Справа №487/7341/13-ц 03.02.2014 03.02.2014 03.02.2014
Провадження № 22ц/784/414/14
Головуючий у першій інстанції Щербина
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

03 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Руднік Є.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 02 грудня 2013 року,
ухваленого в цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету
Миколаївської міської ради про
визнання незаконним і скасування
рішення про визнання права власності
на будинок, та скасування свідоцтва про
право власності на нерухоме майно, -

у с т а н
о в и л а :

15 серпня 2013 року ОСОБА_3 пред'явив до
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

За посвідченим на біржі договором
купівлі-продажу від 04 грудня 2001 року
він став власником будинку АДРЕСА_1.

У подальшому він, за власний кошт,
самочинно перебудував придбаний
будинок, який в технічному паспорті
значиться під літ. «А», і збудував поряд
ще один будинок під літ. «Б», шию
погрібну літ. «Ждп», теплицю літ. «Ю»,
сарай літ. «И» та душ літ. «Є».

Бажаючи надати самозабудові
юридичного оформлення, в лютому 2007 року
він пред'явив позов до адміністрації
Заводського району про визнання за ним
права власності на названі об'єкти
самочинного будівництва, який рішенням
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 березня 2007 року було
повністю задоволено.

Не дивлячись на це, за заявою банку, в
якому він за кредитним договором
отримав грошові кошти, виконавчим
комітетом Миколаївської міської ради
було прийнято рішення про передачу
йому у власність названого будинку, у
зв'язку з чим видано відповідне
свідоцтво.

Посилаючись на те, що при прийнятті
названого рішення та видачі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
відповідач діяв усупереч закону і без
його, власника, згоди на таке - просив
позов задовольнити.

Відповідач просив у позові відмовити,
оскільки дії виконкому вчинені у
відповідності з чинним законодавством.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 грудня 2013 року у позові
відмовлено за його недоведеністю.

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати й
ухвалити нове рішення - про задоволення
його позовних вимог.

Скаргу обгрунтовував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
довів факту порушення відповідачем
його прав на об'єкт особистої приватної
власності, а тому заявлені ним вимоги, у
зазначений ним спосіб, не можуть бути
задоволені.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх вірними, обґрунтованими й
законними.

Відповідно до статей 1,3-4,10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що оскаржене
рішення районного суду у повній мірі
відповідає виписаному вище.

С системного логічного аналізу
виписаних норм можна зробити висновок
про те, що судовий захист в порядку
цивільного судочинства прав, свобод чи
інтересів фізичної особи можливий лише
у разі їх порушення, невизнання або
оспорювання будь-якими особами.

При цьому тягар доказування наявності
таких порушень, невизнання або
оспорювання прав та інтересів лежить
на особі, яка про це заявляє.

У разі недоведеності названих
обставин, фактично відсутності спору,
позов не може бути задоволений.

Як вбачається з матеріалів справи,
право власності на перебудований та
добудований буд. АДРЕСА_1 за позивачем
визнано за його ініціативи ще рішенням
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 березня 2007 року, про що
той достовірно знав, а лише потім,
продубльовано оскаржуваними рішенням
виконкому Миколаївської міської ради,
та виданим на його підставі
відповідним свідоцтвом.

У зв'язку з цим, колегія не вбачає
будь-яких порушень права власності
позивача на будинок збоку відповідача,
який прийняв та видав названі
правозастосовчий та правоустановчий
акти.

Іншого належними та допустимими
засобами доказування той не довів, а
тому у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мали місце, носили формальний
характер і не вплинули на вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 02 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: