Справа № 1329/3291/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1363/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника
позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,
представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 19 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з участю третіх
осіб Шклівська селищна рада
Яворівського району Львівської
області, Новояворівська державна
нотаріальна контора, Львівське обласне
комунальне підприємство «Бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки», про визнання права
власності на спадкове майно та його
поділ, а також за зустрічноою позовною
заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_2, з участю
третьої особи Шклівської селищної ради
про визнання права власності на
житловий будинок, виселення,
виключення будинку зі спадкового
майна, стягнення шкоди, -

встановила:

В лютому 2011 року позивач ОСОБА_2
звернулася з позовом в Яворівський
районний суд м. Львова до відповідачів
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, з
урахуванням заяви про уточнення
позовних вимог просила суд визнати за
нею право власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,0900 га,
кадастровий номер :04:002:0386 та 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1 як
частку у спільній сумісній власності
подружжя; право власності на 1/8 частину
земельної ділянки площею 0,0900 га,
кадастровий номер :04:002:0386 та 1/8
частину житлового будинку АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом після
смерті чоловіка ОСОБА_9, визнати
частково недійсним в 2/3 частини
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 15.09.2011 року, видане
Шклівською селищною радою на підставі
рішення виконкому № 186 від 02.08.2011 року;
визнати за нею право власності на 1/6
частину житлового будинку АДРЕСА_2;
визнати за нею право власності на 1/2
частину автомобіля марки «Мерседес
Бенц», реєстраційний номер НОМЕР_1, як
частку у спільному сумісному майні
подружжя та на 1/8 частину автомобіля в
порядку спадкування за законом після
смерті чоловіка ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 1-4, 212-214).

В обґрунтування зазначених позовних
вимог покликається на те, що після
смерті чоловіка ОСОБА_9 спадкоємцями
першої черги є вона та відповідачі по
справі. До спадкового майна
відноситься земельна ділянка площею
0,0900 га та житловий будинок по вул.
Івасюка в смт. Шкло, автомобіль марки
«Мерседес Бенц» та перший поверх
житлового будинку АДРЕСА_2 розпочав
ОСОБА_9, перебуваючи в шлюбі з
відповідачкою ОСОБА_7 і на час
спільного проживання вони збудували
коробку і звели дах. Після їх одруження
ОСОБА_9 домовився з ОСОБА_7, що
незавершений будинок є їхньою
власністю порівну, після її повернення
з закордону вони викуплять її частку.
Після такої домовленості вона з
чоловіком добудували великий гараж на
два автомобілі, сарай та туалет,
встановили огорожу, влаштували
криницю. Також, вони провели до будинку
каналізацію, воду, газ, повністю
виконали ремонт на першому поверсі,
частково на другому поверсі,
встановили двоє дахових вікон, стічні
труби, металеві сходи на другий поверх,
камін, дерев'яний паркет, дерев'яні
двері, облаштували туалет та душову.

В зустрічній позовній заяві відповідач
ОСОБА_7 просила визнати за нею право
власності на житловий будинок АДРЕСА_2,
виселити ОСОБА_2 та її доньок ОСОБА_10 і
ОСОБА_11 з вищевказаного будинку без
надання іншого житлового приміщення,
виключити з спадкового майна після
смерті ОСОБА_9 даний будинок,
зарахувати при розподілі спадкового
майна 50000 гривень за тривале незаконне
користування відповідачкою земельною
ділянкою, житловим будинком та іншим
майном.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані
тим, що згідно із рішенням Шклівської
селищної ради № 50 від 15.02.1993 року їй
надано земельну ділянку для
будівництва житлового будинку, який
вона розпочала у 1996 році разом покійним
чоловіком ОСОБА_9 Так як для завершення
будівництва не вистачало коштів, вона
поїхала на заробітки за кордон, чоловік
став зустрічатися з іншими жінками, що
привело до розпаду їх сім'ї. Рішенням
Яворівського районного суду від 16.03.2004
року їх шлюб розірвано. До розірвання
шлюбу чоловік ОСОБА_9 залишив сім'ю та
став проживати у своїх батьків в с.
Лелехівка, Яворівського району. Після
залишення сім'ї ОСОБА_9
ремонтно-будівельні роботи в будинку
продовжував за її кошти брат ОСОБА_12
Також, до розірвання шлюбу і після
розірвання шлюбу на протязі більше
шести з половиною років між ними не
виникало питання розподілу спільно
нажитого майна, так як чоловік залишив
сім'ю, відмовився від такого розподілу
в користь їх дітей та розпочав будувати
окремий житловий будинок по вул.
Івасюка в смт. Шкло. Однак позивач
ОСОБА_2, не маючи жодного відношення до
її оселі, самовільно, під час її
перебування за кордоном вселилася в її
житловий будинок і не бажає в
добровільному порядку його звільняти,
чинить перешкоди в користуванні її
власністю, безоплатно користується
належним її майном, а тому вона як
власник має право на відшкодування
майнової та моральної шкоди, яку оцінює
в сумі 50000 гривень. Просила зустрічний
позов задовольнити (т. 1 а.с. 74-75).

Вказана справа розглядалася судами
неодноразово.

Оскаржуваним рішенням Яворівського
районного суду Львівської області від
19 грудня 2013 року первісний позов
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину земельної ділянки площею 0,0900
га, кадастровий номер :04:002:0386 та 1/2
частину житлового будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1; а
також на 1/2 частину автомобіля марки
«Мерседес-Бенц», 2004 року випуску, р.н.
НОМЕР_1, як частку у спільній сумісній
власності подружжя.

В задоволенні інших позовних вимог за
первісним позовом відмовлено.

Зустрічний позов задоволено частково.

Виключено з опису спадкового майна
спадкодавця ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, житловий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_2.

В задоволенні інших позовних вимог за
зустрічним позовом відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач за
первісним та відповідач за зустрічним
позовом ОСОБА_2

З оскаржуваним рішенням в частині
відмови у задоволенні первісного
позову не погоджується, вважає його
незаконним та прийнятим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Суд першої інстанції встановив, що
будинок по АДРЕСА_2 був збудований під
час перебування у шлюбі ОСОБА_9 та
ОСОБА_7 і належав їм на праві спільної
сумісної власності. На час смерті
ОСОБА_9 позивачка перебувала з ним у
шлюбі, провели добудову даного будинку,
а також збудували господарські будівлі
та огорожу. На час смерті ОСОБА_9 не було
оформлено право власності на цей
будинок, а відповідач ОСОБА_7 провела
державну реєстрацію права власності на
даний будинок 15.09.2011 року під час
судового розгляду справи та в час, коли
на будинок був накладений арешт.
Вважає, що їй як спадкоємцю першої
черги по закону, належить поряд із
іншими спадкоємцями, частина майна
спадкодавця ОСОБА_9 Крім цього,
відмовивши у задоволенні позову в
частині визнання права власності в
порядку спадкування на майно чоловіка
ОСОБА_9, суд неправомірно позбавив її
права на спадкування, в нотаріальному
порядку вона не може оформити право на
спадщину, оскільки з приводу
спадкування в неї з відповідачами
виник спір і нотаріус не може видати
свідоцтво про право на спадщину.

Просить змінити рішення суду в частині
відмови в задоволенні первісних
позовних вимог та ухвалити нове, яким
задоволити її позовні вимоги у повному
обсязі, в зустрічному відмовити.

Позивач ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну
скаргу підтримали, в обґрунтування
надали пояснення, аналогічні доводам,
викладеним у скарзі, додатково
представник позивачки повідомив, що
фактично оскаржують рішення в частині
відмови у задоволенні первісних
позовних вимог і в частині задоволення
зустрічного позову. В іншій частині
рішення суду не оскаржують.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник,
який одночасно представляє інтереси
відповідача ОСОБА_7, в судовому
засіданні апеляційну скаргу просять
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які прибули в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог, на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Оскільки апелянт ОСОБА_2 рішення
районного суду оскаржує лише в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
по первинному позову та в частині
задоволення зустрічного позову,
відтак, за правилами ст. 303 ЦПК України
апеляційним судом законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в іншій частині не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні частини
позовних вимог по первісному позову
ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що
відповідно до рішення Шклівської
селищної ради № 50 від 15.02.1993 року
відповідачу ОСОБА_7 надано земельну
ділянку площею 0,15 га в смт. Шкло для
будівництва індивідуального житлового
будинку. По завершенні будівництва на
підставі рішення виконкому № 186 від
02.08.2011 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про
право власності на будинок та 15.09.2011
року проведено державну реєстрацію
права власності. Рішенням селищної
ради від 24.03.2011 року земельна ділянка
передана ОСОБА_7 у власність. Оскільки
шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 був
розірваний 16.03.2004 року і ОСОБА_9 з часу
розірвання шлюбу до дня смерті 04.11.2010
року жодних вимог щодо належної йому
частки в цьому майні не заявляв, так як
не вважав його спільним, відповідно суд
першої інстанції не знайшов підстав
для визнання за ОСОБА_9 права на 1/2
частину житлового будинку та земельної
ділянки по АДРЕСА_2, відповідно
включення цієї частини майна до
спадкової маси.

Крім цього, суд першої інстанції
встановив, що позивач та відповідачі,
як спадкоємці за законом спадкодавця
ОСОБА_9 подали відповідні заяви про
прийняття спадщини в нотаріальну
контору, тому за наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтв про право на спадщину, вимоги
про визнання права власності на
спадщину судовому розгляду не
підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду з наступних
підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу, набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них.

Судом встановлено наступні юридично
значимі факти та відповідні їм
правовідносини.

Відповідач ОСОБА_7 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 з 1986
року, від шлюбу мають двоє дітей, які є
повнолітніми. Рішенням Яворівського
районного суду Львівської області від
16 березня 2004 року шлюб між ними
розірвано (т. 1 а.с. 9).

02 листопада 2005 року зареєстровано шлюб
між ОСОБА_9 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер, спадкоємцями
за законом після його смерті є
відповідачі: ОСОБА_8 - мати, ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 - діти, позивачка ОСОБА_2 -
дружина (т. 1 а.с. 10, 13, 52-55).

ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1, не є спадкоємцем
після смерті ОСОБА_9

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Аналогічно дане питання врегульоване і
ст. 372 ЦК України.

Відповідно до роз»ясень, викладених у
п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг
спільного нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з»ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст.
368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3
ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з обороту), незалежно від
того, на ім»я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Вартість майна, що підлягає поділу,
визначається за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості під
час розгляду справи. До складу майна, що
підлягає поділу, включається загальне
майно подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до рішення Шклівської
селищної ради № 50 від 15 лютого 1993 року
відповідачу ОСОБА_7 надано земельну
ділянку площею 0,15 га в смт. Шкло для
будівництва індивідуального житлового
будинку і як вбачається із акту від 20
серпня 1996 року, встановлено в натурі
межі земельної ділянки по АДРЕСА_2 та
розпочато будівництво житлового
будинку.

По завершенні будівництва на підставі
рішення виконкому № 186 від 02 серпня 2011
року ОСОБА_7 видано свідоцтво про право
власності на будинок та 15 вересня 2011
року проведено державну реєстрацію
права власності за ОСОБА_7 на це майно.

Згідно рішення селищної ради від 24
березня 2011 року земельна ділянка за
вказаною адресою передана їй у
власність і видано Державний акт на
право власності на земельну ділянку.

При цьому, після розірвання шлюбу між
ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з 16 березня 2004 року і
до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9
жодних вимог щодо належності йому
частки в цьому майні не заявляв.

Що ж стосується доводів позивачки
ОСОБА_2 про участь разом із чоловіком
ОСОБА_9 у збільшенні цінності
будинковолодіння по АДРЕСА_2, за
рахунок поліпшення приміщень,
проведених добудов, то відповідно до
згаданих вище норм матеріального
права, така участь дає право вимагати
не визнання права власності на будинок,
а відшкодування затрат на будівництво.

З урахуванням наведеного колегія
суддів погоджується з висновком
районного суду про відсутність
правових підстав для визнання за
ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, права
на 1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_3, власником якого є ОСОБА_7, як
наслідок суд обґрунтовано не включив
цю частину будинку до спадкового майна
після його смерті та відмовив у вимогах
визнати частково недійсним в 2/3 частини
Свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 15.09.2011 року, видане
Шклівською селищною радою на підставі
рішення виконкому № 186 від 02.08.2011 року
та визнати за позивачкою право
власності на 1/6 частину житлового
будинку АДРЕСА_2.

В свою чергу, оскільки право власності
на житловий будинок АДРЕСА_2
зареєстровано у встановленому законом
порядку за ОСОБА_7, відтак відсутні
правові підстави для визнання цього
права за нею у судовому порядку.

Разом з тим, за правилами ст.ст. 1216, 1217,
1218 ЦК України спадкування є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними. Частиною І ст. 1268 ЦК
України передбачено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Подання заяви про прийняття спадщини
та строки для прийняття спадщини
визначені положеннями ст.ст. 1269, 1270 ЦК
України.

Судом встановлено, що рішенням
Шклівської селищної ради № 1751 від 07
травня 2009 року ОСОБА_9 була надана
земельна ділянка площею 0,0900 га по вул.
Івасюка в смт. Шкло під будівництво
житлового будинку, а 23 липня 2010 року
йому видано Державний акт на право
власності на зазначену земельну
ділянку. Також встановлено, що ОСОБА_9 у
2008 році придбав автомобіль
Мерседес-Бенц, 2004 року випуску (т. 1 а.с.
15-18, 22).

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4, як
спадкоємці за законом після смерті
ОСОБА_9, у встановленому законом
порядку подали відповідні заяви до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини, а відповідачі ОСОБА_6 та
ОСОБА_8 - заяви про відмову від
прийняття спадщини на користь
спадкоємця ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 19, 21, 40, 41, 44-48).

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 серпня 2008 року, свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину у порядку,
установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтв про право на спадщину, вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

Відповідно до ст. 67 Закону України "Про
нотаріат" свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
всіх спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, встановленому
цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до ст. 49 ЗУ "Про нотаріат" на
вимогу особи, якій відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії, нотаріус
або посадова особа, яка вчиняє
нотаріальні дії, зобов'язані викласти
причини відмови в письмовій формі і
роз'яснити порядок її оскарження. Про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
нотаріус протягом трьох робочих днів
виносить відповідну постанову.

Крім цього, згідно із ст. 50 вказаного
Закону, нотаріальна дія або відмова у
її вчиненні, нотаріальний акт
оскаржуються до суду.

Право на оскарження нотаріальної дії
або відмови у її вчиненні,
нотаріального акта має особа, прав та
інтересів якої стосуються такі дії чи
акти.

З матеріалів справи встановлено, що
нотаріус, до якого звернулися
спадкоємці померлого ОСОБА_9, постанови
про відмову у вчиненні нотаріальної
дії не виносив, таку постанову
позивачка та інші учасники розгляду не
оскаржували.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив з цих підстав у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
частині визнання права власності на 1/8
частину земельної ділянки площею 0,0900
га, кадастровий номер :04:002:0386, 1/8
частину житлового будинку АДРЕСА_1 та
на 1/8 частину автомобіля марки
«Мерседес Бенц», реєстраційний номер
НОМЕР_1 в порядку спадкування за
законом після смерті чоловіка ОСОБА_9

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що оскаржуване рішення є
законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду
Львівської області від 19 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин