Єдиний унікальний номер 725/3272/14-ц
Номер провадження 2/725/748/14
23.09.2014 року Першотравневий
районний суд м.Чернівців
головуючого судді Піхало Н. В.
при секретарі Томко І.Д.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Чернівці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
державного комунального торговельного
підприємства «Каменяр», третя особа
Чернівецька обласна рада про стягнення
заборгованості із заробітної плати,-
У червні 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду із вищевказаним
позовом, в обґрунтування якого
вказувала, що у період з 1 квітня 2009 року
по 14 листопада 2013 року перебувала у
трудових відносинах із державним
комунальним торговельним
підприємством «Каменяр» (далі - ДКТП
«Каменяр»), де працювала на посаді
Разом з тим, відповідач при її
звільненні 14 листопада 2013 року як
роботодавець не виплатив їй
заборгованість по заробітній платі та
компенсацію за невикористану щорічну
відпустку. З приводу виплати їй
заборгованості по заробітній платі
вона неодноразово зверталася до
роботодавця, однак керівник
підприємства попросив її зачекати,
вказуючи на те, що на підприємстві
відбувається реорганізація, і на
рахунку підприємства тимчасово
відсутні кошти для розрахунку із нею.
Крім того, з метою захисту своїх
трудових прав вона звернулася до
Територіальної державної інспекції і
питань праці у Чернівецькій області. У
зв'язку з її зверненням була проведена
перевірка ДКТП «Каменяр, за наслідками
якої встановлено, що станом на момент
її звільнення з роботи 14 листопада 2013
року, роботодавець не провів з нею
повний розрахунок, а саме не виплатив
заробітну плату за травень - вересень
2013 року в сумі 4 464,18 грн. та компенсацію
за 111 днів невикористаної щорічної
відпустки за період роботи з 01.04.2009р. по
14.11.2013р. У зв'язку з виявленням вказаних
порушень державна інспекція з питань
праці констатувала порушення
роботодавцем положень ст.ст. 83, 116 КЗпП
України та за результатами перевірки
було внесено припис голові
ліквідаційної комісії ДКТП «Каменяр»
про донарахування та виплату їй
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки та проведення з нею
(позивачкою) повного розрахунку по
виплаті заборгованості із заробітної
Однак, відповідачем на час звернення
до суду не було виконано ні вимог
чинного законодавства, ні припису
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Чернівецькій області
щодо усунення виявлених порушень й
відповідно не проведено з нею повного
розрахунку по виплаті заборгованості
по заробітній платі та компенсації за
невикористані дні відпустки.
Посилаючись на вказане, просила
ураховуючи подану заяву про
збільшення позовних вимог, стягнути з
Державного комунального торговельного
підприємства «Каменяр» на свою
користь заборгованість із заробітної
плати в сумі 4 464 (чотири тисячі
чотириста шістдесят чотири) гривні 18
копійок, компенсацію за 111 днів
невикористаної щорічної відпустки у
сумі 6 068,37 грн. (шість тисяч
шістдесят вісім гривень 37 копійок) та
середній заробіток за час затримки
виплати належних їй при звільненні з
роботи сум з відрахуванням з цієї суми
обов'язкових зборів та податків, які
здійснюються із заробітної плати у
сумі 10 740,84 грн. (десять тисяч сімсот
сорок гривень 84 копійки), а також
стягнути судові витрати та 5100 грн.
витрат на правову допомогу.
Позивачка та її представник в судове
засідання не з'явилися, надавши до суду
заяву про розгляд справи у відсутність
позивача та його представника, в якій
також зазначили, що позовну заяву з
урахуванням заяви про збільшення
розміру позовних вимог підтримують в
повному обсязі, просили суд про
задоволення позову та не заперечували
проти ухвалення по справі заочного
рішення.

Відповідач ДКТП «Каменяр» в судове
засідання свого представника не
направив, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив,
жодних заяв чи клопотань до суду не
подав.

Представник Чернівецької обласної
ради в судове засідання не з'явився,
надав письмові пояснення на позов та
розгляд справи провести у відсутності
представника ради.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали
справи, об'єктивно оцінивши докази, які
містяться в справі, приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 1 квітня
2009 року по 14 листопада 2013 року
працювала в ДКТП «Каменяр» на посаді
старшого продавця, що підтверджується
записами №№20-21 трудової книжки (а.с.6).

Як убачається з досліджених в судовому
засіданні матеріалів справи, а саме з
листа Територіальної державної
інспекції з питань праці у
Чернівецькій області від 28 квітня
2014р. №024-Б65/02-27 станом на момент
звільнення ОСОБА_1 з роботи 14 листопада
2013р., роботодавець не провів з нею
повний розрахунок, а саме не виплатив
заробітну плату за травень - вересень
2013 року в сумі 4 464,18 грн. та компенсацію
за 111 днів невикористаної щорічної
відпустки за період роботи з 01 квітня
2009 року по 14 листопада 2013р. (а.с.7-9).

При цьому, суд приймає до уваги
вищевказаний лист Територіальної
державної інспекції з питань праці у
Чернівецькій області від 28 квітня 2014р.
№024-Б65/02-27, як доказ існування у
відповідача заборгованості по
виплаті позивачці заробітної плати
та компенсації за 111 днів
невикористаної відпустки, оскільки він
містить інформацію, яка є предметом
даного позову.

Таким чином, судом достовірно
встановлено, що при звільненні ОСОБА_1 з
роботи 14 листопада 2013 року відповідач
не в повному обсязі розрахувався з нею,
зокрема не виплатив заборгованості по
заробітній платі за період з травня -
вересень 2013 року в розмірі 4 464,18 грн. та
компенсацію за невикористані дні
відпустки, яка не погашена
відповідачем і по даний час й
відповідно підлягає стягненню з
відповідача.

При цьому, відповідачем не надано суду
в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК
України належних та допустимих
доказів на спростування доводів
позивачки в частині існування
заборгованості по виплаті заробітної
плати за період травень - вересень 2013
року в сумі 4 464,18 грн. та не
доведено факт її виплати, як і не
спростовано факт існування у
підприємства перед позивачкою
заборгованості по виплаті
компенсації за 111 днів невикористаної
відпустки.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП
України заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором, але не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України
«Про оплату праці» до заробітної плати
належать інші заохочувальні та
компенсаційні виплати. До них належать
виплати у формі винагород за
підсумками роботи за рік, премії за
спеціальними системами і положеннями,
компенсаційні та інші грошові і
матеріальні виплати, які не
передбачені актами чинного
законодавства або які провадяться
понад встановлені зазначеними актами
норми.

Крім того, згідно ст. 74 КЗпП України,
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно із вимогами ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи.

При цьому, ст. 116 КЗпП України
передбачено, що при звільненні
працівника виплата всіх сум, що
належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Таким чином, відповідач зобов'язаний
був в день звільнення позивачки, але не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок, провести з нею
розрахунок та виплатити всі суми, що
належать їй, які на сьогодні
відповідачем не виплачені, що не
спростовується останнім.

Зокрема, на момент звільнення ОСОБА_1 з
роботи існуюча перед нею
заборгованість по виплаті заробітної
плати відповідачем в супереч ст. 116
КЗпП України в розмірі 4 464 грн. 18 коп.
не була виплачена.

Також, з вини відповідача ОСОБА_1 не
було й виплачено при звільнено усіх
інших сум у строки, визначені ст. 116
КЗпП України.

Як встановлено судом, позивачка
перебуваючи в трудових відносинах з
відповідачем не перебувала у щорічній
відпустці, що підтверджується даними
встановленими Територіальною
державною інспекцією з питань праці у
Чернівецькій області в ході
проведення перевірки підприємства
відповідача.

Враховуючи час, який позивачка
пропрацювала в ДКТП «Каменяр»
убачається, що загальна кількість
невикористаних днів щорічної
відпустки склала 111 календарних днів й
відповідно при її звільнення
відповідачем у порушення вимог ст. 116
КЗпП України також не було виплачено
їй компенсації за 111 днів
невикористаної відпустки.

Так, визначаючи розмір компенсації за
невикористані дні відпустки суд
ураховує положення Порядку обчислення
середньої заробітної плати
затверджені Постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100.

Зокрема, згідно п. 2 Порядку обчислення
середньої заробітної плати для оплати
часу щорічної відпустки, додаткових
відпусток у зв'язку з навчанням,
творчої відпустки, додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей,
або для виплати компенсації за
невикористані відпустки провадиться
виходячи з виплат за останні 12
календарних місяців роботи, що
передують місяцю надання відпустки або
виплати компенсації за невикористані
відпустки. Працівникові, який
пропрацював на підприємстві, в
установі, організації менше року,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за фактичний час
роботи, тобто з першого числа місяця
після оформлення на роботу до першого
числа місяця, в якому надається
відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

Згідно з приписами п. 7 Порядку
нарахування виплат за час щорічної
відпустки, додаткових відпусток у
зв'язку з навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або компенсації за
невикористані відпустки, тривалість
яких розраховується в календарних днях
провадиться шляхом ділення сумарного
заробітку за останні перед наданням
відпустки 12 місяців або за
менший фактично відпрацьований період
на відповідну кількість календарних
днів року чи меншого відпрацьованого
періоду (за винятком святкових і
неробочих днів, встановлених
законодавством). Одержаний результат
перемножується на число календарних
днів відпустки.

Як убачається з матеріалів справи,
заробітна плата позивачки за останні 12
місяців перед звільненням становила 13
722 грн., виходячи із встановленого їй
мінімального розміру заробітної
плати, що також підтверджується даними
довідки про заробітну плату ОСОБА_1 за
останні шість місяців, які перебували
звільненню (а.с. 16).

При цьому, кількість робочих днів за
останні 12 місяців до звільнення, згідно
листів Міністерства труда та
соціальної політики України за №
8515/о/14-11/13 від 23.08.2011 р. та за №
9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 p., становила 251 день.

Зокрема, кількість робочих днів у
листопаді-грудні 2012 року становила 43,
кількість робочих днів протягом січня -
жовтня 2013 року становила 208 й
відповідно загальна кількість робочих
днів за попередні 12 місяців роботи
ОСОБА_1 становить 208 + 43 = 251.

Таким чином середньоденний розмір
заробітної плати позивача склав 54 грн.
67 коп. ( 13 722 : 251 день = 54,
67 ).

За таких обставин, ураховуючи, що
позивачкою за період роботи у ДКТП
«Каменяр» не було використано 111 днів
щорічної відпустки, розмір компенсації
мав би скласти 6 068 грн. 37 коп. й
відповідно повинен був бути
виплачений відповідачем при
звільненні ОСОБА_1 з метою проведення
із нею повного розрахунку при
звільненні.

Крім того, відповідно до вимог ст. 117
КЗпП України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Згідно п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» при розгляду справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затриманням розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
організації суми в день звільнення,
коли ж він у цей день не був на роботі, -
наступного для після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст. 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку, а при не проведенні його до
розгляду справи - по дань постановлення
рішення.

Згідно п.21 вказаної Постанови при
визначенні середньої заробітної плати
слід виходити з того, що в усіх
випадках, коли за чинним
законодавством вона зберігається за
працівниками підприємств, установ,
організацій, це слід робити відповідно
до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення
середньої заробітної плати у випадку
її збереження, остання обчислюється
виходячи з виплат за останні 2
календарні місяці роботи, що передують
події, з якою пов'язана виплата,
включаючи усі виплати у тому розмірі, в
якому вони нараховані, без виключення
сум відрахування на податки, стягнення
аліментів тощо, та проводиться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
плати за фактично відпрацьовані
протягом двох місяців роботі
(календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

З висновків Верховного Суду України,
викладених в постановах, ухвалених за
результатами розгляду заяв про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355
Цивільного процесуального кодексу
України, за II півріччя 2013 року
вбачається, що відповідальність за
затримку розрахунку при звільненні
наступає для роботодавця за умови
відсутності спору про розміри належних
звільненому працівникові сум. При
цьому, відсутність
фінансово-господарської діяльності
або коштів у роботодавця не виключає
його вини в невиплаті належних
звільненому працівникові коштів та не
звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України.

Так, згідно листа Міністерства праці та
соціальної політики України за №
9050/0/14-12/13 від 21. 08. 2012 року кількість
робочих днів за останні два місяці, які
передували звільненню
(вересень-жовтень 2013 року) становила 44
дні, а згідно листа Міністерства
соціальної політики України від 04.09.2013
р. № 9884/0/14-13/13 від 04. 09. 2013 року, кількість
робочих днів за період з 14 листопада 2013
року по 11 вересня 2014 року становила 206
робочих днів.

Таким чином загальна кількість днів,
які включаються у період затримки
розрахунку при звільненні складає 206
днів.

При цьому, середній заробіток ОСОБА_1 за
останні два місяці перед звільненням
становив 52 грн. 14 коп. із розрахунку 2 294
грн. (заробітна плата за останні два
місяці перед звільненням): 44 (кількість
робочих днів у період вересень-жовтень
2013 року ).

За таких обставин, ураховуючи
вищенаведене, середній заробіток за
весь час затримки розрахунку при
звільненні ОСОБА_1 з роботи за період з
14 листопада 2013 року по 11 вересня
2014 року становить 10740,84 грн. (206 роб. днів
за період затримки х 52,14 грн. (середній
заробіток) = 10740,84 грн.).

Дослідивши матеріали справи, суд,
керуючись законом, враховуючи, те що
відповідач при звільненні працівника
(ОСОБА_1.), не виплатив заробітну плату в
сумі 4 464,18 грн. та компенсацію за 111 днів
невикористаної щорічної відпустки у
сумі 6 068,37 грн., тим самим порушив
трудові права позивачки, суд вважає за
необхідне відновити порушенні права та
інтереси позивачки шляхом задоволення
позовних вимог.

При цьому, зважаючи на викладене, суд
перевіривши розрахунок позивача щодо
суми середнього заробітку за період
затримки виплат при звільненні та суми
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки вважає його вірним,
а відтак приходить до висновку про
обґрунтованість вимог позивача, в
зв'язку з чим вважає за можливе вимоги
позивача в частині стягнення з
відповідача заборгованість з виплати
компенсації за невикористані дні
щорічної відпустки у розмірі 6 068 грн. 37
коп. та середній заробіток за весь час
затримки в сумі 10 740 грн. 84 коп., а також
в частині стягнення на користь
позивачки заборгованості із
заробітної плати за період травень -
вересень 2013 року в сумі 4 464,18 грн.
задовольнити.

Доказів, які б свідчили про протилежне
та спростовували доводи позивачки, а
саме, що відповідач (роботодавець)
здійснив розрахунок та виплатив дані
кошти в матеріалах справи відсутні, а
також відповідачем всупереч вимогам
ст.60 ЦПК України таких доказів суду не
надано.

Щодо наявної у матеріалах справи
інформації про те, що ДКТП «Каменяр»
знаходить в стадії припинення, то суд
вважає, що це не є підставою, яка
звільняє дане підприємство від
відповідальності, ураховуючи той факт,
що відповідно до ст. 104 ЦК України та ст.
33 Закону України «Про державну
реєстрацію юридичних осіб та фізичних
осіб - підприємців» юридична особа
припиняється в результаті передання
всього свого майна, прав та обов'язків
іншим юридичним особам -
правонаступникам у результаті злиття,
приєднання, поділу, перетворення
(реорганізації) або в результаті
ліквідації за рішенням, прийнятим
засновниками (учасниками) юридичної
особи або уповноваженими ними органом,
за судовим рішенням або за рішенням
державних органів, прийнятим у
випадках, передбачених законом.
Юридична особа є такою, що припинилась,
з дати внесення до Єдиного державного
реєстру запису про державну
реєстрацію припинення юридичної особи.

Разом з тим, як убачається з витягу з
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб - підприємців від 17 липня
2014 року ДОКП «Каменяр» знаходить в
стадії припинення, однак відомості про
його припинення відсутні. Будь-якого
передавального акут ні головою
Чернівецької обласної ради, ні
Чернівецькою обласною радою не
затверджувались, що підтверджується
письмовими пояснення третьої особи
(а.с. 50-55).

Щодо вимоги позивача про стягнення з
відповідача на її користь 5 100 грн.
витрат за послуги адвоката, то в цій
частині позову слід відмовити,
оскільки позивачкою не надано суду
належних та допустимих доказів
понесення таких витрат, зокрема
квитанції про оплату вищевказаних
послуг, а наданий акт приймання -
передачі послуг з правової допомоги є
не в розумінні положень ст. 60 ЦПК
України належним доказом їх сплати.

Виходячи з того, що позивачка звільнена
від сплати судових витрат, а тому суд
відповідно до вимог ст. 88 ЦПК вважає за
доцільне стягнути їх з відповідача в
дохід держави за вимогу майнового
характеру в сумі 243 грн. 60 коп.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд вважає за
необхідне допустити негайне виконання
рішення суду в частині виплати
заробітної плати за один місяць.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 47, 74, 83, 116, 117 КЗпП
України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 169,
208-209, 212-215, 218, 223, 224-228, 294-295, 367 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до державного
комунального торговельного
підприємства «Каменяр», третя особа
Чернівецька обласна рада про стягнення
заборгованості із заробітної плати
задовольнити, - задовольнити частково.

Стягнути з державного
комунального торговельного
підприємства «Каменяр» на користь
ОСОБА_1 заборгованість із заробітної
плати в сумі 4 464 (чотири тисячі
чотириста шістдесят чотири) гривні 18
копійок, компенсацію за 111 днів
невикористаної щорічної відпустки у
сумі 6 068,37 грн. (шість тисяч шістдесят
вісім гривень 37 копійок) та середній
заробіток за час затримки виплати
належних ОСОБА_1 при звільненні з
роботи платежів з відрахуванням з цієї
суми обов'язкових зборів та податків,
які здійснюються із заробітної плати у
сумі 10 740 грн. 84 коп. (десять тисяч сімсот
сорок гривень 84 копійки).

Стягнути з державного
комунального торговельного
підприємства «Каменяр» на користь
держави судові витрати в сумі 243,60 грн.

У задоволенні решти позовних
вимог - відмовити.

Допустити негайне виконання
рішення суду в частині стягнення
заборгованості по виплаті заробітної
плати, але не більше ніж за один місяць.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом за письмовою заявою відповідача,
поданою ним протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернівецької
області через Першотравневий районний
суд м. Чернівці шляхом подання заяви
про апеляційне оскарження протягом 10
днів з дня його проголошення.

Строк, протягом якого розглядатиметься
заява відповідача про перегляд
заочного рішення не включається до
строку на апеляційне оскарження
рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Чернівецької області через
Першотравневий районний суд м.
Чернівці протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
Н. В. Піхало