Справа № 449/685/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3608/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І.,
Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло
М.В.,

з участю:
позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника
відповідача - Андрухів О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Перемишлянської
районної державної адміністрації
Львівської області на рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 09 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
Перемишлянської районної державної
адміністрації Львівської області,
третя особа - управління Держкомзему у
Перемишлянському районі про визнання
права власності на земельну частку
(пай),-

в с т а
н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом (а.с.3-8 т.1),
який неодноразово уточнювали під час
розгляду справи (а.с.49, 70 т.1) з
остаточними вимогами, зверненими до
Перемишлянської районної державної
адміністрації Львівської області, про
визнання за кожним із них права на
земельну частку (пай) на території
Романівської сільської ради, як за
працівниками соціальної сфери, та про
зобов»язання відповідача надати їм
земельні ділянки із земель запасу в
розмірі відповідної земельної частки
(паю).

Свої вимоги обґрунтовували тим, що
ОСОБА_2 з 01.06.1979 року по 05.01.1989 року
працювала завідувачем
комплексно-приймальним пунктом в
с.Романів, як працівник побутового
обслуговування, з 07.01.1989 року по 08.09.1994
року - завідувачем військово-обліковим
станом Романівської сільської ради
народних депутатів, як працівник
органу місцевого самоврядування, а
ОСОБА_3 з 15.11.1967 року по 01.09.1993 року
працював у Романівському будинку
побуту взуттєвиком взуттєвої
майстерні с.Романів, як працівник
побутового обслуговування, вони весь
час проживали в с.Романів, а тому мають
право на земельну частку (пай), як
працівники соціальної сфери. На
останнє їхнє звернення у 2011 році до
сільського голови їм повідомлено, що
вони були включені до списків осіб, які
мають право на земельну частку (пай) як
працюючі соціальної сфери, і серед
виключених із цих списків їх немає.
Зазначають, що на території
Романівської сільської ради є землі в
запасі, що підтверджується листом ради
№388 від 12.08.2013 року, а тому відповідача,
як розпорядника цими землями, слід
зобов»язати надати їм земельні ділянки
у розмірі, який би відповідав належній
їм земельній частці (паю).

Рішенням Перемишлянського районного
суду Львівської області від 09.12.2013 року
позов задоволено, визнано за кожним з
позивачів право на земельну частку
(пай) та зобов»язано Перемишлянську
районну державну адміністрацію
Львівської області надати кожному з
позивачів земельну ділянку із земель
запасу в розмірі відповідної частки
(паю).

Рішення суду оскаржила Перемишлянська
районна державна адміністрація,
просить його скасувати з підстав
порушення норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
заявлених до адміністрації вимог.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
суд першої інстанції ухвалив
оскаржуване рішення за відсутності
представника Перемишлянської
райдержадміністрації, яка не була у
встановленому процесуальним законом
повідомлена про час і місце розгляду
справи, чим позбавив апелянта
можливості взяти участь у судових
засіданнях та надати заперечення й
докази на спростування викладених
позивачами обставин. Крім того, апелянт
вважає, що суд не врахував норм Закону
України «Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)», згідно з якими, виділення
власникам земельних часток (паїв)
земельних ділянок в натурі (на
місцевості) проводиться із земель, що
належали сільськогосподарським
агроформуванням на праві колективної
власності на землю. Зазначає, що за
нормами Земельного кодексу України, в
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин редакції, право
колективної власності на землю
посвідчувалось правовстановлюючим
документом, яким був державний акт на
право колективної власності на землю, і
який видавався сільськогосподарським
агроформуванням після встановлення
меж земельних ділянок в натурі (на
місцевості) за державними проектами
роздержавлення і приватизації земель
цих сільськогосподарських підприємств
і організацій. На думку апелянта, суд,
задовольняючи вимоги позивачів в
частині зобов»язання
райдержадміністрації надати земельні
ділянки із земель запасу в розмірі
відповідної частки (паю), не встановив і
не врахував тієї обставини, що в ССП «За
вільну Україну», яке було
правонаступником колгоспу імені Щорса,
державного акту на право колективної
власності на землю не було, а тому
земля, яка знаходилась у користуванні
названого колгоспу, а пізніше, - в ССП
«За вільну Україну», перебувала не в
колективній, а в державній власності.
Апелянт зазначає, що суд не врахував
внесених 01.01.2013 року змін до статті 122
Земельного кодексу (далі-ЗК) України,
згідно з якими, розпорядником земель
державної власності
сільськогосподарського призначення є
територіальні органи Держземагенства,
а не районна державна адміністрація.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторони апелянта в підтримання доводів
апеляційної скарги, заперечення
позивачів, перевіривши матеріали
справи, законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення відповідно до
вимог ст.303 Цивільного процесуального
кодексу (далі-ЦПК) України, колегія
суддів дійшла висновку про задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

У відповідності до ст.6 ЗК України (в
редакції 1992 року), громадяни мали право
на одержання у власність земельних
ділянок безоплатно для: ведення
селянського (фермерського)
господарства в межах середньої
земельної частки, що обчислювалась у
порядку, передбаченому цією статтею;
ведення особистого підсобного
господарства; будівництва та
обслуговування будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), в тому числі земельні ділянки,
що були раніше надані у встановленому
порядку громадянам для цієї мети, у
межах граничного розміру, визначеного
статтею 67 цього Кодексу; садівництва;
дачного і гаражного будівництва.

При обчисленні сільською, селищною,
міською Радою народних депутатів
розміру середньої земельної частки
враховувались сільськогосподарські
угіддя (в тому числі рілля), якими
користувались підприємства, установи,
організації та громадяни у межах
території даної Ради, крім тих
підприємств, установ і організацій,
землі яких не підлягали приватизації.

Загальний розмір обчисленої площі
поділявся на кількість осіб, які
працюють у сільському господарстві,
пенсіонерів, які раніше працювали у
сільському господарстві і проживали у
сільській місцевості, а також осіб,
зайнятих у соціальній сфері на селі.

До числа осіб, зайнятих у соціальній
сфері, законодавець відніс на той час
працівників освіти, охорони здоров»я,
культури, побутового обслуговування
населення, зв»язку, торгівлі та
громадського харчування,
правоохоронних органів, Рад народних
депутатів та їх виконавчих комітетів, а
також пенсіонерів з числа цих осіб.

При визначенні середнього розміру
земельної частки мала враховуватись
якість сільськогосподарських угідь.
Розмір середньої земельної частки міг
переглядатись залежно від
демографічних умов і конкретних
обставин, що склалися, Радою народних
депутатів, яка визначила цей розмір.

На виконання постанов Верховної Ради
України від 13.03.1992 року «Про
прискорення земельної реформи та
приватизацію землі» та від 07.07.1992 року
«Про державну програму приватизації
майна державних підприємств», ухвалою
ХІ сесії першого демократичного
скликання Львівської обласної ради
народних депутатів від 01.02.1993 року №277
було затверджено Програму
приватизації майна і землі в
агропромисловому комплексі Львівської
області (далі-Програма) (а.с.251-263 т.1) і
зобов»язано сільські, селищні, міські і
районні Ради народних депутатів,
зокрема, до 01.05.1993 року: завершити
визначення (уточнення) та юридичне
оформлення населених пунктів і
землеволодінь кожної Ради народних
депутатів; скласти список об»єктів
агропромислового комплексу, майно і
земля яких підлягає приватизації, та
встановити терміни приватизації;
завершити складання списків громадян,
які мають право одержання у власність
земельної ділянки у межах середньої
земельної частки та визначити її
розміри; створити контрольні комісії з
питань приватизації.

За вказаною вище Програмою, об»єктами
приватизації в агропромисловому
комплексі області було майно і земля
державних сільськогосподарських та
інших підприємств, цехів, дільниць та
інших підрозділів АПК, які виділяються
в самостійні цілісні майнові
комплекси, а також частки (паї, акції),
що належать державі, у майні
підприємств, об»єкти незавершеного
будівництва та земля селянських
колективних агроформувань (спілок,
асоціацій, кооперативів, агрофірм,
агроторгів, акціонерних господарств),
особистих підсобних господарств,
присадибних ділянок, селянських
(фермерських) господарств.

Способами приватизації визначено,
зокрема: паювання, акціонування,
безплатна передача, продаж, викуп тощо.

Згідно з п.5.1, 5.2, 5.4 Програми, майно
спілок, кооперативів, агрофірм,
агроторгів, акціонерних господарств,
асоціацій, міжгосподарських
підприємств (за винятком частини
державного майна), яке знаходиться в їх
колективній власності, підлягає
паюванню або паюванню з наступним
акціонуванням. При паюванні подільне
майно, в тому числі земля, підлягає
паюванню з видачею власникам майнового
сертифікату або іншого документу на
право власності. Порядок і умови
паювання, акціонування майна
колективних агроформувань і
міжгосподарських підприємств
регулюється Положенням про паювання і
приватизацію майна.

Згідно з п.7.6 Програми, сільською,
селищною, міською Радами народних
депутатів складаються та
затверджуються списки: осіб, які
працюють у колективних
сільськогосподарських підприємствах,
підсобних сільських господарствах,
селянських (фермерських)
господарствах, інших
сільськогосподарських підприємствах,
установах, організаціях, а також
пенсіонерів, які раніше працювали у
сільському господарстві та проживають
у сільській місцевості і мають право на
майновий пай і середню земельну частку;
осіб, зайнятих у соціальній сфері на
селі (працівники освіти, охорони
здоров»я, культури, побутового
обслуговування населення, зв»язку,
торгівлі та громадського харчування,
правоохоронних органів, Рад народних
депутатів та їх виконавчих комітетів,
держадміністрації), а також
пенсіонерів з числа цих осіб, що
проживають у даній місцевості, які
мають право на земельну частку.

На виконання цієї Програми, ухвалою ХІУ
сесії першого демократичного
скликання Львівської обласної ради
народних депутатів №351 від 08 грудня 1993
року було затверджено Положення про
паювання і приватизацію землі в
агропромисловому комплексі Львівської
області (далі-Положення) (а.с.243-250 т.1),
згідно з п.3.1 якого, початком роботи по
приватизації об»єкта є розробка самого
проекту приватизації землі, яка
передбачає: створення приватизаційної
комісії; складання списків осіб, які
мають право на безоплатне отримання
земельного паю; виготовлення проектної
документації на землі, якими
користуються об»єкти приватизації
сільської (селищної, міської) Ради
народних депутатів; визначення
земельних паїв; видачу власнику
Сертифікату і Державного акту на право
приватної власності на землю,
Державного акту на право постійного
користування землею.

Відповідно до п.3.2 Положення, списки
осіб, які мають право на отримання
земельного паю, складаються
приватизаційною комісією і
затверджуються сільською (селищною,
міською) Радою народних депутатів.

До цих списків включалися: особи, які
працюють у колективних
сільськогосподарських підприємствах,
селянських (фермерських)
господарствах, інших
сільськогосподарських підприємствах,
установах, організаціях, а також
пенсіонери, які раніше працювали у
сільському господарстві та проживають
у сільській місцевості; особи, зайняті
у соціальній сфері на селі (працівники
освіти, охорони здоров»я, культури,
побутового обслуговування населення,
зв»язку, торгівлі та громадського
харчування, правоохоронних органів,
Рад народних депутатів та їх
виконавчих комітетів,
держадміністрації), а також пенсіонери
з числа цих осіб, що проживають у даній
місцевості.

Згідно з п.3.4 Положення, визначення
розмірів земельного паю проводиться
приватизаційною комісією за участю
землевпорядних організацій, шляхом
ділення площі земель, що підлягають
паюванню, на кількість осіб, які мають
право на неї, і затверджується
сільською (селищною, міською) Радою
народних депутатів.

Землі, що підлягають паюванню,
визначаються як різниця між загальною
площею земельних угідь, які є у
користуванні сільськогосподарських
підприємств та організацій, включаючи
присадибний фонд, і площею земель, що не
підлягають приватизації відповідно до
ст.4 ЗК України (в редакції 1992 року), а
також виділених земель запасу та
резервного фонду.

Після визначення земельного паю і
затвердження проекту приватизації
землі, сільська (селищна, міська) Рада
народних депутатів видає власникам
Сертифікати на право приватної
власності на землю (середню частку
землі) - пай (п.3.7 Положення).

Відповідно до п.3.9 Положення, особам,
які зайняті у соціальній сфері на селі,
а також пенсіонерам з числа цих осіб, що
проживають у даній місцевості, можуть
виділятись земельні паї для ведення
селянського (фермерського)
господарства, з видачею державних
актів на право приватної власності на
землю.

З матеріалів справи, які
досліджувались судом першої інстанції
та архівних документів, які були надані
на вимогу апеляційного суду,
встановлено, що на виконання вказаних
вище Програми та Положення, рішенням ІУ
сесії першого скликання Романівської
сільської Ради народних депутатів
Перемишлянського району Львівської
області від 25.10.1994 року було
затверджено списки громадян сільської
Ради, які мають право на середню
земельну частку (а.с.220 т.1, а.с.3 т.2).

Згідно зі списком осіб, зайнятих у
соціальній сфері (працюючих) в
с.Романів, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3
включені до такого списку (а.с.13-19 т.2).

В подальшому, до цих списків рішеннями
Ради вносилися зміни та доповнення
(а.с.12, 23, 24, 25, 27, 28, 30 т. 2) і, зокрема, одним
із таких рішень Ради від 20.12.1996 року
(а.с.27-29, 38, 42-43, 221-222 т.1, а.с.30 т.2) було
виключено із списку на право на
земельну частку (пай), як помилково
включену, позивача ОСОБА_2

В остаточно сформованому списку
громадян, власників сертифікатів
Романівської сільської ради, яким
погоджено передачу земельних часток
(паїв) у приватну власність і
виготовлення державних актів станом на
квітень 1999 року (а.с.31-41 т.2), позивачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 немає.

Таким чином, безпідставним є
покликання позивачів і суду на те, що в
рішенні Романівської сільської Ради
від 26.06.1997 року (а.с.39-41 т.1, а.с.25-26 т.2) їх
немає серед виключених із списків осіб.

Позивачі рішення Ради щодо виключення
їх із списків осіб, які мають право на
земельну частку (пай), не оскаржували і
в матеріалах справи відсутні докази
про те, що вони звертались в
позасудовому порядку до сільської Ради
з відповідними заявами та/чи скаргами
на рішення, дії чи бездіяльність органу
місцевого самоврядування при
вирішенні питання щодо паювання
земель, а отже, погодились з тим, що вони
не були включені до остаточного списку
осіб, яким Рада погодила передачу
земельних часток (паїв) у приватну
власність.

Крім того, звертаючись із вказаним
позовом, позивачі не зазначили розміру
земельної частки (паю), яка їм повинна
належати на праві власності.

Безпідставною є також вимога позивачів
про зобов»язання Перемишлянської
районної державної адміністрації
надати їм із земель запасу земельні
ділянки в розмірах відповідних
земельних часток (паю) з посиланням на
норми Закону України «Про порядок
виділення в натурі (на місцевості)
земельних ділянок власникам земельних
часток (паїв)», оскільки дія цього
Закону поширюється на правовідносини
щодо виділення земельних ділянок в
натурі (на місцевості) із земель, що
належали колективним
сільськогосподарським підприємствам,
сільськогосподарським кооперативам,
сільськогосподарським акціонерним
товариствам на праві колективної
власності, а позивачі просять надати
земельні ділянки із земель запасу для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва за
межами села Романів (а.с.11, 48 т.1), які в
силу норм ч.2 ст.19, ч.2 ст.83, ч.1 ст.84
чинного ЗК України відносяться до
земель сільськогосподарського
призначення державної форми власності,
розпорядниками яких, згідно зі ст.122 ЗК,
є центральний орган виконавчої влади з
питань земельних ресурсів у галузі
земельних відносин та його
територіальні органи на місцях.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з доводами апелянта про
те, що Перемишлянська районна державна
адміністрація не може бути належним
відповідачем за заявленими позивачами
вимогами.

Суд першої інстанції вказаних вище
норм матеріального закону не врахував,
в достатній мірі не визначився з
характером спірних правовідносин, не в
повній мірі встановив фактичні
обставини справи, а тому дійшов
помилкового висновку про задоволення
вказаного вище позову, у зв»язку з чим
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням апеляційним
судом нового рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за
безпідставністю заявлених ними до
Перемишлянської районної державної
адміністрації Львівської області
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 313,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р
і ш и л а:

апеляційну скаргу
Перемишлянської районної державної
адміністрації Львівської області
задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного
суду Львівської області від 09 грудня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Бойко С.М.

Судді:
Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.