У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука
М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Чернівці до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в
порядку регресу, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 30 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Чернівці
звернулося до суду з указаним позовом.
Зазначало, що комісією з розслідування
нещасного випадку 15 березня 2012 року
складено акт розслідування нещасного
випадку, що стався 14 лютого 2012 року о 9.30
год. у м. Чернівці по вул. 28 червня, 23, з
двірником ЧНУ ОСОБА_4 при виконанні нею
трудових обов'язків. У ньому визнано, що
цей нещасний випадок є таким, що
пов'язаний з виробництвом. ОСОБА_4 було
взято на облік та проведено реєстрацію
страхового випадку і згідно з
постановами від 3 серпня, 18 вересня, 25
жовтня, 25 листопада 2012 року, 18 січня 2013
року, їй призначено та виплачено
допомогу у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю до відновлення
працездатності згідно листків
непрацездатності на загальну суму 16262
грн 88 коп., а згідно з постановою від 1
лютого 2013 року потерпілій призначено
та виплачено одноразову допомогу в
сумі 41748 грн 50 коп. Крім того, згідно з
постановою від 1 лютого 2013 року
потерпілій призначено та виплачено
щомісячну страхову виплату у зв'язку із
частковою втратою працездатності, що
компенсує відповідну частину
втраченого заробітку з 12 грудня 2012 року
- 417 грн 49 коп., а згідно з постановою від
29 березня 2013 року потерпілій
призначено та виплачено перераховану
щомісячну страхову виплату в сумі 479
грн. 69 коп. Посилаючись на те, що
позивачем потерпілій призначено та
виплачено 61034 грн 47 коп., останній
просив стягнути вказану грошову суму з
відповідача в порядку регресу.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 27 вересня 2013 року у
задоволенні позову відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Чернівці
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 30 жовтня 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Чернівці 61036
грн 47 коп. Вирішено питання про
стягнення судового збору.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить скасувати оскаржуване рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права і порушення норм процесуального
права, залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що фонд має право в порядку регресу
стягнути з фізичної особи шкоду, яка
була виплачена ним потерпілій особі.

Однак, погодитись з таким висновком
апеляційного суду неможливо.

Судами встановлено, що комісією з
розслідування нещасного випадку 15
березня 2012 року складено акт
розслідування нещасного випадку, що
стався 14 лютого 2012 року о 9.30 год. у м.
Чернівці по вул. 28 червня, 23, з двірником
ЧНУ ОСОБА_4 при виконанні нею трудових
обов'язків, яким визнано, що цей
нещасний випадок є таким, що пов'язаний
з виробництвом. ОСОБА_4 було взято на
облік та проведено реєстрацію
страхового випадку і згідно з
постановами від 3 серпня, 18 вересня, 25
жовтня, 25 листопада 2012 року, 18 січня 2013
року, їй призначено та виплачено
допомогу у зв'язку з тимчасовою
непрацездатністю до відновлення
працездатності згідно листків
непрацездатності на загальну суму 16262
грн 88 коп., а згідно з постановою від 1
лютого 2013 року потерпілій призначено
та виплачено одноразову допомогу в
сумі 41748 грн 50 коп. Крім того, згідно з
постановою від 1 лютого 2013 року
потерпілій призначено та виплачено
щомісячну страхову виплату у зв'язку із
частковою втратою працездатності, що
компенсує відповідну частину
втраченого заробітку з 12 грудня 2012 року
- 417 грн 49 коп., а згідно з постановою від
29 березня 2013 року потерпілій
призначено та виплачено перераховану
щомісячну страхову виплату в сумі 479
грн. 69 коп.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82
ЦК України та регулює правовідносини
щодо відшкодування шкоди, передбачає
право регресу особи в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Разом з тим правовідносини, пов'язані
зі страхуванням різних видів,
регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з: 1)
життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування); 2) володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування); 3) відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником
(страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що
законом може бути встановлений
обов'язок фізичної або юридичної особи
бути страхувальником життя, здоров'я,
майна або відповідальності перед
іншими особами за свій рахунок чи за
рахунок заінтересованої особи
(обов'язкове страхування). До відносин,
що випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика
переходить право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки про
відшкодування шкоди, лише в разі
виплати страхового відшкодування за
договором майнового страхування. В
разі проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) таке право
вимоги страховика до особи,
відповідальної за заподіяння шкоди, не
передбачено.

Зазначений висновок випливає виходячи
із системного аналізу норм ст. ст. 512, 993,
999 ЦК України, положень Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року (далі Основи) та Закону України від
18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» (далі Закон).

Вказані закони визначають принципи та
загальні правові, фінансові і
організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян та,
зокрема, правову основу, економічні
механізми і організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ
страховиками є цільові страхові фонди,
які беруть на себе зобов'язання щодо
збору страхових внесків та надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків, основними
джерелами коштів яких є внески
роботодавців і застрахованих осіб.

Статтею 5 Закону визначено основні
принципи страхування від нещасного
випадку, якими, зокрема, є
обов'язковість страхування від
нещасного випадку осіб, які працюють на
умовах трудового договору (контракту)
та інших підставах, передбачених
законодавством про працю; державні
гарантії реалізації застрахованими
особами своїх прав; обов'язковість
фінансування Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності витрат, пов'язаних із
наданням матеріального забезпечення
та соціальних послуг в обсягах,
передбачених цим Законом; формування
та використання страхових коштів на
засадах солідарності та субсидування;
цільове використання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності;
відповідальності роботодавців та
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності за
реалізацію права застрахованої особи
на матеріальне забезпечення та
соціальні послуги за цим законом.

Відповідно до ст. 2 Закону суб'єктами
страхування є: страховик Фонд
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності; страхувальник
роботодавець; застрахована особа
найманий працівник, а у випадках,
передбачених цим Законом, також інші
особи, на користь яких здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності.
Об'єктом страхування є тимчасова
втрата працездатності застрахованою
особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності є
обов'язковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК
України не передбачають право
страховика, який сплатив страхове
відшкодування потерпілій особі,
застрахованій за договором
загальнообов'язкового державного
соціального страхування згідно із
Законом, на звернення з вимогою до
винної особи про відшкодування
сплачених застрахованому страхових
сум.

Крім того, задоволення таких вимог
означало б заміну сторін у
зобов'язанні, в якому права
застрахованої особи на отримання
відшкодування перейшли б до
страховика, у той час як відповідно до
ст. 515 ЦК України не допускається заміна
кредитора в зобов'язаннях, нерозривно
пов'язаних з особою кредитора, зокрема
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

З огляду на викладене, коли суд
апеляційної інстанції неправильно
застосував норми матеріального права
та помилково скасував рішення суду
першої інстанції ухвалене згідно із
законом, касаційна скарга підлягає
задоволенню.

Тому суд касаційної інстанції з
наведених підстав скасовує рішення
апеляційного суду і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 30 жовтня 2013
року скасувати, залишити в силі рішення
Шевченківського районного суду м.
Чернівці від 27 вересня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:О.В.
Кадєтова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук