Апеляційний суд міста Севастополя
Справа № 22ц- 797/412/14 р.
інстанції Лугвіщик А.М.
Доповідач в апеляційній
інстанції Моцний М.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

головуючого судді -
Моцного М.В.,

суддів - Клочка В.П.,
Козуб О.В.,

за участю секретаря - Мазнєва
Ю.М.,

позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача -
Льошиної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Севастополі
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 19 вересня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 до Публічного акціонерного
товариства «Дочірній Банк СБЕРБАНК
Росії» про визнання недійсним
кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
звернулися до суду з позовом вимоги
якого уточнили та просили визнати
недійсним кредитний договір №
04-В/08/11/ІІ, укладений 04.02.2008 року між
ОСОБА_3 та ЗАТ «Банк НРБ»
(правонаступником якого є ПАТ
«Дочірній Банк СБЕРБАНК Росії»),
посилаючись на те, що при його
укладенні Банком використовувалася
нечесна підприємницька діяльність, а
саме не надана інформація стосовно
орієнтовної сукупної вартості кредиту;
про неособисті форми кредитування з
описом відмінностей між ними в тому
числі між зобов'язаннями споживачів;
стосовно переваг та недоліків
запропонованих схем кредитування;
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням і погашенням кредиту.
В позові зазначається, що позбавлення
ОСОБА_3 права вибору виду та способу
кредитування є порушенням її прав, як
позичальника та вимог ст.ст. 328, 638 ЦК
України та ст.ст. 11,18 Закону України
«Про захист прав споживачів», що в свою
чергу є підставою для визнання
укладеного кредитного договору
недійсним.

Рішенням Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 19 вересня 2013 року у
задоволенні вимог позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції позивач ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу в якій просить його
скасувати, як таке, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зазначає, що при
ухваленні рішення судом не враховано,
що під час укладення спірного
кредитного договору Банком була
застосована нечесна підприємницька
діяльність, внаслідок якої були
порушені права позичальника.

Заслухавши доповідь головуючого,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні вимог позову, суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
правочин укладений відповідно до вимог
законодавства, по справі не
встановлено порушення прав
позичальника при укладенні договору, а
тому підстав для визнання його
недійсним не вбачається.

З таким висновком погоджується колегія
суддів апеляційного суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено в п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не є
укладеними правочини (договори), у яких
відсутні встановлені законодавством
умови, необхідні для їх укладення
(відсутня згода за всіма істотними
умовами договору; не отримано акцепт
стороною, що направила оферту; не
передано майно, якщо відповідно до
законодавства для вчинення правочину
потрібна його передача тощо).
Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним.

Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052,
1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про
захист прав споживачів». Кредитний
договір обов'язково має укладатись у
письмовій формі (стаття 1055 ЦК);
недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю.

Суди повинні розмежовувати кредитний
договір, який є недійсним у силу закону
(нікчемний), або може бути визнаний
таким у судовому порядку (оспорюваний)
з підстав, встановлених частиною
першою статті 215 ЦК, та кредитний
договір, який є неукладеним (не
відбувся), що не може бути визнаний
недійсним, зокрема, у випадку, коли
сторони в належній формі не досягли
згоди щодо хоча б з однієї його
істотної умови або зміст яких
неможливо встановити, виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Судом першої інстанції встановлено та
не заперечується сторонами, що 04 лютого
2008 року між ЗАТ «Банк НРБ» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір №
04-В/08/11/ІІ, відповідно до умов якого
позивачу ОСОБА_3 на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості, платності та цільового
характеру були надані кредитні кошті у
сумі 57000 доларів США зі сплатою 13%
річних з кінцевим строком повернення
кредиту не пізніше 04.02.2018 року (а.с. 19-27).

Згідно до умов кредитного договору
№04-В/08/11/ІІ від 04.02.2008 року повернення
кредитних коштів повинно відбуватися
відповідно до Графіку повернення
кредиту та визначення сукупної
вартості кредиту і реальної процентної
ставки (Додаток 1) (а.с. 31-34).

Судом встановлено, що 24 грудня 2008 року
між ЗАТ «Дочірній Банк СБЕРБАНК Росії»
та ОСОБА_3 укладена додаткова угода № 1
до кредитного договору №04-В/08/11/ІІ від
04.02.2008 року відповідно до якої був
змінений графік повернення кредиту та
викладено додаток № 1 до Договору у
новій редакції.

Також з матеріалів справи вбачається,
що 27.04.2012 року Шевченковським районним
судом м. Києва виданий виконавчий лист
яким з позивачів на користь ПАТ
«Дочірній Банк СБЕРБАНК Росії»
стягнуто заборгованість у розмірі
481510,26 грн. (а.с.40).

Як вбачається з пункту 3.4 Рішення
Конституційного Суду України від 10.11.2011
року № 15-рп/2011 у справі за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення
положень пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст.
18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист
прав споживачів" у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України (справа про захист
прав споживачів кредитних послуг)") за
приписами ч. 1 , 3 ст. 1054 Цивільного
Кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, установлених
договором, а позичальник - повернути
кредит та сплатити відсотки.
Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Закон України «Про захист прав
споживачів» регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками і продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів. Захист
інтересів споживачів фінансових
послуг є метою державного регулювання
ринків фінансових послуг також
відповідно до п. 2 ст. 19 ЗУ "Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг" від 12 липня 2001 року
N 2664-III.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23
статті 1 Закону України «Про захист
прав споживачів» споживачем
вважається фізична особа, яка
придбаває, замовляє, використовує або
має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника. Споживчий кредит - це кошти,
що надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

За ч. 1 ст. 11 названого Закону між
кредитодавцем та споживачем
укладається договір про надання
споживчого кредиту, відповідно до
якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст. 11 Закону та абзацом 16 ч. 1
ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг" врегульовуються
питання щодо відомостей, які
кредитодавець має повідомити
споживачеві до укладення договору
споживчого кредиту, а статтею 56 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність" - щодо відомостей, які банк
має надавати споживачеві як власному
клієнту на його вимогу.

У частинах 1 та 3 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» встановлено правила
збору та використання інформації щодо
споживача як на стадії укладення
договору споживчого кредиту, так і в
процесі його виконання.

Положення частин четвертої -
одинадцятої ст. 11 вказаного Закону
передбачають такі права споживача, які
за своїм змістом можливо реалізувати
лише під час виконання договору
споживчого кредиту. Зокрема, це право
споживача протягом певного терміну
відкликати згоду на укладення договору
про надання споживчого кредиту без
пояснення причин; не бути примушеним
під час виконання кредитного договору
сплачувати платежі, встановлені на
незаконних засадах; достроково
повернути споживчий кредит; не бути
примушеним достроково повернути суму
споживчого кредиту у разі незначних
порушень договору; бути захищеним від
суспільного поширення інформації про
несплату боргу тощо.

Права споживачів на стадії виконання
кредитного договору передбачаються
також положеннями статті 1056-1
Цивільного Кодексу, частини четвертої
ст. 55 Закону України "Про банки і
банківську діяльність", ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
згідно з якими банкам заборонено в
односторонньому порядку змінювати
умови укладених з клієнтами договорів,
зокрема збільшувати розмір процентної
ставки за кредитними договорами, за
винятком випадків, встановлених
законом.

З матеріалів справи вбачається, що
спірний кредитний договір
№ 04-В/08/11/ІІ від 4.02.2008 року, Графік
повернення кредиту та визначення
сукупної вартості кредиту і реальної
процентної ставки (в якому чітко
визначено платежі, які підлягали до
сплати позичальником), а також
додаткова угода № 1 були підписані
ОСОБА_3

Доводи позивача щодо порушення її прав
стосовно позбавлення її вибору виду та
способу кредитування судова колегія
вважає необґрунтованими, оскільки під
час підписання вказаних угод ОСОБА_3
банком була надана інформація та
позичальник була ознайомлена з умовами
кредитування та сукупною вартістю
кредиту. Доказів звернення до банку
щодо надання додаткової інформації під
час укладення спірного договору
позивачем не надано.

Таким чином колегія суддів вважає
вірними висновки суду першої інстанції
щодо недоведеності позивачем
порушення її прав та вимог ст. 215 ЦК
України з боку Банку під час укладання
кредитного договору №04-В/08/11/ІІ
та додаткової угода №1 від 24.12.2008 року.

За таких обставин слід визнати, що суд
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, а тому, відповідно до вимог ч.1
ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ст.ст.313, 314
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 19 вересня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.В.Моцний

Судді:
В.П.Клочко

О.В.Козуб

Апеляційний суд міста Севастополя

Справа № 22ц- 797/412/14 р.
Головуючий в першій

Категорія 27
інстанції Лугвіщик А.М.

Доповідач в апеляційній

інстанції Моцний М.В.

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частина)

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Севастополя в
складі:

головуючого судді -
Моцного М.В.,

суддів - Клочка В.П.,
Козуб О.В.,

за участю секретаря - Мазнєва
Ю.М.,

позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача -
Льошиної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Севастополі
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Гагарінського районного суду м.
Севастополя від 19 вересня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 до Публічного акціонерного
товариства «Дочірній Банк СБЕРБАНК
Росії» про визнання недійсним
кредитного договору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308,
ст.ст.313, 314 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Гагарінського районного суду
м. Севастополя від 19 вересня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
М.В.Моцний

Судді:
В.П.Клочко

О.В.Козуб