Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу та розподіл спільного
майна подружжя за касаційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 12 грудня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила розірвати шлюб та розділити
спільне майно подружжя.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 17
грудня 1983 року. Від шлюбу вони мають
дочку ОСОБА_3, яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що чоловік її
зрадив, а тому їх подальше сімейне
життя є неможливим. Зазначала, що за час
проживання у шлюбі ними було набуте
рухоме та нерухоме майно, а також кошти,
які вона просила розділити наступним
чином: визнати автомобілі марки Лексус,
2004 року випуску, державний номер
НОМЕР_1, та Лексус, 2006 року випуску,
державний номер НОМЕР_2, їх сумісною
власністю у рівних частках, а
чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1
розподілити, з урахування інтересів
неповнолітньої дитини, збільшивши її
частку до 2/3 частини квартири, а
відповідачу виділити 1/3 частку
квартири.

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 12 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 25 лютого 2014 року, позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрований 17 грудня 1983 року у
відділі реєстрації актів цивільного
стану Калінінського районного
управління юстиції м. Донецька.

Розділено нерухоме майно, придбане в
період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнано
за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини
квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні позовних вимог про
визнання спільним майном автомобілів
Лексус, 2004 року випуску, державний
номер НОМЕР_1, та Лексус, 2006 року
випуску, державний номер НОМЕР_2, та
зобов'язання відповідача сплатити на
користь позивача компенсації у розмірі
Ѕ частини вартості вказаних
автомобілів відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати ухвалу апеляційного суду та
змінити рішення суду першої інстанції
в частині визначення розміру майна та
визнати за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 право
власності по Ѕ частині квартири
АДРЕСА_1 кожному.

В іншій частині рішення апеляційного
суду не оскаржується і в силу ст. 335 ЦПК
України не переглядається.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позову, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що з
урахуванням інтересів дитини частку
позивача у спірній квартирі слід
збільшити до 2/3 частин, при цьому частку
відповідача визначити у розмірі 1/3
частини спірної квартири.

Проте повністю погодитись з таким
висновком судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 1983
року.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 16 листопада 2000
року було укладено договір купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 3 ст. 61 СК України передбачено,
що якщо одним із подружжя укладено
договір в інтересах сім᾽?ї, то гроші,
інше майно, в тому числі гонорар,
виграш, які були одержані за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Як роз᾽?яснено в п.п. 23, 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з᾽?ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов᾽?язаннями, що
виникли в інтересах сім᾽?ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Судами було встановлено обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовано джерело і час
його придбання.

Таким чином, спірна квартира належить
сторонам праві спільної сумісної
власності, а тому підлягає поділу між
сторонами у рівних частках. При цьому
колегія суддів виходить із того, що
квартира придбана в період шлюбу, отже,
в силу презумпції спільності майна
подружжя є спільною сумісною власністю
сторін.

Згідно із ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" судам
роз'яснено, що при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в
окремих випадках може відступити від
засад рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сімї, але і випадки
коли один із подружжя не мав поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК України).

Судами установлено та не
заперечувалось сторонами, що ОСОБА_2
сплачує аліменти на утримання дитини
ОСОБА_5 у розмірі 950 грн., дохід ОСОБА_1 з
березня 2013 року по грудень 2013 року
становить 9 933 грн 64 коп.

Таким чином, посилання судів на
неналежне утримання батьком ОСОБА_2
неповнолітньої дочки ОСОБА_5
ґрунтується на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких підстав, суди, не навівши
обставин, з урахуванням вимог закону,
які дозволяють вийти за межі ідеальних
часток, дійшли помилкового висновку, що
частка дружини у спільному майні
подружжя становить 2/3, а відтак, й
помилково визнали за ОСОБА_1 право
власності на вказану частку спірної
квартири.

З урахуванням того, що фактичні
обставини справи судом встановлено
повно, але неправильно застосовано
закон, який регулює спірні
правовідносини, рішення суду першої
інстанції та ухвала апеляційного суду
в частині визнання за ОСОБА_1 права
власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, а за ОСОБА_2 - на 1/3 частину
вказаної квартири слід скасувати,
ухвалити в цій частині нове рішення.

Відповідно до ст. 341 ЦПК України суд
касаційної інстанції має право
скасувати судові рішення і ухвалити
нове рішення або змінити рішення, якщо
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини, чи не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ч. 3 ст. 335, ст. ст. 336, 341 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

вирішила :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 12 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 25 лютого 2014 року в частині
визнання права власності на квартиру
скасувати.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко