Головуючий суду 1 інстанції - Чалий А.В.
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 2-307/12
Провадження № 22ц/782/473/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі: Скоробогатовій Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська

від 16 січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
Управління комунальним майном
Луганської міської ради про визнання
права власності на частку
домоволодіння в порядку набувальної
давності, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом, який
згодом уточнили та просили визнати за
ними право власності на 26/200 та 41/200
часток домоволодіння АДРЕСА_1 за
кожним, в порядку набувальної давності,
яким вони протягом встановленого
законом часу добросовісно володіють
після смерті попередніх власників та
які не мають спадкоємців.

Рішенням Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 16 січня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
подали апеляційну скаргу і просить
скасувати рішення та постановити нове,
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно із ст.ст. 213 ,214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, котрі були досліджені в
судовому засіданні. Під час ухвалення
рішення суд вирішує чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
позивачем вимоги і заперечення, та
якими доказами вони підтверджуються,
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин , яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачі не довели добросовісності
набуття спірного нерухомого майна у
вигляді вказаних часток домоволодіння,
що вони не знали і не могли знати про
те, що зазначені ними частки
домоволодіння належать іншим особам,
підтвердивши те, що ці частки належать
померлим співвласникам домоволодіння
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому їх вимоги є
необґрунтованими з нормативної точки
зору.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 397 ЦК України володільцем
чужого майна є особа, яка фактично
тримає його у себе. Фактичне володіння
майном вважається правомірним, якщо
інше не випливає із закону або не
встановлено рішенням суду.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Набуття права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю регулюється законом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на
підставі договору з його власником,
який після закінчення строку договору
не пред'явив вимоги про його
повернення, вона набуває право
власності за набувальною давністю на
нерухоме майно через п'ятнадцять, а на
рухоме майно - через п'ять років з часу
спливу позовної давності. Втрата не з
своєї волі майна його володільцем не
перериває набувальної давності у разі
повернення майна протягом одного року
або пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Отже, із змісту ст. 344 ЦК України та
Прикінцевих та Перехідних положень
випливає, що при вирішенні питання
щодо визнання права власності на майно
в порядку набувальної давності
необхідно виходити із того, що
задоволення таких вимог можливе лише
за умов: добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння, тобто
позивач, як володілець майна, протягом
всього часу володіння ним має бути
впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього, при
цьому право власності на нерухоме
майно можна отримати за набувальною
давністю лише після 1 січня 2011 р., тобто
володіння має розпочатися не пізніше 1
січня 2001 року.

Добросовісність передбачає, що
володілець не знав і не міг знати про
те, що він володіє чужою річчю, інакше
кажучи, щоб обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Застосування набувальної давності
передбачає відсутність титулу
(підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю.

Крім того, за положеннями цієї статті
право власності за набувальною
давністю може бути набуте саме на чуже
майно, тобто нерухоме майно мало бути
зареєстровано в установленому законом
порядку.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом , домоволодіння
АДРЕСА_1 яке складається з трьох
житлових будинків, та надвірних споруд,
зареєстровано на праві власності за
позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
підставі свідоцтв про право на
спадщину №№ 593, 594 від 01.11.2010 року після
смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
року в розмірі 33/200 часток за кожним; а
також за ОСОБА_5 на підставі рішення
народного суду 2-го участку
Кам*янобрідського району м.
Ворошиловграду від 15.04.1957 року та
рішення народного суду
Кам*янобрідського району м. Луганська
від 01.11.1974 року, у розмірі 26/100 часток,
загиблим 11.05.1942 року; та ОСОБА_4 на
підставі нотаріально посвідченого
першою державною нотаріальною
конторою договору купівлі-продажу від
27.07.1990 року, реєстровий №2-2997, померлої
01.04.2001 року, у яких відсутні спадкоємці
будь-якої черги.

З матеріалів справи вбачається, що ні
позивачі, ні їх батько, після якого
вони успадкували належну йому частку,
ніяких заходів щодо припинення права
спільної часткової власності у
встановленому порядку після смерті
співвласників, не вчинили, позивачі,
достовірно знаючи, що їм у порядку
спадкування належить тільки отримана
частка домоволодіння після смерті
батька, а на іншу частину його вони не
мають права, користувалися всім
домоволодінням у цілому, що свідчить
про відсутність добросовісності
володіння, яке припускає, що
володілець не знав і не міг знати про
те, що він володіє чужою річчю, навпаки
позивачі самі зазначають, що вони
знали, що спірні частки належать
співвласникам, які померли без
наявності спадкоємців будь-якої черги.

Крім того, після смерті вказаних
співвласників, право власності на
їхні частки в об'єкті нерухомості у
встановленому порядку ні за ким іншим
не зареєстровано до теперішнього часу,
воно залишається зареєстрованим за
померлими, цивільна правоздатність,
куди входить і право власності, яких
у момент смерті припинилася.

Таким чином, підстав вважати, що
спірне майно є чужим майном, як того
вимагають положення ст.. 344 ЦК України,
немає.

Отже позивачам було відомо, що спірні
частки домоволодіння їм на праві
власності не належать, власники їх
померли, право власності у
встановленому порядку за іншими
особами не зареєстровано, що
унеможливлює набуття такого
домоволодіння у власність за давністю
володіння відповідно до правил,
встановлених статтею 344 ЦК України.

Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР ( 1963 р.), який
діяв на момент смерті співвласників
позивачів, спадкове майно у порядку
спадкування переходить до держави, у
числі інших випадків, якщо у
спадкодавця відсутні спадкоємці за
законом та за заповітом.

Відповідно до ст. 561 ЦК УРСР ( 1963 р.)
свідоцтво про право держави на
спадщину у всіх випадках видається не
раніше спливу шести місяців з дня
відкриття спадщини., тобто отримання
свідоцтва про спадщину будь-яким
строком не обмежено.

Таким чином, після смерті
співвласників позивачів право
власності на належну їм частку виникло
у держави, отже позивачі стали
співвласниками вказаного
домоволодіння разом з державою.

Порядок припинення права спільної
часткової власності держави та
громадян було встановлено ст. 117 ЦК УРСР
( 1963 р.), згідно якій громадяни мали
право протягом одного року звернутися
до відповідних органів для вирішення
питання припинення такої спільної
власності, у тому числі шляхом викупу.

На даний час діючим законодавством
також визначено порядок набуття та
оформлення права власності на майно,
власник якого помер, за відсутності
спадкоємців будь-якої черги.

Отже, з урахуванням того, що у даному
випадку фактично власником спірних
часток домоволодіння є держава, яка
має право у будь-який час вирішити
питання щодо оформлення у
встановленому порядку такого права
власності та його реєстрації, слід
визнати, що існує інший порядок для
вирішення питання позивачами про
набуття права власності на спірні
частки.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку, що у даному випадку відсутні
підстави для визнання за позивачами
права власності за набувальною
давністю на спірні частки
домоволодіння оскільки не надано
доказів добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння.

Разом з тим, вказана обставина не
перешкоджає позивачам вирішити
питання щодо набуття права власності
на вказані частки домоволодіння в
іншому встановленому законом порядку,
шляхом звернення до відповідача для
подальшого придбання їх у свою
власність.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що рішення суду відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги, які
фактично зводяться до тлумачення
положень ст.. 344 ЦК України та
переказу обставин справи, на увагу не
заслуговують, оскільки всі обставини
справи судом встановлено правильно,
ніким не заперечуються, всі докази
досліджені судом у встановленому
порядку і їм надано відповідну оцінку,
з якою судова колегія погоджується.

Згідно зі ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Таким чином, оскільки рішення ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
підстав для його скасування не
вбачається.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304,
307, 308, 315, 324, 325 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 16 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: