Ухвала

Іменем України

19 лютого 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі Конику
В.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 14 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію в Акціонерному товаристві
"Банк "Таврика" Соловйової
НаталіїАнатоліївни про включення до
реєстру кредиторів, -

ВСТАНОВИЛА:

у вересні 2013 року позивач звернувся до
суду із позовом до відповідача про
включення до реєстру кредиторів для
виплати заборгованості у розмірі 35490,84
грн., відшкодування моральної шкоди у
розмірі 5000 грн. та витрат на правову
допомогу у розмірі 350 грн.

Пред'явлені вимоги обґрунтовував тим,
що між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк «Таврика»
було укладено договір банківського
строкового вкладу «Пенсійний» (391-550) №
ПСГ (391) 10934 від 21 лютого 2012 року, договір
банківського строкового вкладу
«Тавриці-21» № Т213522 від 15 травня 2012 року
та договір банківського строкового
вкладу «Тавриці-21» № Т213519 від 15 травня
2012 року, за умовами яких позивачем
здійснено вклад грошових коштів, а
відповідач зобов'язався повернути при
закінченні строку зберігання вклад та
суму нарахованих процентів. Однак,
відповідач свої зобов'язання в повному
обсязі не виконав, суму вкладів з
нарахованими процентами повернув лише
частково, у зв'язку з чим позивач
звернувся до суду.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, мотивовану тим, що
при ухваленні оскаржуваного рішення
Шевченківським районним судом м. Києва
було порушено норми процесуального та
неправильно застосовано норми
матеріального права, не враховано ту
обставину, що для кожного вкладу
встановлений мінімальний розмір
відшкодування, а вимоги фізичних осіб -
вкладників у межах гарантованої фондом
суми відшкодування за вкладами не
заявляються і підлягають
відшкодуванню. Враховуючи зазначене,
просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_1 подану
апеляційну скаргу підтримав, просив
задовольнити заявлені в ній вимоги.

Справа № 761/24874/13-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/444/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Фролова І.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Крижанівська Г.В. .
Представник уповноваженої особи Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб на
ліквідацію в АТ «Банк «Таврика»
Соловйової Н.А. - Онищук Д.В. заперечував
проти доводів апеляційної скарги,
просив відмовити в її задоволенні, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги, дослідивши
письмові докази по справі та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку про відсутність
підстав для її задоволення з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ПАТ
«Банк «Таврика» було укладено договір
банківського строкового вкладу
«Пенсійний» (391-550) № ПСГ (391) 10934 від 21
лютого 2012 року, договір банківського
строкового вкладу «Тавриці-21» № Т213522
від 15 травня 2012 року та договір
банківського строкового вкладу
«Тавриці-21» № Т213519 від 15 травня 2012 року,
за умовами яких позивачем здійснено
вклад грошових коштів, а відповідач
зобов'язався повернути при закінченні
строку зберігання вклад та суму
нарахованих процентів. Однак,
відповідач свої зобов'язання в повному
обсязі не виконав, суму вкладів з
нарахованими процентами повернув лише
частково. Так, відповідно до виписок
ПАТ «Банк «Таврика» від 31 липня 2013 року,
загальна сума заборгованості перед
ОСОБА_1 за вказаними договорами складає
35490,84 грн.

Згідно постанови Національного банку
України від 20 березня 2013 року № 97 «Про
відкликання банківської ліцензії та
ліквідацію ПАТ «Банк «Таврика»
виконавчою дирекцією Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб
прийнято рішення від 20 березня 2013 року
№ 17 про початок здійснення процедури
ліквідації вказаного товариства.

Відповідно до ч. 5 ст. 45 Закону України
«Про систему гарантування вкладів
фізичних осіб» кредитори мають право
заявити уповноваженій особі Фонду про
свої вимоги до банку протягом 30 днів з
дня опублікування відомостей про
відкликання банківської ліцензії,
ліквідацію банку та призначення
уповноваженої особи Фонду.

Статтею 49 вказаного Закону
передбачено, що уповноважена особа
припиняє приймання вимог кредиторів
після закінчення 30 днів з дня
опублікування таких відомостей.

Оголошення про відкликання
банківської ліцензії та ліквідацію АТ
«Банк «Таврика» і призначення
уповноваженої особи Фонду на
ліквідацію АТ «Банк «Таврика» було
опубліковано 26 березня 2013 року у
газетах «Урядовий кур'єр» та «Голос
України», а також на офіційній сторінці
Фонду в мережі Інтернет.

Оскільки позивач не звернувся із
заявою про свої вимоги до банку у
встановлений строк, дані вимоги не були
включені до реєстру акцептованих вимог
кредиторів, і на підставі ч. 8 ст. 49
Закону України «Про систему
гарантування вкладів фізичних осіб»
задоволенню в ліквідаційній процедурі
не підлягають та вважаються
погашеними.

Крім того, як встановлено судом та не
заперечувалось учасниками процесу, 12
червня 2012 року позивачем було отримано
суму граничного розміру відшкодування
коштів за вкладами через АТ
«Райффайзен Банк Аваль».

Відтак, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Посилання апелянта на те, що вимоги
фізичних осіб - вкладників у межах
гарантованої фондом суми
відшкодування за вкладами не
заявляються і підлягають
відшкодуванню судом до уваги не
приймаються, оскільки не ґрунтуються
на нормах чинного законодавства.

Підстави для відшкодування моральної
шкоди, передбачені ст. 611 ЦК України
також відсутні, оскільки відповідно до
положень даної статті у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, передбачені договором або
законом. Разом з тим, умовами договорів,
укладених між сторонами даної справи,
відшкодування моральної шкоди за
порушення зобов'язань не передбачено.
Нормами ЦК України, які регулюють
спірні правовідносини, також не
передбачено підстав відшкодування
моральної шкоди у зв'язку з
невиконанням сторонами умов договору.

Враховуючи викладене, при
встановленні обставин справи та
ухваленні рішення судом першої
інстанції не було допущено порушень
норм процесуального права та правильно
застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, не
впливають на правильність прийнятого
судом рішення і не можуть бути
підставою для його скасування, а тому
підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314,315,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
М.І. Оніщук

Л.Д. Українець