АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/774/1600/14
Головуючий у 1-ій інстанції
Категорія 27 суддя
суддя Повєткін В.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 р. Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна
В.В.

суддів: Рудь В.В.,
Козлова С.П. Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Чергенець С.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2013 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання недійсними договорів позики
та іпотеки та визнання виконавчого
напису таким, що не підлягає виконанню,
треті особи: приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
Амур-Нижньодніпровський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, -

В с т а н о в и в :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсними договорів позики та іпотеки
та виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню, посилаючись на те,
що 15.10.2011 року між нею та ОСОБА_1 був
укладений договір позики, відповідно
до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 позику у
розмірі 360000,00 грн. У забезпечення
виконання зобов'язань 15.10.2011 року між
ними було укладено договір іпотеки,
відповідно до умов якого позивач
передав в іпотеку нерухоме майно, а
саме домоволодіння по АДРЕСА_1,
розташоване на земельній ділянці
площею 458,0 кв.м. 03.01.2013 року на підставі
заяви відповідача, приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
вчинено виконавчий напис, який
зареєстрований в реєстрі за № 57, на
виконання якого ВДВС відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого документа. Позивач вважає,
що договір позики від 15.10.2011 року та
договір іпотеки від 15.10.2011 року мають
бути визнані недійсними з моменту їх
укладання, оскільки вказані договори
нею укладалися під впливом обману, про
передачу грошових коштів вона розписку
не писала. Виконавчий напис від 03.01.2013
року має бути визнано таким, що не
підлягає виконанню, оскільки її син
ОСОБА_4, який був притягнутий
правоохоронними органами до
кримінальної відповідальності за
вчинення злочинів пов'язаних з
незаконним заволодінням майном
громадян шляхом обману та зловживання
довірою, якому вона повністю довіряла у
2011 році та погодилася поїхати до
нотаріуса ОСОБА_3 15.10.2011 року де і
підписала документи, зі змістом яких її
ніхто не ознайомив. Також зазначила, що
при підписанні договорів ОСОБА_1 у
нотаріуса не було. Тому позивач просила
суд визнати договори позики та іпотеки
від 15.10.2011 року недійсними з моменту їх
укладання та визнати виконавчий напис
від 03.01.2013 року таким, що не підлягає
виконанню (а.с.2-7).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 -
задоволено (а.с.55-57).

В апеляційній скарзі (а.с.61-67) ОСОБА_1
просив рішення суду скасувати, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, оскільки;

- письмова форма договору позики є
доказом факту його укладання, але і
факту передачі грошової суми
позичальнику;

- складання розписки не є обов'язковою
умовою при укладенні договору, а
відсутність такого документу за
наявності письмового договору не є
безумовною підставою для висновку про
безгрошовість договору позики;

- договори позики та іпотеки були
засвідченні нотаріусом, який в свою
чергу згідно Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
встановив волевиявлення та дійсність
намірів кожної із сторін, а тому
позивач усвідомлювала правові
наслідки укладання оскаржуваних
договорів;

- суд безпідставно зазначив в рішенні,
що відповідачем було зазначено, що
кошти за договором позики були
передані сину позивача, а не їй
безпосередньо, таких пояснень
відповідач під час судового засідання
не надавав;

- судом необґрунтовано посилався на
ст.231 ЦК України, оскільки ні
психологічного, ні фізичного тиску на
позивача з боку відповідача здійснено
не було;

- суд не прийняв до уваги пояснення
відповідача, що кошти надавались для
проведення будівельних робіт
домоволодіння, яке належить позивачу
на праві приватної власності та було
передано в іпотеку;

- відповідач звернувшись до нотаріуса
з заявою про вчинення виконавчого
напису реалізував своє право на захист
свого цивільного права і підстави для
визнання виконавчого напису таким, що
не підлягає виконанню - відсутні.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
скарга є обґрунтованою і підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції встановив, що сторони
уклали договір позики, та у його
забезпечення договір іпотеки; всі
перемови щодо надання позики, її
розміру та строків повернення велись
відповідачем не з позивачем, а з її
сином, який і отримав від відповідача
гроші за договором позики.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості; договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання договору позики недійсним,
суд першої інстанції встановив, що всі
перемови щодо надання позики, її
розміру та строків повернення велися
саме з ОСОБА_4, йому же передавалися
грошові кошти, а позивач, будучи
людиною похилого віку, довіряла сину та
була введена в оману своїм сином та
відповідачем ОСОБА_1 щодо укладення
договорів позики та іпотеки (а.с.56).

Згідно роз'яснень, наведених в п.8
пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06.11.2009, не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено, у такому разі суд відмовляє в
задоволенні позову про визнання
правочину недійсним.

Встановивши, що позивач не отримувала
від відповідача позику, суду слід було
відмовити в задоволенні позову про
визнання договору позики недійсним.

Разом з тим, на думку колегії суддів, з
таким висновком суду першої інстанції
погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що
15.10.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був
укладений договір позики, відповідно
до якого ОСОБА_1 надав ОСОБА_2, а вона
отримала від нього позику у розмірі
360000,00 грн. (а.с.8).

Відповідно до п.2 договору позики
сторони підтвердили, що на момент
оформлення договору ОСОБА_2 отримала
від ОСОБА_1 гроші в сумі 360000,00 грн.

З відтвореного в судовому засіданні в
суді апеляційної інстанції запису
фіксування технічними засобами
судового засідання суду першої
інстанції від 13 грудня 2013 року (а.с.43)
вбачається, що згідно пояснень
відповідача ОСОБА_1 спірні договори
були ним укладені саме з позивачем
ОСОБА_2, яка відповідно до вказівки
нотаріуса позики отримала від нього
гроші та разом з своїм сином ОСОБА_4
перерахувала ще перед підписанням
договору (а.с.88).

Тому висновки суду першої інстанції
щодо неотримання позивачем від
відповідача грошових коштів в сумі
360000,00 грн. за договором позики, які
обґрунтовані посиланням на пояснення
відповідача про передачу грошових
коштів не позивачу, а іншій особі - її
сину, слід визнати такими, що не
відповідають обставинам справи.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним; обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Визнавши, що позивач була введена в
оману своїм сином, суд першої інстанції
не врахував, що відповідно до приписів
ч.1 ст.230 ЦК України обман здійснює одна
із сторін правочину, а тому
взаємовідносини позивача зі своїм
сином, який не є стороною в договорі, не
є підставою для визнання договору
позики недійсним.

Ведення перемов з приводу отримання
позики та укладання договору іпотеки
не з позичальником, а з її сином, при
тому, що позивач отримала від
відповідача ОСОБА_1 грошові кошти та
надала нотаріусу правовстановлюючі
документи на нерухоме майно для
передачі в іпотеку, не є підставою для
визнання судом першої інстанції з боку
ОСОБА_1 наявності дій щодо введення
позивача в оману.

Згідно з поясненнями приватного
нотаріуса ОСОБА_3, яка здійснила
посвідчення договорів позики та
іпотеки, перед укладенням договорів
ОСОБА_2 було роз'яснено норми чинного
законодавства та наслідки невиконання
зобов'язань за договором позики (а.с.90).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
договору позики підлягає скасуванню у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи та порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Враховуючи, що з підстав визнання
недійсним договору позики визнані
недійсним договір іпотеки та таким, що
не підлягає виконанню, виконавчий
напис, рішення суду підлягає
скасуванню і в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач доказів того, що при укладенні
договорів позики та іпотеки була
введена в оману відповідачем та не
оримувала від нього грошових коштів за
договором позики, суду не надала.

З огляду на це та, враховуючи обставини
справи та підстави заявлених позовних
вимог, колегія суддів вважає, що у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання недійсними договорів
позики та іпотеки та виконавчого
напису таким, що не підлягає виконанню,
слід відмовити.

У зв'язку з викладеним і керуючись
ст.ст.307,309,314,316 Цивільного процесу
ального кодексу України, апеляційний
суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 грудня 2013 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання недійсними договорів
позики та іпотеки та визнання
виконавчого напису таким, що не
підлягає виконанню, - відмовити.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: