У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,

Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,

Остапчука Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Українська автомобільна корпорація»,
третя особа - відкрите акціонерне
товариство «Українська страхова
компанія «Дженералі Гарант», про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, за касаційними скаргами
представника публічного акціонерного
товариства «Українська автомобільна
корпорація» - Азральян Світлани
Миколаївни, та представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 06 березня 2013
року та рішення апеляційного суду м.
Києва від 02 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом до ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» про
відшкодування майнової та моральної
шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те,
що 19 листопада 2007 року близько 19 год. 30
хв. по вул. Довженка, 16 у м. Києві,
автомобіль марки «Деу Ланос» д.н.з.
НОМЕР_7, який належав ПАТ «Українська
автомобільна корпорація», під
керуванням ОСОБА_8, виїхав на зустрічну
смугу для руху, де зіткнувся у середній
смузі з належним позивачу автомобілем
марки «Mersedes-Benz С 240», д.н.з. НОМЕР_6, під
керуванням позивача. В результаті ДТП
автомобіль «Mersedes-Benz С 240», д.н.з. НОМЕР_6,
був технічно пошкоджений, а позивач
отримав тілесні ушкодження.

Позивач зазначав, що за фактом ДТП
Шевченківським РУ ГУ МВС України у м.
Києві було порушено кримінальну справу
№10-14578 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Відповідно до висновку спеціаліста №
1210 експертного автотозварознавчого
дослідження, складеного 29 листопада 2007
року, вартість відновлювального
ремонту автомобіля з урахуванням
значення коефіцієнту фізичного зносу
складових становила 209 647 грн 15 коп., що
більше ринкової вартості автомобіля,
яка складала 146 138 грн 49 коп., а оскільки
такий транспортний засіб відновлювати
недоцільно, тому спеціалістом
матеріальний збиток, завданий позивачу
внаслідок ДТП визначений у розмірі 146 138
грн 49 коп. Крім того, в результаті
отриманих травм та на підставі огляду
Спеціалізованої травматологічної МСЕК
Центру Медико-соціальної експертизи м.
Києва від 05 червня 2009 року № 1088
позивачу встановлено ІІ групу
інвалідності безстроково.

Позивач просив суд стягнути з ПАТ
«Українська автомобільна корпорація»,
як власника джерела підвищеної
небезпеки, на відшкодування майнової
шкоди 146 838 грн 49 коп., а також 100 000 грн у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 березня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» на користь
ОСОБА_4 146 838 грн 49 коп. на відшкодування
майнової шкоди. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. В іншій
частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
02 липня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено
частково.

У частині задоволення позовних вимог
про відшкодування майнової шкоди
відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» на користь
ОСОБА_4 30 000 грн на відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ
«Українська автомобільна корпорація» -
Азральян С.М. порушує питання про
скасування оскаржуваних рішень суду,
із направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_7 порушує питання про скасування
оскаржуваних рішень в частині
відмовлено позовних вимог, із
ухваленням нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційні скарги
підлягають частковому задоволенню
виходячи з такого.

Задовольняючи позов в частині
відшкодування матеріальної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що
шкоду належному позивачу автомобілю
було завдано джерелом підвищеної
небезпеки, яке належить ПАТ
«Українська автомобільна корпорація»,
а тому товариство зобов'язано
відшкодувати таку шкоду. Відмовляючи у
задоволенні позовної вимоги про
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з
недоведеності зазначеної вимоги.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у позові про
відшкодування матеріальної шкоди, суд
апеляційної інстанції, встановивши, що
дорожньо-транспортна пригода
відбулася за участю декількох
учасників, яких судом першої інстанції
не залучено до участі у справі,
керувався вимогами ст. 1166 ЦК України та
виходив з того, що вина ОСОБА_8 у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди не доведена, в його діях
порушень Правил дорожнього руху не
встановлено. При цьому, суд апеляційної
інстанції, відмовляючи в задоволенні
позову, також виходив з того, що
позивачем пропущено строк позовної
давності.

Задовольняючи частково позовну вимогу
про відшкодування моральної шкоди, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що ушкодження здоров'я позивачу
завдано внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки, тому вона
відшкодовується незалежно від вини
власника відповідного джерела
підвищеної небезпеки.

Проте, з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитися не
можна враховуючи наступне.

Заперечуючи проти позову та
звертаючись до апеляційного суду із
скаргою, відповідач посилався на те, що
матеріалами кримінальної справи
встановлено, що дорожньо-транспортна
пригода відбулася внаслідок порушення
Правил дорожнього руху водієм, особу
якого не встановлено та пригода
сталася внаслідок взаємодії декількох
джерел підвищеної небезпеки, а саме:
невстановленого автомобіля,
автомобіля марки «Пежо 407», автомобіля
марки «Мерседес Бенц С 240», автомобіля
марки «Део Ланос».

Як вбачається з матеріалів справи,
постановою слідчого СУ
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві від 18 грудня 2010 року провадження
у кримінальній справі зупинено до
встановлення особи, що вчинила злочин
(а.с. 12).

Матеріалами автотехнічної експертизи
№ 480 та від 09 жовтня 2009 року, проведеної
науково-дослідним
експертно-криміналістичним центром ГУ
МВС України в м. Києві по кримінальній
справі, встановлено, що після зіткнення
автомобіля «Пежо 407», д.н.з. НОМЕР_4 під
керуванням ОСОБА_10 з невстановленим
автомобілем «Джип» автомобіль «Пежо
407» почав некероване зміщення на смугу
руху автомобіля «Деу Ланос», д.н.з.
НОМЕР_7, й здійснив з ним зіткнення.
Після чого автомобіль «Деу Ланос»,
д.н.з. НОМЕР_7 під керуванням ОСОБА_8
виїхав на зустрічну смугу та зіткнувся
з автомобілем «Мерседес Бенц С 240»,
д.н.з. НОМЕР_6, за кермом якого був
позивач.

Проводячи оцінку поданих сторонами
доказів, суди попередніх інстанцій
зазначені вище обставини залишили поза
увагою, не навели мотивів, з яких
вважали відсутніми факти, якими
обґрунтовувались заперечення за
позовом та апеляційна скарга,
внаслідок чого не з'ясували: чи було
завдано позивачу шкоду джерелом
підвищеної небезпеки, що належить
відповідачу чи внаслідок взаємодії
джерел підвищеної небезпеки.

За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела.

У випадках завдання шкоди внаслідок
взаємодії джерел підвищеної небезпеки
іншим особам застосовується положення
ч. 2 ст. 1188 ЦК України.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України
вбачається, що законодавець розрізняє
поняття «особа, яка завдала шкоду» та
«особа, яка відповідає за шкоду».

Така конструкція цивільно-правової
відповідальності надає потерпілому
можливість більш ефективно та
оперативно захистити свої права та
інтереси.

Частиною 1 статті 1166 ЦК України
передбачено, що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала.

У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність
за моральну шкоду, завдану фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
покладається на особу, яка її завдала,
за загальним правилом за наявності її
вини.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає:
по-перше, відповідальну за моральну
шкоду особу, а саме, особу, яка її
завдала; та по-друге, загальні умови
відшкодування моральної шкоди - і серед
інших, - наявність вини заподіювача,
крім випадків, встановлених ч. 2 цієї
статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені
спеціальні випадки відшкодування
моральної шкоди, коли на відміну від
загальних правил, моральна шкода
відшкодовується незалежно від вини
особи, яка її завдала, серед яких - і
випадок відшкодування моральної шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України
передбачає підстави відшкодування
моральної шкоди незалежно від вини
заподіювача, проте не змінює
відповідальну за відшкодування
моральної шкоди особу, якою за змістом
ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка
безпосередньо завдала моральну шкоду,
а саме - винний водій.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК
України свідчить про встановлення в
цивільному праві України змішаної
системи деліктів, до якої входить:
по-перше, правило генерального делікту,
відповідно до якого будь-яка шкода,
завдана потерпілому неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується в повному обсязі
особою, яка її завдала; по-друге,
правило спеціальних деліктів, яке
передбачає особливості відшкодування
шкоди, завданої у певних спеціально
обумовлених у законодавстві випадках
(спеціальними суб'єктами, у спеціальний
спосіб тощо).

Правило генерального делікту
закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно
майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України
стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є
завдання шкоди (майнової, моральної)
неправомірними рішеннями, діями або
бездіяльністю, наявність причинного
зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і
шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту
відповідальність за завдання шкоди
покладається на особу, яка цю шкоду
завдала, тобто на безпосереднього
заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до
спеціальних деліктів, які передбачають
особливості суб'єктного складу
відповідальних осіб (коли обов'язок
відшкодування шкоди покладається не на
безпосереднього заподіювача, а на іншу
вказану у законі особу - власника
джерела підвищеної небезпеки) та
встановлюють покладення
відповідальності за завдання шкоди
незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює
особливого суб'єкта, відповідального
за завдання шкоди джерелом підвищеної
небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким
суб'єктом є особа, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК
України є спеціальними по відношенню
до ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з
чим перевага у застосуванні має
надаватися спеціальним нормам.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції, в порушення вимог ст. ст. 303,
304, 315 ЦПК України, не визначився із
характером спірних правовідносин,
нормою матеріального права, якою
регулюються спірні правовідносини.

Крім того, як роз'яснено у ч. 3 п. 11
постанови Пленуму Верхового Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14, встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Суд апеляційної інстанції зазначеного
не врахував та відмовив у задоволенні
позову у зв'язку із пропуском строку
позовної давності, і за
необґрунтованістю позовних вимог.

Проте такі висновки є суперечливими,
так як положення ч. 4 ст. 267 ЦК України
про сплив позовної давності
застосовуються лише до обґрунтованих
позовів.

Суд першої інстанції встановивши, що у
вказаній дорожньо-транспортній
пригоді приймали участь й інші особи, у
порушення вимог ст.ст. 10, 35, 214 ЦПК
України, не вирішив питання про
притягнення їх до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору.

За таких обставин рішення судів першої
та апеляційної інстанцій не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
«Українська автомобільна корпорація» -
Азральян Світлани Миколаївни
задовольнити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 березня 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
02 липня 2013 року скасувати, передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.О. Кузнєцов

Судді:
Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук