Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0604/2-4109/12
Доповідач Забродський М. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Забродського М.І.

суддів: Шевчук А.М.,
Заполовського В.Й.

з участю секретаря

судового засідання
Крижанівської М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Богунського районного суду м. Житомира
від 22 січня2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Державного підприємства
«Житомирський військовий лісгосп»,
третя особа ОСОБА_3, про скасування
наказу про звільнення та поновлення на
роботі,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_2
звернувся до суду із зазначеним
позовом та просив визнати незаконним і
скасувати наказ Державного
підприємства «Житомирський військовий
лісгосп» №90-к від 18 вересня 2012 року про
звільнення з посади лісничого
Корбутівського військового лісництва,
поновити його за зазначеній посаді,
судові витрати стягнути з відповідача.

В обґрунтування позову
зазначав, що з 11 жовтня 2011 року працював
на посаді лісничого Корбутівського
лісництва Державного підприємства
«Житомирський військовий лісгосп» та
був звільнений з посади на підстав п.1
ч.1 ст.36 Кодексу законів про працю
України.

18 вересня 2012 року він звернувся
із заявою до адміністрації відповідача
про надання йому щорічної відпустки та
зазначив в ній також своє прохання
звільнити його з роботи в останній день
відпустки за власним бажанням на
підставі положень п.4 ч.1 ст.36, ч.1 ст.38
Кодексу законів про працю України.

За наслідками його звернення
директором Державного підприємства
«Житомирський військовий лісгосп»
видано наказ №134-т від 18 вересня 2012 року
згідно з яким позивачу надані щорічні
та додаткові відпустки за період
роботи з 10 серпня 2010 року по 09 серпня 2012
року. Строк відпустки його складав від
19 вересня 2012 року по 13
листопада 2012 року.

Зазначає, що перебуваючи у відпустці
він змінив своє рішення про звільнення
та в усному порядку 23 вересня 2012 року
повідомив про це директора
підприємства, однак 24 вересня 2012
року його ознайомили з наказом №90-к від
18 вересня 2012 року про звільнення з
займаної посади 13 листопада 2012 року,
тобто в останній день відпустки.

Своє звільнення вважає
незаконним і необґрунтованим. Зокрема,
у зв'язку з тим, що він відразу написав
заяву в якій письмово повідомив про
небажання звільнятися, просив подану
заяву визнати недійсною, а наказ таким,
що видано з неправильним формулюванням
підстав звільнення та відповідно
неправомірним.

Зазначає, що порушуючи вимоги
трудового законодавства та
безпосередньо його трудові права,
підприємством призначено тимчасово
виконуючим обов'язки Корбутівського
лісничого іншу особу.

У квітні 2013 року ОСОБА_2 уточнив
свої позовні вимоги та просив визнати
незаконним накази №134 від 18 вересня 2012
року, №1-к від 08 січня 2013 року, №11-к від 28
лютого 2013 року про звільнення з роботи
з посади лісничого Корбутівського
військового лісгоспу і поновити на
роботі на зазначеній посаді.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 22 січня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі він просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Посилається на те, що рішення суду
першої інстанції є незаконним, не
об'єктивним, ухвалене з порушенням
вимог матеріального та
процессуального права, висновки суду
не відповідають обставинам справи, що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Зокрема, районним судом зроблений
неправильний висновок про те, що він
просив звільнити його за згодою сторін,
оскільки у своїй заяві від 18 вересня 2012
року позивач просив просто звільнити,
тобто з власним бажанням.

Судом першої інстанції не враховано те,
що інспекцією праці встановлено
останній робочий день позивача 08 січня
2013 року, що означає по цей день він
перебував у трудових відносинах з
відповідачем, а тому звільнення його 08
січня 2013 року по закінченню відпустки
не відповідає дійсності.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах визначених ст.
303 ЦПК України колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позову суд першої інстанції вважав, що
він є безпідставним.

Проте з таким висновком суду колегія
суддів не погоджується.

Відповідно до ч.1 ст. 36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є угода сторін.

Згідно з ч. 2 ст. 38 КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 з 11 жовтня 2011 року працював на
посаді лісничого Корбутівського
військового лісництва.

24 липня 2012 року він написав заяву про
надання йому чергової відпустки з 01
серпня 2012 року за період роботи 2010-2012
років з послідуючим звільненням із
займаної посади за згодою сторін в
останній день відпустки(а.с.57). Проте
позивач продовжував працювати і
відпустка йому не надавалася.

18 вересня 2012 року наказом директора ДП
«Житомирський військовий лісгосп»
відпустка позивачу була надана 19
вересня 2012 року по 13 листопада 2012 року
на підстав його заяви від 18 вересня 2012
року (а.с.58-59). В цій заяві він зазначив,
що просить його звільнити в останній
день відпустки.

Отже колегія суддів вважає, що ОСОБА_2
просив звільнити його у цій заяві не за
угодою сторін, а за власним бажанням.

Проте 18 вересня 2012 року він був
звільнений за п.1 ст. 36 КЗпП України з
виплатою компенсації за 9.1 календарних
дні з 13 листопада 2012 року.

Перебуваючи у відпустці, а саме 29
вересня 2012 року він звернувся до
директора із заявою про небажання
звільнятися за згодою сторін, а заяву
його вважати недійсною(а.с. 8). Відтак
ОСОБА_2 не вимагав свого звільнення і
перебував у відпустці.

Наказом директора від 08 січня 2013 року
останнім днем відпустки позивача було
визначено 30 грудня 2012 року та звільнено
його за угодою сторін з 08 січня 2013 року.

28 лютого 2013 року наказом виконуючого
обов'язки директора дата звільнення
ОСОБА_2 за угодою сторін була змінена на
30 грудня 2012 року.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що звільнення позивача було
проти його бажання і це він висловив у
своїй письмовій заяві.

Тому накази від 18 вересня 2012 року, 08
січня 2013 року та від 28 лютого 2013 року
слід визнати незаконними та поновити
позивача на роботі.

Рішення суду першої інстанції на
підставі ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309, 313,314,316
ЦПК України колегія суддів,-

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 22 січня2014 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

Визнати незаконними накази №134 від 18
вересня 2012 року, №1-к від 08 січня 2013 року
та №11-к від 28 лютого 2013 року, видані
директором Державного підприємства
«Житомирський військовий лісгосп» про
звільнення з посади лісничого
Корбутівського військового лісництва.

Поновити ОСОБА_2 на посаді лісничого
Корбутівського військового лісництва
з 27 лютого 2014 року.

Рішення про поновлення на роботі
ОСОБА_2 допустити до негайного
виконання.

Стягнути з Державного підприємства
«Житомирський військовий лісгосп» в
дохід Державного бюджету 243,60 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
його проголошення.

Головуючий:
Судді: