АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Грицак Р.М. Провадження №
22-ц/789/45/14 Доповідач - Щавурська
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючої - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевської Н. Є.,
Ходоровського М. В.,

при секретарі - Матусів Ю.Б.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з уточненим в
подальшому позовом до ОСОБА_1 про
захист права власності на 3/5 частини
будинку, що на АДРЕСА_1 шляхом
встановлення заборони відповідачу без
її письмової згоди відключати чи
пошкоджувати газопостачання,
водопостачання та електропостачання,
пошкоджувати перегородку між
приміщеннями та про усунення перешкод
шляхом зобов'язання відповідача
підключити (відновити) водопостачання
до її частини будинку; про захист права
власності на плодові дерева шляхом
встановлення відповідачу заборони у
будь-який спосіб їх пошкоджувати чи
знищувати, а також про усунення
перешкод в користуванні спільною
земельною ділянкою шляхом
встановлення заборони відповідачу у
будь-який спосіб перешкоджати їй
проходити чи проїзджати по спільній
земельній ділянці чи іншим способом її
використовувати. В обгрунтування
позовних вимог посилалася на те, що
вона та відповідач ОСОБА_1 є
співвласниками житлового будинку з
надвірними побутовими приміщеннями, що
знаходяться за адресою АДРЕСА_1 До
будинку підведені комунікації водо-,
електро-, газопостачання , а також
телефонна лінія. 25 березня 2001 року
рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області встановлено порядок
користування земельною ділянкою за
адресою АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Відповідач
незаконно відключив її частину будинку
від водопостачання, перекривши вентиль
подачі води у колодязі, що знаходиться
на його частині земельної ділянки, а
також погрожує відключити її житло від
газо- та електропостачання та знести
перегородку між приміщеннями, що є у їх
спільній власності, знищити плодові
дерева. Крім цього, відповідач чинить
їй перешкоди у користуванні спільною
земельною ділянкою, фізично не даючи
можливості проходити до дверей її
будинку, встановив замок на вхідну
браму до подвір'я, хоча зазначена
частина земельної ділянки залишена
судом у їх спільному користуванні. З
врахуванням вимог ст.ст.369, 382, 386, 396 ЦК
України, ст.ст.95, 152 ЗК України просила
про захист порушеного права власності
у судовому порядку.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити
перешкод ОСОБА_3 у користуванні
водопостачанням та відновити
водопостачання до будинку АДРЕСА_1

Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити
перешкод ОСОБА_3 у користуванні
спільною земельною ділянкою, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_1 просить рішення суду в частині
задоволених позовних вимог скасувати
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким відмовити у позові, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість
рішення суду, порушення норм
процесуального права.

Звертає увагу на те, що висновки
суду про задоволення позовних вимог не
відповідають матеріалам справи,
всупереч нормам процесуального права
грунтуються на припущеннях, його
(відповідача) доводи про недоведеність
позовних вимог ОСОБА_3 судом не
спростовані.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, ознайомившись з
матеріалами справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до часткового
задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні
вимоги про усунення перешкод в
користуванні власністю, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем чиняться перешкоди
позивачу у користуванні
водопостачанням та земельною ділянкою,
яку згідно рішення суду залишено у
спільному користуванні.

Колегія суддів частково
погоджується з висновками суду першої
інстанції.

Так, судом установлено, що ОСОБА_3
і ОСОБА_1 є співвласниками житлового
будинку, що на АДРЕСА_1 частка кожного з
них у даному будинку складає
відповідно 3/5 і 2/5 (а.с.14-15).

Рішенням Тернопільського
міського суду від 28.03.2001 року між тими ж
сторонами, що у даній справі,
встановлено порядок користування
земельною ділянкою що за адресою
АДРЕСА_1 згідно якого, в тому числі 97,71
кв.м земельної ділянки залишено у
спільному користуванні (а.с.11).

Забезпечення житлових приміщень,
що на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, де проживають
відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
водопостачанням та водовідведенням
здійснює КП "Тернопільводоканал"
згідно укладених договорів (а.с.20, 55).

Заборгованості з водопостачання
та водовідведення у позивача перед КП
"Тернопільводоканал" немає (а.с.57).

При обстеженні з приводу звернення
ОСОБА_3 представником КП
"Тернопільводоканал" водопровідних
мереж 11.01.2012 року, 15.01.2013 року, 29.01.2013 року
встановлено, що в помешканні ОСОБА_3 за
адресою АДРЕСА_1 відсутнє
водопостачання в зв'язку з його
несанкціонованим відключенням гр.
ОСОБА_1 у колодязі (а.с.38, 47, 48).

Крім цього, на звернення ОСОБА_3 від
19.03.2013 року повідомлено останню, що КП
"Тернопільводоканал" роботи по
відключенню її житла від
водопостачання не проводило,
водопостачання перекрито у
водопровідному колодязі, що
знаходиться на приватній території
гр.ОСОБА_1, тому підприємство не вправі
проводити там самовільно жодні дії
(а.с.46).

Як пояснив ОСОБА_1 в ході апеляційного
розгляду справи, ним дійсно перекрито
водопостачання у водопровідному
колодязі водопроводу, що проходить як
через його, так і через земельну
ділянку позивача, оскільки попередньо
мав місце факт перекриття йому
водопостачання позивачем ОСОБА_3, у
зв'язку з чим для уникнення конфліктів
з останньою він змушений був
виготовити технічні умови та провести
окремо від існуючого водопровід для
забезпечення водопостачання його
території будинку. Таку ж технічну
можливість забезпечити
водопостачанням свою частину будинку з
іншого боку вулиці має й позивач
ОСОБА_3, а тому він не бажає, щоб вона
користувалась водопроводом, колодязь
до якого знаходиться на його земельній
ділянці.

У відповідності до ст.369 ЦК України,
співвласники майна,що є у спільній
сумісній власності володіють і
користуються ним (майном) спільно, якщо
інше не встановлено домовленістю між
ними, та розпоряджаються спільним
майном за згодою всіх співвласників.

В силу вимог ст.391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

З врахуванням наведеного та матеріалів
справи, які свідчать про те, що
водопостачання до будинку ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 здійснювалось через єдину
водопровідну мережу, що знаходилась у
спільному користуванні, на підставі
укладеного між кожною із сторін з КП
"Тернопільводоканал" договору, умови
якого, зокрема, позивачем виконувались,
суд першої інстанції, на думку колегії
суддів, прийшов до вірного висновку про
наявність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в
частині усунення відповідачем ОСОБА_1,
який самовільно перекрив іншому
споживачу (ОСОБА_3) кран постачання води
у колодязі, позбавивши її частину
будинку забезпечення водою, перешкод у
користуванні спільним водопроводом
шляхом зобов'язання його відновити
водопостачання до будинку АДРЕСА_1

Доводи апелянта в частині
перекриття йому водопостачання
позивачем ОСОБА_3 та наявності у неї
технічної можливості забезпечити
водопостачанням свою частину будинку
шляхом прокладання водопроводу, який
проходив би лише через її земельну
ділянку з іншого боку вулиці, на думку
колегії суддів, не є правовою підставою
для самовільного позбавлення
відповідачем забезпечення водою
частини будинку позивача з
водопроводу, який тривалий час
знаходився у їх спільному
користуванні. У випадку небажання
ОСОБА_1, щоб ОСОБА_3 користувалась
водопроводом, колодязь до якого
знаходиться на його земельній ділянці,
він не позбавлений звернутися за
захистом порушеного права до суду, якщо
вважає, що діями ОСОБА_3, яка з часу
будівництва ним окремого водопроводу
до його частини будинку, користується
колодязем чи водопроводом, який
знаходиться на його земельній ділянці,
незважаючи на наявність у неї
технічної можливості прокладення
водопроводу через її земельну ділянку,
і цим йому чиняться будь-які перешкоди
у користуванні земельною ділянкою.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги в частині відсутності перешкод
у ОСОБА_3 користуватися спільним
водопроводом, висновків суду не
спростовують; рішення в цій частині
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Разом з тим, з висновками суду в
частині наявності у позивача перешкод
в користуванні спільною земельною
ділянкою, які чиняться з боку
відповідача, колегія суддів не
погоджується, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3 в
частині усунення перешкод в
користуванні спільною земельною
ділянкою, суд виходив з доведеності
позивачем фактів фізичного
перешкоджання відповідачем у
проходженні їй через спільну земельну
ділянку, а також - те, що відповідачем
встановлено замок на вхідну браму і не
надано ключа позивачу.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Однак, висновки суду першої
інстанції в частині доведеності вимог
позивача, що відповідачем їй чиняться
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою, на думку колегії суддів, не
відповідають ні матеріалам справи, ні
вимогам закону, грунтуються на
припущеннях.
Зокрема, як пояснив відповідач ОСОБА_1,
і що підтвердила особисто позивач
ОСОБА_3 в ході судового розгляду справи
місцевим судом, остання отримала ключ
від замка, встановленого відповідачем
на хвіртці.

Незважаючи на вказані пояснення
сторін, даний факт не знайшов свого
відображення у рішенні суду, а
натомість помилково констатовано, що
відповідачем чиняться перешкоди в
користуванні спільною земельною
ділянкою внаслідок встановлення замка
на хвіртці та обмеження проходу через
спільну земельну ділянку.

На думку колегії суддів, сам по
собі факт встановлення замка, за умови,
що ключ від нього позивач отримала, не
може свідчити про наявність перешкод у
неї в проходженні через спільну
земельну ділянку.

Крім цього, згідно вимог ст.58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Доводи позивача в частині
фізичного перешкоджання їй
відповідачем у проходженні через
спільну земельну ділянку жодними
належними доказами, наявними в
матеріалалах справи, не підтверджені.

Ні листи з міліції (а.с.74, 75), ні
постанови про відмову в порушенні
кримінальних справ (а.с.71, 76-77, 83, 85-88), ні
постанова суду про закриття
кримінальної справи (а.с.71), на які, як на
доказ створення їй перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
посилається сторона позивача, жодних
даних про наявність таких перешкод не
містять. Зі змісту вищевказаних
документів вбачається лише, що між
сторонами у справі тривалий час
існують неприязні відносини, виникають
конфлікти з приводу оплати комунальних
послуг, користування будинком (а не
земельною ділянкою, як стверджує
представник позивача), що в свою чергу
не стосується предмета доказування у
даній справі, а тому в силу вимог ст.58
ЦПК України ці документи не можуть
вважатися належними доказами.

Що стосується тверджень позивача
та її представника, що перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
полягають в тому, що відповідач
словесно чинить такі перешкоди
(кричить на позивача, яка проходить
через дану земельну ділянку), то на
думку колегії суддів, такі дії не
можуть вважатися "перешкодами" у
розумінні останніх.

Враховуючи наведене, на думку
колегії суддів, суд першої інстанції,
прийшов до помилкового висновку про
доведеність позовних вимог ОСОБА_3 та
наявність правових підстав для
задоволення позову в частині усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою.

У відповідності до п.п.2, 3, 4 ч.1 ст.309
Цивільного процесуального кодексу
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції є
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

За вказаних підстав, рішення
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 04 листопада
2013 року в частині усунення ОСОБА_1
перешкод в користуванні ОСОБА_3
земельною, підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2,
3. 4; 313, 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1, 325
ч.1 Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 04 листопада 2013 року в
частині зобов'язання ОСОБА_1 не чинити
перешкод ОСОБА_3 у користуванні
земельною ділянкою - скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення,
яким в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
усунення перешкод в користуванні
спільною земельною ділянкою, що на
АДРЕСА_2 - відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Н.Б. Щавурська