Справа № 496/4708/13-ц
Провадження 2/496/138/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2014 Біляївський
районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Дранікова С.М.

при секретарі - Загарнюк Н.С.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Біляївка цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до
Малиновського районного суду міста
Одеси з позовом до ОСОБА_2 про
зобов'язання вчинити певні дії,
відповідно до якого, до початку
розгляду справи по суті, відповідачем,
згідно вимог ч.2 ст.126 ЦПК України, було
заявлено клопотання про роз'єднання
позову, поєднаних в одному провадженні
вимог у самостійні провадження
вважаючи, що їх спільний розгляд
ускладнює вирішення справи. Ухвалою
від 10 вересня 2013 року Малиновський
районний суд міста Одеси задовольнив
клопотання відповідача шляхом
роз'єднання позовних вимог в
самостійні провадження. При цьому
цивільну справу за позовними вимогами
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов'язання
вчинити певні дії за дійсною цивільною
справою: реєстраційний номер 521/10324/2013ц,
номер провадження 2/521/5249/2013, - залишено в
Малиновському районному суді м.Одеси, а
цивільну справу за позовними вимогами
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання
вчинити певні дії направлено до
Біляївського районного суду Одеської
області, в якому присвоєно самостійний
реєстраційний номер 496/4708/13-ц, номер
провадження 2/496/1922/13.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим,
що 20 листопада 2012 року між ним та
адвокатом ОСОБА_2 (свідоцтво № НОМЕР_1)
було укладено строковий контракт, який
цього ж дня було зареєстровано в КДКА в
Одеській області, на підставі якого
позивач набув статусу помічника
адвоката. 30 травня 2013 року позивач
подав заяву до відповідача з проханням
звільнити його за власним бажанням у
зв'язку із тим, що йому було
запропоновано роботу у іншій
місцевості на більш вигідних умовах,
ніж він працював. В позовній заяві
зазначається, що відповідачем, як
роботодавцем, на користь позивача не
виплачено заробітну плату у сумі 7269,17
гривень, середній заробіток за весь час
затримки на день фактичного
розрахунку, грошову компенсацію за
невикористану відпустку у сумі 1147
гривень, вихідну допомогу у розмірі
тримісячного середнього заробітку, а
саме - 3441 гривень, а також моральне
відшкодування у сумі 4000 гривень. Крім
того, позивач вважає, що його права було
порушено у зв'язку з некоректністю
запису в трудовій книжці: при
звільненні роботодавцем у трудовій
книжці було зроблено запис посилаючись
на статтю 38 КЗпП України, а не на статтю
39 КЗпП України, як то вважається
позивачем. За викладених обставин
позивач просить зобов'язати
відповідача внести до трудової книжки
запис про звільнення за власним
бажанням у зв'язку з порушенням
власником або уповноваженим ним
органом законодавства про працю
відповідно до вимог ст. 39 КЗпП України,
стягнути з відповідача: заробітну
плату у сумі 7269,17 гривень, середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку, грошову
компенсацію за невикористану
відпустку у сумі 1147 гривень, вихідну
допомогу у розмірі тримісячного
середнього заробітку, а саме - 3441
гривень, а також моральне
відшкодування у сумі 4000 гривень.

В судове засідання позивач не
з*явився, надав заяву, в якої просив
справу розглянути в його відсутність,
на задоволенні позову наполягає.

Відповідач в судовому засіданні
позов не визнав, просив в його
задоволенні відмовити.

Вислухавши пояснення відповідача,
вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Статтею
58 ЦПК України визначено, що належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено,
що 20 листопада 2012 року між позивачем та
відповідачем був укладений контракт,
який цього ж дня було зареєстровано в
кваліфікаційно-дисциплінарній комісії
адвокатури Одеської області. На
підставі укладеного контракту позивач
набув статусу помічника адвоката.
Згідно п. 2.1. контракту відповідач
прийняв на себе зобов'язання надати
позивачеві умови роботи, літературу, та
інші пристрої, які необхідні для
виконання обов'язків останнього;
ознайомити позивача зі специфікою
адвокатської роботи та законодавством
стосовно адвокатської діяльності;
ознайомити позивача з методиками
ведення кримінальних, цивільних,
господарських та адміністративних
справ в судах, всіх рівнів; навчити
методиці систематизації та
кодифікації законодавства;
здійснювати контроль за діяльністю
помічника. Відповідно до умов п. 2.2
Контракту позивач, як помічник
адвоката, зобов'язаний виконувати
доручення адвоката. За цим пунктом
контракту позивач прийняв на себе
зобов'язання ретельно і добросовісно
виконувати доручення відповідача у
встановлені його розпорядженнями
строки, інформувати його про доручення,
які стосуються безпосереднє предмету
адвокатської діяльності,
додержуватися вимог конфіденційності
та звичаїв адвокатської етики.
Посилання на невиконання будь яких
умов контракту з боку відповідача, з
наведених умов, у поданих позивачем
матеріалах відсутнє. У контракті також
відсутні умови оплати праці позивача.
Але пунктом 3.3. контракту передбачене
право сторін узгодити додаткові умови
шляхом укладання додаткової угоди. 29
травня 2013 року позивач подав заяву
відповідачу з проханням звільнити його
за власним бажанням у зв'язку із
запропонованою йому роботи у іншій
місцевості. Судом не встановлено будь
яких доказів, що підтверджують
наявність такої пропозиції з іншого
місця роботи, що не відповідає
положенням ч. 1 ст. 38 КЗпП України та
порушує умови п. 3.2 Контракту з
помічником адвоката, згідно до якої
сторона має право достроково розірвати
контракт письмово попередивши про це
іншу сторону за два тижні.

Як зазначив Пленум Верховного
Суду України у пункті 4 постанови № 13
від 24 грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» при розгляді справ про
оплату праці осіб, які працюють за
трудовим договором, судам слід
відмежовувати сферу державного
регулювання оплати праці від сфери її
договірного регулювання. Додатково п/п
4 цього пункту 4 Пленум Верховного Суду
України визначає, що згідно зі ст. 21
КЗпП України, ст. 20 Закону, оплата праці
за контрактом визначається за угодою
сторін на підставі чинного
законодавства, колективного договору і
пов'язана з виконанням умов контракту.

Відповідач надав суду пояснення
з яких вбачається, що позивач своїм
підписом погодився з умовами контракту
й був ознайомлений з вимогами
законодавства, якими передбачено, що
заробітна плата залежить від обсягу
виконаної роботи позивачем, який під
час знаходження на посаді помічника не
виконав жодного самостійного
доручення, а здійснював лише навчання з
підготовки до екзаменів на отримання
свідоцтва на право зайняття
адвокатською діяльністю, про що
свідчить відсутність будь яких
документів, актів виконаної роботи, що
повинно відповідати вимогам Закону
України «Про оплату праці». Пунктом
шостим постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснюється, що судам належить мати
на увазі, що відповідно до загальних
положень статей 1 і 2 Закону розмір
заробітної плати за працю на підставі
трудового договору залежить від
професійно-ділових якостей працівника,
складності й умов виконуваної ним
роботи, результатів останньої та
господарської діяльності підприємства
і що за своєю структурою заробітна
плата складається: з основної -
винагороди за виконану роботу
відповідно до встановлених норм праці
(норм часу, виробітку, обслуговування,
посадових обов'язків); із додаткової -
винагороди за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість і за особливі умови
праці (доплати, надбавки, гарантійні й
компенсаційні виплати, передбачені
чинним законодавством, премії,
пов'язані з виконанням виробничих
завдань і функцій); а також із
заохочувальних та компенсаційних
виплат - винагороди за підсумками
роботи за рік, премії за спеціальними
системами і положеннями,
компенсаційних та інших грошових і
матеріальних виплат, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад установлені цими актами норми.

Позивачем суду не представлено
доказів виконаної роботи, яка має
свідчити про обґрунтованість позовних
вимог стосовно оплати праці та
стягнення з відповідача за невиплачену
заробітну плату, грошову компенсацію
за невикористану відпустку, вихідну
допомогу та моральне відшкодування.

Таким чином, суд приходить до
висновку про те, що факт порушення
відповідачем прав, свобод чи інтересів
позивача не знайшов свого
підтвердження. Жодних правових підстав
для задоволення позову судом не
встановлено. Суду також не надано
доказів того, що неправомірні дії
відповідача призвели до моральних
страждань позивача, який втратив
нормальні життєві зв'язки та вимагають
від нього додаткових зусиль для
організації свого життя, що
знаходяться в безпосередньому
причинно-слідчому зв'язку зі вказаними
діями відповідача і підлягають
відшкодуванню за рахунок винної особи.

Частина 1 статті 237-1 КЗпП України
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівникові
проводиться у випадку, якщо порушення
його законних прав привело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і прагнуть від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Ст. 1167 ЦПК України містить
підстави відповідальності за завдану
моральну шкоду: моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Відповідно до ст. 23
ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

В позовній заяві не представлено
та під час судового розгляду позивачем
не було надано належних доказів
наявності моральної шкоди та
підтвердження факту заподіяння
позивачу відповідачем моральних
страждань.

Для відшкодування моральної
шкоди, за правилами ст. 1166 та 1167 ЦК
України, необхідно довести такі факти:
неправомірність поведінки особи,
наявність шкоди, наявність причинного
зв'язку між протиправною поведінкою та
шкодою, що є обов'язковою умовою
відповідальності та виражається в
тому, що шкода має виступати
об'єктивним наслідком поведінки особи,
що завдала шкоди та наявність її вини.
Лише наявність всіх вищезазначених
умов є підставою для прийняття судом
рішення про відшкодування завданої
шкоди.

Суд приймає до уваги ті
обставини, що відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її
заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору
(п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди»).

Відповідач заперечує проти
будь-яких порушень та невиконанні ним
зобов'язань відносно позивача щодо
незаконних дій відносно нього,
предмета спору, а позивач цього не
довів, твердження позивача про
наявність приведених у позові порушень
з боку відповідача або будь-яких інших
неправомірних дій стосовно нього є
припущенням. Не може суд прийняти до
уваги доводи позивача на підтвердження
свого позову, оскільки вони
спростовуються вищевикладеним і
об'єктивно нічим не підтверджуються,
всі правовідносини сторін, зокрема
трудові, свідчать про відповідність
трудовому законодавству дій
відповідача стосовно питань
оформлення трудових відносин з
позивачем. Запис в трудовій книжці
позивача проведено відповідно до вимог
трудового законодавства. Суд вважає
безпідставними вимоги про
неправильність запису в трудовій
книжці, зобов'язання вчинити певні дії
і стягнення моральної шкоди, оскільки
вони не знайшли свого підтвердження в
судовому засіданні. Порушень
законодавства з боку відповідача,
стосовно порядку та підстав
звільнення, правильності оформлення і
ведення трудової книжки,
неправомірності дій чи бездіяльності
не встановлено.

Таким чином обставини позовних
вимог не знайшли свого об'єктивного
підтвердження в ході судового розгляду
справи, вимоги не обґрунтовані і в їх
задоволенні необхідно відмовити в
повному обсязі. За таких обставин суд
вважає можливим відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні позову до ОСОБА_2 про
зобов'язання вчинити певні дії.

Керуючись ст. ст. З, 8, 19, 55, 124
Конституції України, ст. ст. 21, 23, 38, 237-1
КЗпП України, ст. ст. 15, 16. 23, 1167 ЦК
України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
«Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці», суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про зобов'язання вчинити певні
дії щодо внесення до трудової книжки
запис про звільнення за ст. 39 КЗпП
України, стягнення вихідної допомоги у
розмірі тримісячного середнього
заробітку, стягнення за невиплачену
заробітну плату, стягнення грошової
компенсації за невикористану
відпустку, стягнення середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку та моральне
відшкодування - відмовити в повному
обсязі.

Рішення може бути оскаржено
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення бо отримання його
копії.

Суддя:
С.М. Драніков