 4) право дострокового повернення
кредиту;

Ш річна відсоткова ставка за
кредитом;

Ш інші умови, визначені
законодавством.

Згідно з ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав
споживачів» (в редакції закону, що
діяла з 13 січня 2006 року до 7 березня 2010
року), договір про надання споживчого
кредиту укладається у письмовій формі,
один з оригіналів якого передається
споживачеві. Обов'язок доведення того,
що один з оригіналів договору був
переданий споживачеві, покладається на
кредитодавця.

Позивачем в листі від 30 квітня 2013 року
№ 20.1.0.0./7-20130429/3757 визнано факт укладення
кредитного договору - Договір №
SAMDN4694.

Проте, всупереч вимог чинного
законодавства України, до позовної
заяви про стягнення заборгованості від
28 вересня 2013 року позивачем не було
надано ані кредитного договору,
укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та
ОСОБА_2 - позивачем не надано доказів
щодо доведення факту надання ОСОБА_2,
оригіналу договору.

Також, позивачем не доведено факт
повідомлення відповідачеві
інформації, визначеної ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Згідно ст. 1 Закону України «Про
Національний банк України», банківське
регулювання - одна із функцій
Національного банку України, яка
полягає у створенні системи норм, що
регулюють діяльність банків,
визначають загальні принципи
банківської діяльності, порядок
здійснення банківського нагляду,
відповідальність за порушення
банківського законодавства.

Як визначено у ст. 7 Закону України «Про
Національний банк України»,
Національний банк, зокрема, виконує
функцію щодо встановлення для банків
правил проведення банківських
операцій, бухгалтерського обліку і
звітності, захисту інформації, коштів
та майна.

Постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту» затверджено Правила
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту ( надалі за
текстом - Правила).

Відповідно до преамбули постанови
Правління Національного банку України
від 10 травня 2007 року № 168 «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», Правила затверджені з метою
захисту прав споживачів під час
укладення договорів про надання
споживчих кредитів та забезпечення
надання банками споживачам повної
інформації про сукупну вартість
кредиту згідно пункту 4 статті 7 Закону
України "Про Національний банк
України", статей 47, 49 та 56 Закону України
"Про банки і банківську діяльність",
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів".

Як визначено у підпункті 1.2. Правил, ці
Правила регулюють порядок надання
банками споживачу повної, необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про сукупну вартість
споживчого кредиту (кредиту на поточні
потреби, кредиту в інвестиційну
діяльність, іпотечного кредиту) з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
(у тому числі наданого у формі
кредитної лінії, овердрафту за
картковим рахунком тощо) і мають бути
оплачені споживачем згідно з вимогами
законодавства України та/або
кредитного договору про надання
споживчого кредиту.

А згідно підпункту 1.3. Правил, Банки
зобов'язані забезпечувати виконання
цих Правил: у разі поширення інформації
про послуги з надання кредитів
споживачам, під час укладення
кредитних договорів зі споживачами, у
разі усних чи письмових звернень
споживачів.

Відповідно до підпункту 2.1. Правил,
Банки зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, зазначивши
таке:

Ш а) найменування та
місцезнаходження банку - юридичної
особи та його

структурного підрозділу;

§ б) умови кредитування,
зокрема:

Ш можливу суму кредиту;

Ш строк, на який кредит може бути
одержаний;

Ш мету, для якої кредит може бути
використаний;

Ш форми та види його забезпечення;

Ш необхідність здійснення оцінки
майна та, якщо така оцінка є необхідною,
ким вона здійснюється;

Ш наявні форми кредитування з
коротким описом відмінностей між ними,
у тому числі між зобов'язаннями
споживача;

Ш тип процентної ставки
(фіксована, плаваюча тощо);

Ш переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування;

§ в) орієнтовну сукупну
вартість кредиту з урахуванням:

Ш процентної ставки за кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту
(у тому числі на користь третіх осіб -
страховиків, оцінювачів, реєстраторів,
нотаріусів тощо);

Ш варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги;

Ш можливості та умов дострокового
повернення кредиту;

§ г) інші умови, передбачені
законодавством.

Згідно підпункту 2.3. Правил, у разі, якщо
окремі умови кредитування діятимуть
протягом не всього строку користування
кредитом, банки мають обов'язково
ознайомити споживача з умовами, а також
зі строком, протягом якого діятимуть
такі умови, та з порядком інформування
споживача про їх зміну.

Як визначено у підпункті 2.5. Правил,
Банки розробляють форму (бюлетень,
довідка, повідомлення тощо) надання
споживачу достовірної інформації про
умови кредитування та орієнтовну
сукупну вартість кредиту, яка повинна
бути затверджена рішенням
уповноваженого органу банку та
доведена до відома його відповідних
структурних підрозділів.

У відповідності до підпункту 2.4. Правил,
Банки зобов'язані отримати письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення з вищенаведеною
інформацією.

Позивачем не надано доказів стосовно
письмового підтвердження про
ознайомлення ОСОБА_2, з інформацією,
визначеною в підпункті 2.1., підпункті
2.З., підпункті 2.5. Правил та ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
що по суті є підтвердження порушення
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог чинного
законодавства України, звернення до
суду з позовними вимогами, які
суперечать нормам чинного
законодавства України.

Також, у пункті 3 Правил визначено
вимоги щодо детального розпису
сукупної вартості кредиту для
споживача під час укладення кредитного
договору.

У підпункті 3.1. Правил зазначено, що
Банки зобов'язані в кредитному
договорі або додатку до нього надавати
детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, зазначивши таке:

- значення процентної ставки та
порядок обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку;

- перелік, розмір і базу розрахунку
всіх комісій (тарифів) банку, що
пов'язані з наданням, обслуговуванням і
погашенням кредиту, у тому числі
комісії за обслуговування кредитної
заборгованості, розрахунково-касове
обслуговування, здійснення
валютно-обмінних операцій, юридичне
оформлення тощо;

- перелік і розмір інших
фінансових зобов'язань споживача, які
виникають на користь третіх осіб
згідно з вимогами законодавства
України та/або умовами кредитного
договору (страхові платежі під час
страхування предмета застави, життя та
працездатності споживача, розмір
зборів до Пенсійного фонду України,
комісії під час купівлі-продажу
іноземної валюти для погашення кредиту
та процентів за користування ним,
біржові збори, послуги реєстраторів,
нотаріусів, інших осіб тощо).

Відповідно до підпункту 3.2. Правил,
кредитний договір має містити графік
платежів (згідно зі строковістю,
зазначеною у договорі, - щомісяця,
щокварталу тощо) у розрізі сум
погашення основного боргу, сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань споживача
за кожним платіжним періодом з
урахуванням даних, передбачених у
додатку до цих Правил. У графіку
платежів має бути докладно розписана
сукупна вартість кредиту за кожним
платіжним періодом.

Як визначено у підпункті 3.3. Правил,
Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначати сукупну вартість
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг та інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
а також зазначити її в процентному
значенні та в грошовому виразі у валюті
платежу за кредитним договором, у
вигляді:

а) реальної процентної ставки (у
процентах річних), яка точно дисконтує
всі

майбутні грошові платежі споживача за
кредитом до чистої суми виданого
кредиту.

б) абсолютного значення
подорожчання кредиту (у грошовому
виразі), розрахунок

якого здійснюється шляхом
підсумовування всіх платежів (проценти
за користування

кредитом, усі платежі за супутні
послуги, пов'язані з наданням кредиту,
його

обслуговуванням і погашенням),
здійснених споживачем як на користь
банку, так і на

користь третіх осіб під час отримання,
обслуговування та погашення кредиту.

Суд, аналізуючи вищевказані норми
Постанови Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року № 168
«Про затвердження Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту» встановив, що
позивачем не було виконано вимоги
чинного законодавства України про
укладення кредитного договору із
ОСОБА_2, а надана позивачем інформація
до суду про наявний договір № б/н від 9
січня 2013 року - суперечить нормам
чинного законодавства України і
підтверджує протиправність дій ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» щодо стягнення з ОСОБА_2,
нібито наявної заборгованості.

У позовній заяві про стягнення
заборгованості від 28 вересня 2013 року
зазначено, що при укладені договору №
б/н від 9 січня 2007 року сторони
керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, тобто -
кредитний договір було укладено шляхом
приєднання.

Зокрема, позивач зазначає, що
відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором кредитодавець
зобов'язується надати грошові кошти
позичальнику в розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити відсотки. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
свої зобов'язання за Договором та
угодою виконало в повному обсязі, а
саме - надав відповідачу кредит у
розмірі, встановленому Договором.

Враховуючи вищенаведене, позивач
визнає факт укладення кредитного
договору шляхом приєднання у
відповідності до ч. 1 ст. 634 та ст. 1054
Цивільного кодексу України.

Також, факт укладення саме
кредитного договору визнано ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» в листі від 30 квітня 2013
року № 20.1.0.0./7-20130429/3757.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України,
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Як визначено у ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 ЦК України
зазначено, що договір може бути
укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Як визначено у ч. 1 ст. 634 ЦК України,
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.
Друга сторона не може запропонувати
свої умови договору.

Також, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 1054 ЦК
України, за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. До відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфа 1 цієї глави, якщо
інше не встановлено цим параграфом і не
випливає із суті кредитного договору.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України, кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ч. 6 ст. 334 Господарського
кодексу України, банки у своїй
діяльності керуються цим Кодексом,
законом про банки і банківську
діяльність, іншими законодавчими
актами.

Як визначено у ч. 2 ст. 345 ГК України,
кредитні відносини здійснюються на
підставі кредитного договору, що
укладається між кредитором і
позичальником у письмовій формі. У
кредитному договорі передбачаються
мета, сума і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення, види
забезпечення зобов'язань позичальника,
відсоткові ставки, порядок плати за
кредит, обов'язки, права і
відповідальність сторін щодо видачі та
погашення кредиту.

Відповідно до ч. 2 ст. 1055 ЦК України,
кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Також, в пункт 12 постанови Пленуму
Верховного суду України від 6 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вказано, що
порушення вимог закону щодо укладення
правочину в письмовій формі є
підставою для визнання його недійсним
лише в разі, коли це прямо передбачено
законом, зокрема, статтею 1055 ЦК України.

Відповідно до пункту 14 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
кредитний договір обов'язково має
укладатись у письмовій формі (стаття 1055
ЦК); недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю.

Враховуючи вищевказані норми чинного
законодавства України, є зрозумілим, що
кредитний договір повинен укладатися
виключно в письмовій формі та повинен
містити інформацію про мету, сума і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі та погашення, відсоткові ставки,
порядок плати за кредит, обов'язки,
права і відповідальність сторін щодо
видачі та погашення кредиту.

Враховуючи вищенаведене, твердження
позивача про укладення договору № б/н
від 9 січня 2007 року шляхом підписання
лише заяви суперечить нормам чинного
законодавства України, а позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

У позовній заяві вказано, що відповідно
до укладеного договору № б/н від 9 січня
2007 року ОСОБА_2 9 січня 2007 року отримав
кредитну карту у розмірі 250 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну карту зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 22.80 % річних на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії карти.

Також, у позовній заяві вказано, що
відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, Правил
користування платіжною картою складає
між Банком Договір, підтверджується
підписом у заяві.

Відповідно до ч. 1 та ч. З ст. 626
Цивільного кодексу України, договором
є домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Договір є двостороннім,
якщо правами та обов'язками наділені
обидві сторони договору.

Як визначено у ч. 1 ст. 638 ЦК України,
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Позивачем не надано доказів про те, що
ОСОБА_2, хоча б ознайомлена з Умовами і
правилами надання банківських послуг,
відсутній його підпис на зазначеному
документу, а відповідач не визнає факт
прийняття Умовами і правилами надання
банківських послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів», відповідачу не була
надана інформація, визначена нормами
чинного законодавства України.

До позовної заяви від 28 вересня 2013 року
позивачем було надано копію Умов і
правил надання банківських послуг.

Відповідно до пункту 2 Умов і правил
надання банківських послуг, де
визначено, що форма договору, яка
укладається між банком та держателем
платіжної карти. Договір складається з:
- Заяви; - Пам'ятки клієнта; - Умов та
правил надання банківських послуг; -
Тарифів.

Проте, позивачем не було надано
примірника пам'ятки клієнта та тарифів
щодо кредиту, а також - банком не надано
доказ щодо ознайомлення ОСОБА_2, саме з
цими Умовами та правилами надання
банківських послуг.

Також, в заяві, яку було надано
позивачем як додаток до позовної заяві
від 28 вересня 2013 року зазначено (цитата
з вказаної заяви) «Я ознайомлений та
погоджуюсь з Умовами надання
банківських послуг, Правилами
використання платіжної карти та
Тарифами банка. Я надаю свою згоду на
те, що ця заява разом з Умовами надання
банківських послуг, Правил
використання платіжної карти і
Тарифами складають між мною і банком
договір про надання банківських
послуг».

Проте, до позову не було надано Умов
надання банківських послуг, Правил
використання платіжної карти і Тарифів
банку. А було надано документ - Умови і
правила надання банківських послуг, на
який навіть не має посилання в заяві.

Як зазначено у підпункті 3.1. Умов і
правил надання банківських послуг
вказано, що датою укладення Договору є
дата відкриття рахунку, зазначена в
розділі «Відмітки банка» Заяви.

У наданій позивачем копії заяви
вказано, що ОСОБА_2, заповнив примірник
заяви 9 січня 2007 року. Проте, в розділі
заяви «Відмітки банку» датою відкриття
рахунку є 18 грудня 2006 року. Тобто, ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» відкрив рахунок для
відповідача кредитної карти за 22 дні до
того, як він заповнив заяву.

Відповідно до підпункту 3.1. Умов і
правил надання банківських послуг,
позивачем не вірно вказана дата, яка на
думку позивача є правовою підставою
для стягнення коштів з ОСОБА_2. Також, на
копії паспорту та ідентифікаційного
коду відповідачем зроблено запис про
те, що копії біли надані посадовим
особам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 22 лютого 2008
року, тобто, він надав копію документів
до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» лише через 19
днів 1 місяць і 1 рік після заповнення
заяви, що викликає сумнів в
достовірності документів, наданих
позивачем по справі.

Відповідно до підпункт 4.9. Умов і правил
надання банківських послуг, де вказано,
що обов'язок банку є не ріже одного разу
в місяць у спосіб, вказаний у Заяві,
надавати Держателю виписки про стан
Картрахунків і про здійснені за
минулий місяць операції по
Картрахункам.

Однак, в порушення підпункту 4.9. Умов і
правил надання банківських послуг,
позивач жодного разу за майже п'ять
років не повідомив відповідача про
нібито наявний борг і не надав виписку
щодо руху коштів на кредитній карті.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Як визначено в ст. 257, ст. 258 ЦК України,
загальний строк позовної давності
становить три роки, а позовна давність
щодо вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) встановлена строком в
один рік. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою відмови у позові.

ОСОБА_2, не визнає будь-якої
заборгованості перед ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» та не сплачую жодних
коштів в рахунок погашення зазначеного
кредиту з 2008 року, крім того в
матеріалах справи наявна заява про
застосування строку позовної давнини.

Проте, лише у квітні 2013 року майже через
п'ять років з моменту сплати коштів за
кредит ОСОБА_2, посадові особи
Орджонікідзевського відділення ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» повідомили про наявну
заборгованість.

ОСОБА_2, не було визнано наявність
будь-якого боргу перед ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК», про що він повідомив
посадових осіб ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в
листі від 29 квітня 2013 року.

На адресу відповідача не надходило
жодних листів чи претензій від ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» стосовно несплати коштів
за кредитним договором, від
колекторських організацій, що
співпрацюють з позивачем, не надходило
жодних вимог про необхідність сплати
коштів за кредитним договором.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Позивачем не було надано жодних
доказів про збільшення строку позовної
давності, тому до вищевказаних
правовідносин між ОСОБА_2, та ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» застосовується позовна
давність строком 3 (три) роки.

Як визначено у пункті 31 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 та у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13, що у
спорах стосовно споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
зазначене вище правило застосовується
й до додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

До позовної заяви позивачем було
надано Розрахунок заборгованості за
договором № б/н від 9 січня 2007 року,
укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАК» та
клієнтом -ОСОБА_2 станом на 31 липня 2013
року. Проте, не надано копію кредитного
договору, не надано фактів на
підтвердження того, що відповідачеві
було вручено примірник кредитного
договору, а це є порушенням ч. 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», також - не надано доказів
щодо визнання ОСОБА_2, будь-якої
заборгованості.

Таким чином, строк позовної давності в
даному випадку починає свій перебіг з
2008 року. Однак, позивач звернувся з
вищевказаним позовом лише майже через
п'ять років - у жовтні 2013 року.

Суд звертає увагу на ту обставину, що
двічі ухвалою суду були вжиті заходи
щодо витребування у позивача
оригіналів кредитних документів, однак
вимоги суду позивачем виконані не були,
що потягло за собою волокніту в
розгляді вказаної справи та
неможливість зрівняти копії доданих
документів разом з оригіналами, які
викликають сумнів в їх достовірності.

Тому на підставі вищевикладеного суд,
вважає необхідним відмовити у
задоволенні позовних вимог у зв'язку з
відсутністю правових підстав та
пропуску строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 257, 259, 267, 526, 530, 546, 549, 628,
638, 1048 - 1050, 1054 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209 - 213
Цивільного процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до
ОСОБА_2 «про стягнення заборгованості».

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 - днів з дня
проголошення рішення до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Орджонікідзевський міський суд.

Суддя Орджонікідзевського

міського суду
Томаш В.І.