Номер провадження № 22-ц/785/2237/14
Головуючий у першій інстанції Матяш
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Парапана В.Ф.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 26 листопада 2013 року за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування
витрат, пов'язаних з розірванням
договору довічного утримання,

в с т а
н о в и л а:

11 лютого 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, який уточнила
27 березня 2013 року, обґрунтовуючи вимоги
тим, що 18 травня 2005 року вона уклала з
ОСОБА_7 договір довічного утримання, за
яким ОСОБА_7 передала їй у власність
квартиру АДРЕСА_1. ОСОБА_7
забезпечувалась харчуванням, одягом та
іншою допомогою, сплачувались всі
комунальні платежі, проводився
поточний ремонт, були придбані та
встановлені вхідна двір, конвектор для
обігріву приміщення, лічильник
водопостачання, унітаз, погашались її
борги. У 2010 році ОСОБА_7 звернулась до
суду з позовом про розірвання договору
довічного утримання. Рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13 жовтня 2010 року, залишеного без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 28 березня 2011 року,
договір довічного утримання був
розірваний й ОСОБА_7 було повернуто у
власність вказану квартиру.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. При житті
вона залишила заповіт на все майно на
відповідача ОСОБА_5, який прийняв
спадщину й користується спірною
квартирою. При житті ОСОБА_7 погодилася
повернути їй усі додаткові витрати на
утримання квартири за період з 2005 по 2010
роки, які становлять 21 655 грн. Вона
вважає, що відповідач ОСОБА_5 як
спадкоємець померлої є її
правонаступником й успадкував її
зобов'язання. Як добросовісний набувач
квартири до грудня 2010 року вона за
власні кошти поліпшила якість квартири
й має право на відшкодування
відповідачем здійснених витрат у сумі,
на яку збільшилась вартість майна.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.
ст. 756, 390, 1218 ЦК України, позивачка
ОСОБА_3 просила суд позов задовольнити
(а.с. 2-4, 15-16).

Відповідач ОСОБА_5 проти позову
заперечував й в своїх поясненнях
зазначав, що витрати на утримання та
догляд відчужувача, зроблені набувачем
за договором про довічне утримання, у
разі його розірвання у зв'язку з
невиконання зобов'язань за договором,
не підлягають поверненню. Не
підлягають відшкодуванню витрати і з
підстав ст. 390 ЦК України, так як
позивачка не є добросовісним набувачем
квартири (а.с. 27).

Рішенням суду першої інстанції у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, мотивуючи тим, що
суд першої інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права.

В запереченні на апеляційну скаргу
відповідач ОСОБА_5 просить скаргу
відхилити у зв'язку з безпідставністю
її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги позивачки ОСОБА_3,
пояснення на апеляцію представника
позивачки ОСОБА_3, - ОСОБА_4, та
відповідача ОСОБА_5, перевіривши
матеріали справи, законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга позивачки
задоволенню не підлягає, оскільки
рішення постановлено з дотримання норм
матеріального та процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

У цьому разі витрати, зроблені
набувачем на утримання та (або) догляд
відчужувача, не підлягають поверненню.

Судом першої інстанції встановлено, що
18 травня 2005 року позивачка ОСОБА_3
уклала з ОСОБА_7 договір довічного
утримання, за яким ОСОБА_7 передала їй у
власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17).

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 13 жовтня 2010 року, залишеного без
змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 28 березня 2011 року,
договір довічного утримання був
розірваний й ОСОБА_7 було повернуто у
власність вказану квартиру (а.с. 18-19,
46-47).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла. При житті
вона залишила заповіт на все майно на
відповідача ОСОБА_5, який прийняв
спадщину й 10 грудня 2010 року отримав
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_7 (а.с. 38-39).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюються на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності. Результати оцінки доказів
суд відображає в рішенні, в якому
наводить мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності
та диспозитивності цивільного процесу
позивачка ОСОБА_3 була зобов'язана
довести в судовому засіданні ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, а саме те, що на
утримання спірної квартири вона
витратила 21655 грн.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі
пояснень сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
ОСОБА_3 надала лише три накладні від 03
травня 2007 року, 24 лютого 2008 року, від 15
листопада 2008 року (а.с. 5), лист про
надання послуг ВАТ "Інтертелеком" (а.с. 6)
та особові рахунки на ім'я ОСОБА_7 (а.с.
7,8).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно та всебічно з'ясував
обставини, які мають значення для
справи, дав належну оцінку наданим
сторонами у справі доказам у
відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що позивачка
ОСОБА_3 не довела належними й
переконливими доказами те, що витрати
на утримання спірної квартири за 2005-2010
роки становлять 21655 грн. й те, що вказані
витрати повинна була відшкодовувати
колишня відчужувач спірної квартири
ОСОБА_7 у зв'язку з розірванням договору
довічного утримання, а після її смерті
відповідач ОСОБА_5 як спадкоємець.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що відповідач ОСОБА_5 не порушував
права позивачки і у відповідності до
ст. ст. 15, 16 ЦК України її вимоги не
підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи позивачки ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд не
застосував до спірних правовідносин
ст. ст. 390, 1218, 1281 ЦК України, не
приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 390 ЦК України,
добросовісний набувач (володілець) має
право залишити собі здійснені ним
поліпшення майна, якщо вони можуть бути
відокремлені від майна без завдання
йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть
бути відокремлені від майна,
добросовісний набувач (володілець) має
право на відшкодування здійснених
витрат у сумі, на яку збільшилася його
вартість.

Статтею 330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Однак позивачка ОСОБА_3 не є
добросовісним набувачем у розумінні
ст. ст. 330, 388 ЦК України й ч. 4 ст. 390 ЦК
України не може бути застосована до
спірних правовідносин.

Статтями 1218, 1281 ЦК України визначено, що
до складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Спадкоємці зобов'язані повідомити
кредитора спадкодавця про відкриття
спадщини, якщо їм відомо про його борги.
Кредиторові спадкодавця належить
протягом шести місяців від дня, коли
він дізнався або міг дізнатися про
відкриття спадщини, пред'явити свої
вимоги до спадкоємців, які прийняли
спадщину, незалежно від настання
строку вимоги.

В судовому засіданні не доведено
належним чином те, що витрати в розмірі
21655 грн. є боргами спадкодавця ОСОБА_7,
які за вказаними нормами спадкового
права, підлягають стягненню з
відповідача.

Таким чином, наведені в апеляційній
скарзі доводи не спростовують
висновків суду і не містять підстав для
висновків про порушення або
неправильне застосування судом норм
права, які привели до неправильного
вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування
рішення суду першої інстанції й
ухвалення нового рішення про
задоволення позову в повному обсязі
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 26 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

В.Ф. Парапан

М.М. Драгомерецький