У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич
М.К., Умнової О.В., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Житомирської області від 10 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2011 року ОСОБА_6 звернула до суду
з позовом, в якому просила стягнути з
відповідача борг за договором позики в
сумі 10 тис. доларів США, що еквівалентно
79 800 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що між
позивачем та ОСОБА_7 було укладено
усний договір позики, за яким вона
передала останньому грошову суму в
розмірі 10 тис. доларів США. На
підтвердження цих обставин
ОСОБА_7 02 грудня 2009 року написав
розписку, відповідно до якої
зобов'язався до 07 грудня 2012 року
повернути позивачу автомобіль
вартістю 10 тис. доларів США, або
повернути кошти у вказаному розмірі у
випадку неможливості повернути
транспортний засіб.

ОСОБА_7 кошти не повернув, тому позивач
була змушена звернутися до суду із
вказаним позовом.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 18 серпня 2011 року
позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
борг за договором позики в розмірі 79 800
грн. Вирішено питання про
відшкодування судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 10 жовтня
2013 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено у справі нове
рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржуване рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
апеляційної інстанцій норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було
укладено в усній формі договір позики.

Відповідно до розписки від 02 грудня 2009
року, ОСОБА_7 зобов'язався до 07 грудня 2009
року повернути позивачеві автомобіль
вартістю 10 тис. доларів США, а у випадку
неповернення - грошові кошти у цій же
сумі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику в строк та у
порядку, що було обумовлені в розписці.
При цьому зазначив, що представник
відповідача у судовому засіданні
визнав обставини укладення договору
позики.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції, на
підставі пояснень свідків, дійшов до
висновку про безпідставність позовних
вимог виходячи з того, що предметом
угоди є автомобіль, який відповідач
зобов'язувався повернути ОСОБА_6
протягом 5 діб, а оскільки грошові кошти
в розмірі 10 тис. доларів США ОСОБА_7 не
передавалися, то така розписка не є
достатнім доказом укладення між
сторонами договору позики грошових
коштів.

Такі висновки суду апеляційної
інстанції обґрунтовані.

Відповідно до положень ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин.

Відповідно до вимог ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1051
ЦК України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Таким чином, висновки апеляційного
суду про безпідставність позовних
вимог у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не
доведено факту укладення з ОСОБА_7
договору позики грошових коштів, є
переконливими.

Разом з тим, ОСОБА_6 не позбавлена
можливості захистити свої майнові
права у спосіб визначений ч. 2 ст. 16 ЦК
України.

За таких обставин, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного судового рішення суду
апеляційної інстанції, так як воно
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 10 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
О.В. Умнова