Справа №489/3051/13-ц 04.02.2014 04.02.2014 04.02.2014
Провадження №22ц/784/352/14
Головуючий в першій інстанції Коновець
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Коломієць В.В., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю представника позивача
Статкевської І.С.,

відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

представника відповідачів
ОСОБА_6,

представника третьої особи
Головатої Т.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5

на заочне рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 09
серпня 2013 року по справі за позовом

виконавчого комітету Миколаївської
міської ради

(далі - виконком)

до

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа - комунальне підприємство
«СКП «Гуртожиток» (далі - КП «СКП
«Гуртожиток»),

про визнання осіб такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

16 квітня 2013 року виконком звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

Позивач зазначав, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 належить до комунальної
власності територіальної громади м.
Миколаєва і перебуває на балансі КП
«СКП «Гуртожиток». В кімнатах № НОМЕР_1
та № НОМЕР_2 вказаного гуртожитку
зареєстровані відповідачі. Під час
неодноразових обстежень житлового
фонду працівниками «КП «СКП
«Гуртожиток» було виявлено, що
відповідачі у вищезазначених кімнатах
не мешкають, на підставі чого були
складені акти від 16 лютого 2011 року, 07
вересня 2011 року, 15 березня 2012 року та 02
березня 2013 року. Згідно вказаних актів,
на час перевірки кімнати були зачинені
та зі слів сусідів відповідачі в них не
проживають з 2006 року.

Посилаючись на положення ст. 71
Житлового Кодексу УРСР, а саме те, що
відповідачі понад шість місяців не
проживають у зазначеному житловому
приміщенні без поважних причин позивач
просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 09
серпня 2013 року визнано ОСОБА_4 та ОСОБА_5
такими, що втратили право на
користування житловими приміщеннями
за зазначеною адресою. Також вирішено
питання щодо стягнення судового збору

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову
виконкому в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі. На думку апелянтів
рішення суду є незаконним та
необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, відповідачів,
їх представника та представника
третьої особи, дослідивши надані
докази та перевіривши законність і
обґрунтованість заочного рішення
місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судом, що відповідачі
зареєстровані в спірних житлових
приміщеннях з 17 травня 2002 року (а.с. 74),
але з 2006 року в них не проживають.

Факт непроживання відповідачів у
спірних житлових приміщеннях з 2006 року
зафіксована представниками КП «СКП
«Гуртожиток» в актах від 16 лютого 2011
року, 07 вересня 2011 року, 15 березня 2012
року та 02 березня 2013 року (а.с. 5-8) та
підтверджений поясненнями сусідів, які
допитані судом першої інстанції в
якості свідків.

Крім того, зазначений факт
зафіксований і в листі КП «СКП
«Гуртожиток» від 12 січня 2012 року щодо
роз'яснення відповідачам порядку
приватизації жилих приміщень в
гуртожитку (а.с. 45).

Заперечуючи проти факту свого
непроживання відповідачка ОСОБА_4
посилається на протокол комісії
міськради із розв'язання проблемних
питань забезпечення прав мешканців
гуртожитків на житло від 18 вересня 2012
року (а.с. 83) яка, з врахуванням
характеру роботи ОСОБА_4 (провідник),
догляду за хворою матір'ю, вирішила
надати згоду на приватизацію спірного
житла без надання актів про проживання
відповідачів у гуртожитку.

Проте, колегія суддів вважає, що
зазначене рішення комісії має
рекомендаційний характер щодо
приватизації житла та, крім того,
відповідачкою не надані суду докази
щодо хвороби своєї матері, яка
потребує постійного догляду з 2006 року
та належних доказів характеру її
роботи, яка вимагає постійної
відсутності за місцем свого
проживання.

Довідки с місця роботи відповідачки
від 17 травня 2012 року і від 19 грудня 2013
року свідчать тільки про роз'їзний
характер роботи.

Також, після дачі комісією згоди на
приватизацію спірних кімнат в
гуртожитку (18 вересня 2012 року),
відповідачі з заявою про приватизацію
до теперішнього часу не звертались,
проти чого в суді апеляційної
інстанції вони не

заперечували. Тобто, своїм правом на
приватизацію відповідачі не
скористались.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції відповідачка ОСОБА_4
пояснила, що в гуртожитку не проживає,
так як сусіди перешкоджали її
проживанню.

Проте, доказів на підтвердження того,
що вони з 2006 року не проживають у
зазначених кімнатах внаслідок
неправомірних дій сусідів та
звернення до компетентних органів із
метою усунення перешкод у користуванні
кімнатами № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2
відповідачі суду не надали.

Також, відповідачка ОСОБА_4 пояснила,
що їх кімнати були відключені від
електропостачання у 2006 року і тільки
три місяця тому вона його відновила, що
фактично підтверджує непроживання
відповідачів в спірних кімнатах саме з
2006 року.

Не можна прийняти до уваги і посилання
відповідачки ОСОБА_4 на те, що вона
сплачувала комунальні платежі, а тому
не втратила зв'язку з житлом, так як з
наданої розрахункової книжки
вбачається, що оплата проведена з
травня 2013 року (а.с. 77). Доказів того, що
відповідачі проводили оплату
комунальних послуг систематично з 2006
року останніми суду не надані, а
внесення плати за житлово-комунальні
послуги починаючи з травня 2013 року не
є підтвердженням того, що вони не
втратили інтересу до спірного житла і
не втрачали з ним зв'язку з 2006 року.

Також, відповідачами не надані докази
наявності їх речей у спірних кімнатах
та наявності чи відсутності у них
іншого житла.

Відповідач ОСОБА_5 заперечуючи проти
позову зазначав, що він з 2005 року
навчався в м. Києві у вищому
навчальному закладі. Проте, доказів
свого навчання, які б могли підтвердити
поважність його відсутності за місцем
реєстрації, суду не надав.

Згідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень
та суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, та в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі (ст. 11 ЦПК України).

Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування (ст. 58 ЦПК України).

Проте, відповідачами не надано суду
переконливих доказів поважності
причин непроживання в спірних
кімнатах.

Крім того, колегією суддів не можуть
бути взяті до уваги доводи
відповідачів про те, що в 2012 році
позивач звертався до суду з позовом до
них про визнання їх такими, що втратили
право на житло, а потім цей позов було
залишено без розгляду, тому що позивач,
після усунення умов, що були підставою
для залишення заяви без розгляду, має
право звернутися до суду повторно (ч. 2
ст. 207 ЦПК).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
відповідачі понад шість місяців не
проживали в спірних кімнатах без
поважних причин, а тому суд першої
інстанції дійшов до правильного
висновку, що вони втратили право на
житло відповідно до ст. 71 ЖК України.

Доводи апеляційної скарги, що рішення
суду є незаконним та необґрунтованим
безпідставні та спростовуються
матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним,
обґрунтованим та ухваленим з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись статтями 303, 308, 313, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5
відхилити, а заочне рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 серпня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді