Номер провадження № 22-ц/785/1117/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
Гончаренко В.М.

суддів: Калараш А.А., Короткова
В.Д.,

з участю секретаря Грубіян
Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
розглянувши у відкритому судовому
засіданні, позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про захист честі та гідності
фізичної особи, спростування
недостовірної інформації та
відшкодування моральної шкоди за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 10 червня 2013 року, -

встановила:

13.07.2012 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з
вищезазначеним позовом до ОСОБА_3 16.08.2012
року уточнивши його /а.с.36/, посилається
на те, що у скаргах ОСОБА_3 від 09.07.2012 p.,
13.07.2012 p., 24.07.2012 р., подананих до
загальної канцелярії виконавчого
комітету Іллічівської міської ради та
до МУЖКГ м. Іллічівська містяться
поширені неправдиві відомості щодо неї
та членів її родини, які порочать її
честь, гідність, ділову репутацію.

А саме, в перелічених скаргах міститься
наступна неправдива інформація: -
«ОСОБА_2, ни с того, ни с сего,
организовала мою травлю, …открыто
заставляла меня уволиться по
собственному желанию, мотивируя это
тем, что она меня сотрет в порошок»;

- що ОСОБА_2 зловживала своїм службовим
становищем, користуючись
заступництвом керівників МУЖКГ м.
Іллічівська;

- що ОСОБА_2 допустила по відношенню
до ОСОБА_3 аморальну поведінку у
вигляді нецензурної лайки,
різноманітних принизливих образ та
погроз;

- «ОСОБА_2 неоднократно хвасталась,
что в ГУЖКХ есть люди, которые получают
очень большие зарплаты,.. а есть «рабы»,
такие как я, слесаря, сантехники и
другие, которые получают гроши, и мы
будем на них пахать, а они «рулить
жизнью»;

- «ОСОБА_2… лично мне показала
ведомость за июнь или июль 2011 г., в
которой … ее зарплата составляет 8 700
грн., … в этой ведомости она «пальцем»
показывала мне другие очень большие
зарплаты руководства ГУЖКХ»;

- що нібито ОСОБА_2 розповіла
відповідачці про те, що в кінці 2010 -
початку 2011 р.р. МУЖКГ було оштрафовано
на 80 тис. грн. за те, що в
підпорядкуванні ОСОБА_2 працює її син, і
що кошти на оплату штрафу були зібрані
за рахунок фонду оплати праці
працівників МУЖКГ;

- що нібито ОСОБА_2 хвалилась ОСОБА_3
своєю кримінальною діяльністю,
здійсненою за попередньою змовою з
іншими працівниками МУЖКГ;

- «ОСОБА_2 неоднократно рассказывала,
что «сидит на этой должности» не просто
так, а «рулит откатами» и решает свои
личные проблемы…, а откаты ОСОБА_2
имеет как проценты от страховок
физических и юридических лиц по аренде
имущества ГУЖКХ»;

- «…Ранее ОСОБА_2 неоднократно
рассказывала, что она свою квартиру по
адресу: АДРЕСА_1 незаконно перестроила
под офис»;

- що нібито ОСОБА_2 хвалилась ОСОБА_3, що
не збирається приводити у
відповідність до вимог чинного
законодавства документи відносно
вказаного офісу та оплачувати
комунальні послуги;

- що нібито ОСОБА_2 надавала вказівки
начальникам ЖЕД складати акти по всім
самочинним будівництвам та направляти
приписи.

Позивач вважає, що були порушені
вимоги ст.ст. 5, 44, 47, 48 Закону України
«Про інформацію», ст.ст. 23, 270, 275, 277 ЦК
України. Крім того, позивач посилається
на завдання їй моральної шкоди, що мало
прояв у розладі стану здоров'я,
формуванні негативної думки, порушенні
нормальних життєвих зв'язків та планів,
і оцінює розмір компенсації моральної
шкоди, спричиненої поширенням
недостовірної інформації через
подання вищевказаних скарг, у 10 000 грн..

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не
визнала.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 10 червня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Вважаючи, що вищезазначене рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
12.07.2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з
апеляційною скаргою про скасування
оскаржуваного рішення та
постановления нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань. Як
вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
ОСОБА_3 направлено ряд скарг в різні
інстанції - 09.07.2012 р. на ім'я міського
голови, керівника МУЖКГ м. Іллічівська
(а.с. 9-10, 42-43), 13.07.2012 р. на ім'я керівників
міської ради, виконкому (а.с. 44-47), 24.07.2012
р. на ім'я керівників міської ради,
виконкому, а також в адресу прокуратури
м. Іллічівська та ДАБК Одеської області
(а.с. 46-47) про зловживання ОСОБА_2 своїм
службовим становищем та допущення нею
аморальної поведінки відносно ОСОБА_3

Відповідно до ст. 10 Європейської
Конвенції про захист прав та основних
свобод людини встановлено, що кожна
людина має право на свободу виявлення
поглядів, це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і поширювати інформацію та
ідеї без втручання держави.

Відповідно до п. 2 вказаної статті
здійснення цих свобод, оскільки воно
пов'язане з обов'язками і
відповідальністю, може бути предметом
таких формальностей, умов, обмежень або
покарання, які встановлені законом і є
необхідними в демократичному
суспільстві в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку, з метою
запобігання заворушенням або злочинам,
для захисту здоров'я і моралі, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно.

Європейський Суд з прав людини
визначив свободу виявлення поглядів
однією з основних умов прогресивного
розвитку демократичного суспільства
та кожної особи зокрема.

З обмеженнями, зазначеними у пункті 2
статті 10 Конвенції, свобода
гарантується не лише для позитивно
сприйнятих і необразливих
висловлювань, але й для таких, що
ображають, шокують і хвилюють державу
або будь-яку частину її населення.
Цього потребують плюралізм,
толерантність і відкритість
демократичного суспільства. Проте
свобода виявлення поглядів та
інформації не є абсолютною. Держава
може на законних підставах обмежувати
цю свободу незалежно від засобів, за
допомогою яких погляди були
висловлені, а інформація подана
відповідно до умов, викладених у пункті
2 статті 10 Конвенції.

Будь-яке обмеження є прийнятним лише
тоді, коли воно встановлене законом і є
необхідним у демократичному
суспільстві. Цей критерій визначається
в контексті здійснення європейського
контролю.

Стаття 10 Конвенції передбачає різницю
між «інформацією» та «ідеями». З цього
випливає, що свобода висловлювань не
обмежується фактичними даними, які
можна підтвердити (Lingens v Austria A 103 (1986).
Вона включає також погляди, критику,
припущення. Таким чином, стаття 10
поширюється не лише на «правдиву»
інформацію. Особа, що висловила свої
погляди, а не факти, не може бути
зобов'язана доводити їх правдивість -
це є порушенням статті 10 Конвенції, яка
ратифікована Верховною Радою України
(Thorgierson v Iceland A 239 (1992). Усією своєю
практикою Європейський Суд з прав
людини довів, що при розгляді справ за
статтею 10 він тісно пов'язує фактор
«обов'язки і відповідальність» зі
стандартом «необхідність у
демократичному суспільстві».
Наприклад, у справі Гендісайд проти
Сполученого Королівства (1976) було
запроваджено принципи обов'язкового
вивчення «конкретної ситуації, в якій
перебуває особа, що використовує своє
право на свободу вираження поглядів, а
також її обов'язків і відповідальності,
що пов'язані з цією ситуацією».

Відповідно до ст. 34 Конституції
України кожному гарантується право на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань.
Разом з тим згідно ст. 68 Конституції
України кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей. У зв'язку
з чим статтею 32 Конституції України
передбачено судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім`ї. Не
допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини. Ніхто не може
зазнавати втручання в його особисте і
сімейне життя, крім випадків,
передбачених Конституцією.

Відповідно до ст. 40 Конституції
України всі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Способи захисту особистого
немайнового права - права на повагу до
гідності та честі, права на
недоторканість ділової репутації
встановлені ст.ст. 275, 277, 278 ЦК України.
Відшкодування моральної шкоди
передбачено ст.ст. 23, 1167 ЦК України.

Визначення термінів
«недостовірна інформація», «поширення
інформації», викладено у ст. 277 ЦК
України, п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про захист гідності
та честі фізичної особи, а також
ділової репутації фізичної та
юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р.

На думку колегії суддів, судом першої
інстанції вірно встановлено, що дійсно
ОСОБА_3 поширила вищевказаними
скаргами негативну інформацію
відносно ОСОБА_2, однак, беручи до уваги
конкретну ситуацію, в якій знаходилась
ОСОБА_3, має місце виникнення трудового
спору, особистого конфлікту між ОСОБА_3
і ОСОБА_2, яка ініціювала притягнення
ОСОБА_3 до дисциплінарної, кримінальної
відповідальності (а.с. 80, 199, 200, 201).

Відповідно до п. 16 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 р.
слідує, суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь, із заявою,
в якій міститься та чи інша інформація,
і в разі якщо в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
ст. 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації; що разом з
тим наявність у такому зверненні
завідомо неправдивих відомостей, а
також у разі встановлення, що для
звернення особи до вказаних органів не
було жодних підстав і було викликано не
наміром виконати свій громадський
обов'язок або захистити свої права,
свободи чи законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Докази, надані позивачем, які
містяться в матеріалах справи,
свідчать щодо звернень ОСОБА_3 до КП
«МУЖКГ», державних та правоохоронних
органів.

Ці звернення, як і скарги від 09.07.2012 р.,
13.07.2012 р., 24.07.2012 р., викликані наміром
ОСОБА_3 захистити свої права та
повідомити про обставини, які
потребують додаткової перевірки, в т.ч.
в порядку, визначеному КПК України.

При цьому заяви ОСОБА_3 розглянуті і
частково задоволені по тим фактам, які
знайшли свої підтвердження /а.с. 23-25, 62,
65-66, 67-68, 82, 83-90. 69, 70, 73, 72 ,81, 91-94, 133, 150, 154, 157,
212-213/.

На думку колегії суддів, є доведеним
заперечення відповідача в частині
обґрунтованості її звернень саме з
метою захисту порушених трудових прав.

Таким чином, з огляду на наведене, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.69 ЦПК України кожна
особа зобов'язана довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст.61 ЦПК України.

Як передбачено ст. ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
судом першої інстанції надано повну та
об»єктивну оцінку правовідносинам, які
виникли між сторонам.

При цьому, доводи скарги та матеріали
справи не дають підстав вважати, що
судом при розгляді
даної справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями 309 ЦПК
України, як підстави для скасування
рішення.

Таким чином, приведені в апеляційній
скарзі доводи не можуть бути прийняті
до уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення скаржником норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Беручи до уваги всі встановлені
судом факти і відповідні їм
правовідносини, належність,
допустимість і достовірність
кожного доказу окремо, а також
достатність і взаємний зв"язок
доказів у їх сукупності, колегія суддів
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість рішення ухваленого
по даній справі та відсутність підстав
для його скасування.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1.ч.1 ст.314
ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 10 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий
В.М.Гончаренко

Судді
А.А.Калараш

В.Д.Коротков