АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/6531/14
Справа № 635/1382/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного
Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Харківського районного суду
Харківської області від 15 липня 2014 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
Харківський РВ ГУДМС України в
Харківській області про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житлом, за зустрічними позовами ОСОБА_3
та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поновлення
порушеного права, зобов'язання
утримуватись від вчинення певних дій
та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом, в
подальшому уточненим, у якому вказував
на те, що на підставі договору
дарування від 20.09.2007 року він є
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
З відповідачкою ОСОБА_3 позивач
перебував у зареєстрованому шлюбі, від
якого сторони мають спільного
повнолітнього сина - ОСОБА_4

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 16.02.2013 року
шлюб між подружжям було розірвано,
проте відповідачі ОСОБА_3 - його колишня
дружина та син ОСОБА_4 і досі
зареєстровані за вищевказаною адресою,
хоча їх спільне подальше проживання
категорично неможливе. При цьому
відповідачка ОСОБА_3 разом із сином
умисно перешкоджає позивачу
користуватись належною йому власністю,
фактично вигнала його з власного
будинку, знищила все обладнання, яке
було всередині, постійно погрожувала
йому, кривдила похилу матір позивача,
яка також проживає в будинку. Утримання
житлового будинку та оплату всіх
комунальних платежів здійснює сам
позивач ОСОБА_2, відповідачі ж не
приймають в цьому жодної участі.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що з січня 2014 року
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 мешкають
за іншою адресою, а їх реєстрація в
належному позивачеві житловому
будинку порушує його права власника та
перешкоджає йому в повному обсязі
використовувати належне йому нерухоме
майно на власний розсуд, позивач ОСОБА_2
просив суд на підставі ст.ст. 321, 386, 391 ЦК
України, визнати відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_4 такими, що втратили право
проживання у житловому будинку
АДРЕСА_1, скасувати державну реєстрацію
місця проживання відповідачів за
вказаною адресою, а також стягнути з
останніх на його користь понесені ним
по справі судові витрати.

У червні 2014 року відповідачі ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, кожен окремо, звернулись до
суду із зустрічними позовами до ОСОБА_2,
в яких просили суд поновити їх порушені
житлові права та вселити їх в спірний
житловий будинок, а також зобов'язати
відповідача за зустрічним позовом
ОСОБА_2 не чинити їм перешкод у
користуванні житлом.

В обґрунтування своїх зустрічних вимог
позивачка (відповідачка за первісним
позовом) ОСОБА_3 зазначала, що з 1992 року
вони разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 та
їхнім сином проживали однією родиною в
житловому будинку АДРЕСА_1, вели
спільне господарство. Проте після
розірвання їхнього шлюбу в 2013 році її
колишній чоловік ОСОБА_2 почав
перешкоджати проживанню її та сина в
зазначеному житловому будинку, який
належить йому на підставі договору
дарування від 20.09.2007 року, влаштовуючи
постійні сварки та бійки, що стало
підставою для звернення її до
правоохоронних органів для
притягнення ОСОБА_2 до кримінальної
відповідальності, та внаслідок чого
24.03.2014 року вона разом із сином була
вимушена виїхати з житлового будинку
колишнього чоловіка та переїхати на
тимчасове проживання до своєї матері,
оскільки власного житла вона не має.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 в
обґрунтування своїх позовних вимог
вказував на те, що в спірному
батьківському будинку він
зареєстрований та постійно проживав до
24.03.2014 року, коли внаслідок
протиправної поведінки батька - ОСОБА_2
та ініційованої останнім сварки був
вимушений разом зі своєю матір'ю
виїхати зі спірного житлового будинку
на тимчасове проживання до своєї
бабусі, оскільки власного житла для
проживання він не має.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник підтримали заявлені
ним позовні вимоги в повному обсязі й
наполягали на їх задоволенні,
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 не визнали, заперечуючи проти їх
задоволення.

Позивачі за зустрічними позовами
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представник
просили суд відмовити у задоволенні
первісного позову, а зустрічні позовні
вимоги - задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 15 липня 2014 року
у задоволенні заявлених позивачем
ОСОБА_2 вимог відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 - задоволено.

Суд постановив поновити їх порушене
право на проживання та вселити в
житлове приміщення, розташоване в
АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перешкод у користуванні
житловим будинком та надвірними
будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1.

При цьому судом першої інстанції
вирішено й питання судових витрат по
справі.

Стягнуто з відповідача (позивача за
первісним позовом) ОСОБА_2 на користь
позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_3
та ОСОБА_4, кожного окремо, судові
витрати, понесені ними по справі, а саме
по 342,60 грн.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду позивач за первісним
позовом ОСОБА_2 в апеляційній скарзі
просить скасувати це судове рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити заявлений ним позов у
повному обсязі, відмовивши в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, безпідставно відмовив у
задоволенні заявлених ним позовних
вимог щодо захисту його прав власності
на належний йому житловий будинок,
незважаючи на те, що відповідачі за
первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
проживають в зазначеному будинку без
поважних причин більше шестимісячного
строку, встановленого ст. 71 ЖК, після
розірвання шлюбу з відповідачкою
ОСОБА_3, остання вже не є членом його
сім'ї, в зв'язку з чим не має права
користуватися належним йому будинком,
а відповідач ОСОБА_4 його син, який
постійно ображав та зневажливо
ставився до свого батька, бив вікна у
будинку, псував садовий інвентар,
повинен був виселений зі спірного
будинку на підставі ст.ст. 157, 116 ЖК
України.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 посилається
на те, що суд першої інстанції,
приймаючи рішення у справі,
неправильно вирішив питання судових
витрат по справі, стягнувши з нього на
користь позивачки за зустрічним
позовом ОСОБА_3 342,60 грн. судового збору,
хоча спір, що виник між сторонами, має
немайновий характер.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційні скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущений строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів зокрема можуть бути:
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення.

Право громадян на житло передбачено ст.
1 Житлового кодексу.

Коментована стаття відповідно до ст.ст.
47, 48 Конституції України закріпляє
право громадян на житло, як
найважливіше соціально-економічне
право.

При цьому право на житло, як суб'єктивне
право, тобто таке, що належить
конкретній особі на конкретне жиле
приміщення в будинку відповідного
житлового фонду, виникає в силу
передбачених у житловому
законодавстві юридичних фактів і
отримує свою конкретизацію та
деталізацію у відповідних
правовідносинах.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України
ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Зазначена конституційна норма
кореспондується з ч. 3 ст. 9 Житлового
кодексу, відповідно до якої ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Поняття житла визначено законодавцем у
ст. 379 ЦК України.

За змістом вказаної правової норми
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інші приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають
право займати, визначається його
власником.

За змістом ст.ст. 64, 156 ЖК України члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу,
а саме: дружина власника, їх діти і
батьки. Членами сім'ї власника може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з власником
і ведуть з ним спільне господарство.

При цьому припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла.

Як встановлено по справі, об'єктом
цивільно-правового спору є житловий
будинок АДРЕСА_1, який на підставі
договору дарування від 20.09.2007 року
належить позивачу за первісним позовом
ОСОБА_2

По справі також встановлено, що в
зазначеному будинку разом з іншими
особами зареєстровані та тривалий час
проживали колишня дружина позивача за
первісним позовом ОСОБА_3, шлюб з якою
розірвано в судовому порядку 16 грудня
2013 року, та їхній повнолітній син
ОСОБА_4, які вселилися в цей житловий
будинок в якості членів сім'ї його
власника.

При цьому матеріали цивільної справи
не містять будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказів на підтвердження
наявності підстав, передбачених ч. 2 ст.
405 ЦК України, для визнання
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими,
що втратили право користування
належним позивачу ОСОБА_2 житловим
будинком, тобто відсутності останніх в
зазначеному житлі без поважних причин
понад один рік, у зв'язку з чим суд
першої інстанції приймаючи рішення у
справі, обґрунтовано відмовив у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за
їх недоведеністю та безпідставністю.

Обґрунтовано суд першої інстанції
задовольнив і зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, поновивши їхні
житлові права шляхом вселення їх до
належного позивачу за первісним
позовом ОСОБА_2 житлового будинку та
зобов'язавши останнього не чинити
перешкод його колишній дружині та сину
в користуванні зазначеним житлом,
оскільки факт створення ним таких
перешкод безспірно встановлено судом
та підтверджено наявними в матеріалах
справи письмовими доказами, зокрема
неодноразовими заявами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до правоохоронних органів з
приводу протиправних дій стосовно них
з боку ОСОБА_2

Однак, правильно вирішивши справу по
суті цивільно-правового спору, суд
першої інстанції між тим помилився у
вирішенні питання щодо розподілу
судових витрат по справі та всупереч
вимогам ч. 1 ст. 88 ЦПК України
безпідставно стягнув з відповідача
(позивача за первісним позовом) ОСОБА_2
на користь позивачів за зустрічними
позовами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 342 грн. 60
коп. судового збору, замість 243 грн. 60
коп., які реально були сплачені
останніми при подачі зустрічних
позовних заяв, що підтверджується
відповідними платіжними квитанціями
(а.с. 52, 64).

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Харківського районного
суду Харківської області від 15 липня 2014
року не може бути визнане цілком
законним і обґрунтованим, у зв'язку з
чим судова колегія вважає за необхідне
на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
змінити це судове рішення в частині
розподілу судових витрат між
сторонами, зменшивши розмір судового
збору, який підлягає стягненню з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з 342 грн. 60
коп. до 243 грн. 60 коп.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги позивача за первісним позовом
ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції,
приймаючи рішення у справі,
безпідставно відмовив у задоволенні
заявлених ним позовних вимог щодо
захисту його прав власності на
належний йому житловий будинок,
незважаючи на те, що відповідачі за
первісним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
проживають в належному йому будинку
без поважних причин більше
шестимісячного строку, встановленого
ст. 71 ЖК, то ці доводи апелянта судова
колегія оцінює критично та відхиляє,
оскільки ст. 71 ЖК України стосується
правовідносин щодо користування
жилими приміщеннями в будинках
державного і громадського фонду та
взагалі не розповсюджується на спірні
правовідносини, що виникли між
сторонами ініційованого позивачем
ОСОБА_2 цивільно-правового спору.

Безпідставними є й доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 стосовно того, що його
син - відповідач по справі ОСОБА_4
повинен був виселений судом першої
інстанції на підставі ст.ст. 157, 116 ЖК
України, оскільки як зазначалося вище,
суд, виходячи із принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, розглядає цивільні справи
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб виключно в межах заявлених ними
позовних вимог (ч. 1 ст. 11 ЦПК України),
однак будь-яких позовних вимог про
виселення його сина ОСОБА_4 з належного
позивачу за первісним позовом ОСОБА_2
житлового будинку, останнім не
заявлялось і такі вимоги не були
предметом розгляду судом першої
інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
є несуттєвими, рішення суду першої
інстанції, прийняте по суті
розглянутого цивільно-правового спору,
не спростовують і не дають підстав для
подальшої його зміни чи скасування.

Таким чином, з огляду на викладене, та
керуючись ст.ст. 1, 3, 4, 10, 11, 88, 213, 303, 304, 307,
п. 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 15 липня 2014 року
в частині розподілу судових витрат між
сторонами - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судові витрати, понесені нею по справі,
а саме: 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
судового збору, сплаченого при
зверненні до суду першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судові витрати, понесені ним по справі,
а саме: 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
судового збору, сплаченого при
зверненні до суду першої інстанції.

В решті рішення Харківського районного
суду Харківської області від 15 липня 2014
року, ухвалене по справі, - залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: