УХВАЛА

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
виконавчого комітету Краснодонської
міської ради Луганської області,
Краснодонської міської ради
Луганської області, Державного
агентства автомобільних доріг України
про відшкодування шкоди, завданої
здоров'ю, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 1 серпня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області
від 30 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2001 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, який в
подальшому уточнила, посилаючись на те,
що на виконання постанови Кабінету
Маіінстрів України від 6 серпня 1998 року
№ 455 українською
державною корпорацією Укравтодор на
адресу облавтодорів було надіслано
листи про оновлення технічних
паспортів по автомобільних дорогах
державного значення та акцентовано
увагу на те, що маршрути в межах
областей магістральних та
регіональних доріг повинні проходити
за межами населених пунктів. Відділ
архітектури та містобудівництва
Краснодонського міськвиконкому, не
дивлячись на те, що генеральним планом
м. Краснодону визначив проходження
магістральної дороги державного
значення М-04 «Київ-Луганськ-Ізварине»
по вулиці приватного сектору, в тому
числі по вул. Червоноармійські, таким
чином проігнорував вищевказану
постанову та вказівку Укравтодору. У
порушення державних санітарних правил
планування та будівництва, на вулицю
Червоноармійську дислоковано весь
вантажний та транзитний транспорт та
вулиця стала використовуватись як
магістральна дорога 2 категорії
державного значення
«Київ-Луганськ-Ізварине», не дивлячись
на те, що вона не поєднується ні з
однією з магістральних вулиць. З цього
часу безперервно через вулицю рухався
потік вантажного та транзитного
транспорту, будинок руйнувався,
інтенсивно забруднювалась присадибна
ділянка, від пилу та чаду почали
задихатись всі члени її сім'ї.

Ураховуючи наведене, позивачка просила
зобов'язати відповідача надати їй
житловий будинок в екологічно чистому
місті, а саме у с. Пирятине Полтавської
області, у зв'язку зі спричиненням
тяжкої шкоди здоров'ю її сина, від
експлуатації проїзної частини вулиці,
у якості автотраси, забезпечити його
обстеження та лікування за кордоном, а
саме в Швейцарській клініці, у зв'язку
зі спричиненням шкоди здоров'ю членам
її сім'ї, що потребують постійного
лікування, стягнути шкоду, спричинену
здоров'ю у розмірі 40 тис. євро, винести
рішення про заборону руху транзитного
транспорту по вул. Червоноармійській у
м. Краснодоні та передати матеріали, що
стосуються протиправного використання
проїзної частини вулиці, як автотраси,
до прокуратури для вирішення питання
про притягнення винних осіб до
відповідальності на підставі ст. ст.
1173-1175 ЦК України.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 1 серпня 2012 року у
задоволенні позову відмовлено.

Окремою ухвалою Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 01 серпня 2012 року доведено
до відома прокурора Луганської області
про виявлені порушення для прийняття
відповідних заходів прокурорського
реагування.

Останньою ухвалою апеляційного суду
Луганської області від 30 липня
2013 року рішення та окрему ухвалу суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, посилаючись на
рішення Європейського Суду з прав
людини від 21 липня 2011 року у справі
«ОСОБА_3 проти України», а також на
положення Конвенції по захист прав
людини і основоположних свобод та
вимоги Закону України «Про охорону
атмосферного повітря», виходив із того,
що неправомірними діями та
бездіяльністю Краснодонської міської
ради, як власника вул.
Червоноармійської та дороги, що
проходить по ній та виконавчим
комітетом Краснодонської міської ради,
як виконавчим органом Краснодонської
міської ради, при прийнятті у 1998 році
рішення про скерування руху транспорту
на вул. Червоноармійську у м.
Краснодоні не було підготовлене
відповідне техніко-економічне
обґрунтування, яке б надавало оцінку
можливості дотримання встановлених
екологічних норм та можливість
зацікавленим сторонам, в тому числі і
позивачці, представити свої думки щодо
цього рішення, а також не були
здійснені відповідні заходи щодо
відвернення і зменшення забруднення
атмосферного повітря і зниження шуму
транспортними та іншими пересувними
засобами і установками, визначені в ст.
ст. 17, 21 Закону України «Про охорону
атмосферного повітря». Про вказане суд
першої інстанції зазначив у своїй
окремій ухвалі. Також суд першої
інстанції виходив із того, що
позивачкою не надано доказів, що
місцевість, в якій проживає вона та
члени її сім'ї, визнана у встановленому
законом порядку зоною надзвичайної
екологічної ситуації.

Суд апеляційної інстанції погодився з
такими висновками районного суду.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду у частині
вимог про відшкодування шкоди не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду в цій
частині не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що
рішенням Краснодонського міського
суду Луганської області від 18 січня 2002
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 10 червня 2002 року, у задоволенні
позову ОСОБА_3 у цій справі відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду України від 21
липня 2003 року в задоволенні касаційної
скарги ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3
відмовлено, рішення Краснодонського
міського суду Луганської області від 18
січня 2002 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від
10 червня 2002 року залишено без змін.

21 липня 2011 року Європейський суд з прав
людини ухвалив рішення у справі за
заявою ОСОБА_3 № 38182/03, яким установлено
наявність порушення ст. 8 Конвенції у
зв'язку з недотриманням справедливого
балансу між інтересами заявниці та
інтересами суспільства, оскільки
держава не змогла довести, що до
використання дороги по вул.
Червоноармійській у м. Краснодоні в
якості автомагістралі було здійснено
адекватне екологічне дослідження
наслідків такого використання та в
подальшому було здійснено належну
екологічну політику. Крім того,
заявниця не мала ефективної можливості
впливати на процес прийняття рішень
щодо використання вулиці, на якій вона
проживає, як автомагістралі, включно з
оскарженням у незалежному органі.

Суд ухвалив рішення щодо справедливої
сатисфакції відповідно до
ст. 41, п. 2 ст. 44 Конвенції, присудивши
ОСОБА_3 10 тис. євро на відшкодування
моральної шкоди, які
держава-відповідач повинна сплатити
заявниці впродовж трьох місяців від
дня, коли це рішення стане остаточним
(п. 81 рішення).

Постановою Верховного Суду України від
09 квітня 2012 року рішення
Краснодонського міського суду
Луганської області від 18 січня 2002 року,
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 10 червня 2002 року, та ухвалу
Верховного Суду України від 21 липня 2003
року скасовано, справу направлено на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Так, приймаючи постанову у цій справі,
Верховний Суд України виходив з того,
що рішенням Європейського суду з прав
людини встановлено порушення
національними судами ст. 8 Конвенції у
зв'язку з недотриманням справедливого
балансу між інтересами заявниці та
інтересами суспільства, оскільки,
по-перше, держава не змогла довести, що
до використання вулиці
Червоноармійської у м. Краснодоні
Луганської області в якості
автомагістралі було здійснено
адекватне екологічне дослідження
наслідків такого використання та в
подальшому було здійснено належну
екологічну політику, а по-друге,
заявниця не мала ефективної можливості
впливати на процес прийняття рішень
щодо використання вулиці, на якій вона
проживає, як автомагістралі, включно з
оскарженням у незалежному органі.

Проте, залишаючи рішення районного
суду в частині відшкодування шкоди без
змін, апеляційний суд у порушення вимог
ст. 360-7 ЦПК України вказану постанову
Верховного Суду України не врахував.

Про вказане порушення закону зазначив
і Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своєму судовому рішенні від 29
травня 2013 року при скасуванні
попереднього судового рішення
апеляційного суду, однак апеляційний
суд всупереч вимогам ч. 4 ст.
338 ЦПК України, обов'язкові для
виконання вказівки суду касаційної
інстанції не виконав.

Так, апеляційний суд вважав, що хоча
позивачка і довела, що неправомірними
діями та бездіяльністю Краснодонської
міської ради, як власником вул.
Червоноармійської у м. Краснодоні і
дороги, що проходить по ній та
виконавчим комітетом Краснодонської
міської ради, як виконавчим органом
Краснодонської міської ради, були
порушені її права та інтереси стосовно
того, що її будинок, внаслідок
безперервного руху через вулицю, де
вона мешкає, вантажного та транзитного
транспорту, руйнувався та інтенсивно
забруднювалась присадибна ділянка,
однак обраний нею спосіб захисту свого
права суд захистити, на даний час,
позбавлений можливості.

Також апеляційний суд вважав, що права
позивачки суд першої інстанції
захистив шляхом постановлення окремої
ухвали.

Проте не можна погодитись з таким
висновком апеляційного суду, оскільки
постановлення окремої ухвали щодо
порушень відповідачами прав позивачки
не є належним захистом позивачки на
відшкодування шкоди. Такий спосіб
відшкодування шкоди нормами ЦК України
не передбачено.

Разом із тим судові рішення в частині
відмови у задоволення позовних вимог
про надання житлового будинку в
екологічно чистому місці і
забезпечення обстеження та лікування
дитини за кордоном є законними,
оскільки суди, встановивши, що рішення
виконавчого комітету Краснодонської
міської ради відносно відкриття руху
по вул. Червоноармійській у м.
Краснодоні позивачкою не оспорювались,
скасовані не були та набрали законної
сили. Також позивачкою не надано
доказів про тяжкі наслідки впливу
використання вулиці, де мешкає її син,
як дороги, на його здоров'я та
необхідність його лікування і
обстеження за кордоном, а саме
висновків медичних експертиз або інших
даних, на підставі яких можливо б було
визначити, в якій мірі ці захворювання
були спричинені або прогресували,
внаслідок магістральної дороги, а
також що лікування дитини відповідно
до встановленого діагнозу, необхідно
проводити саме у Швейцарській клініці,
а не в іншій.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3
законність судових рішень в цій
частині не спростовують.

За таких обставин ухвалені у справі
судов рішення апеляційного суду в
частині відмови у задоволених позовних
вимог про стягнення шкоди не можуть
вважатись законними й обґрунтованими,
тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України в цій частині підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 30 липня 2013 року в частині
позовних вимог ОСОБА_3 про
відшкодування шкоди скасувати, справу
передати в цій частині на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 1 серпня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області
від 30 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська