Справа № 206/5562/14-ц
Провадження № 2/206/1319/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя:
Маштак К.С.

при секретарі:
Віткалові А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Самарський районний відділ в місті
Дніпропетровську ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області, КВ ЖРЕП
Самарського району про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та відміну
державної реєстрації та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа: Управління-служба у справах
дітей Самарської районної у місті
Дніпропетровську ради про визнання
права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

20 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням та відміну державної
реєстрації. Позовні вимоги позивач
обґрунтував тим, що йому на правах
приватної власності належить квартира
АДРЕСА_1. За вказаною адресою
зареєстрована відповідачка, колишня
цивільна дружина його сина, яка з
моменту реєстрації ніколи у цій
квартирі не проживала. З серпня 2013 року
відповідачка припинила подружні
стосунки з сином позивача ОСОБА_3 та
постійно мешкає у своїй квартирі за
адресою АДРЕСА_2. За весь час
відповідачкою квартирна плата та інші
комунальні платежі не сплачувались.
Позивач неодноразово звертався до
відповідачки з проханням у
добровільному порядку змінити місце
реєстрації, але відповідачка не бажає
цього робити. Позивач просить визнати
відповідачку ОСОБА_2 такою, що втратила
право користування житлом - квартирою
АДРЕСА_1 та відмінити реєстрацію
відповідачки ОСОБА_2 за даною адресою.

11 вересня 2014 року відповідач ОСОБА_2
звернулася до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
третя особа: Управління-служба у
справах дітей Самарської районної у
місті Дніпропетровську ради про
визнання права власності на нерухоме
майно. В обґрунтування позову
зазначила, що вона та ОСОБА_3 з 1999 року
перебували в цивільному шлюбі, від
спільного життя мають доньку - ОСОБА_4,
1999 року народження. З серпня 2013 року
стосунки цивільного подружжя
припинені. До грудня 2009 року сім'я
мешкала в найманому житлі, а 23 грудня 2009
року вони придбали спірну трикімнатну
квартиру. Гроші на придбання квартири
належали їй та цивільному чоловіку
ОСОБА_3, який вмовив її зареєструвати
квартиру на його батька. Квартира
придбана на спільні гроші подружжя та
ОСОБА_1 не має жодного відношення до
неї. Сім'я не мала можливості мешкати в
даній квартирі у зв'язку з ремонтними
роботами. ОСОБА_2 вважає, що договір
купівлі-продажу спільної квартири був
укладений з порушенням норм діючого
законодавства, не відповідає істотному
положенню справ, а право власності на
квартиру ОСОБА_1 оформив незаконно і
тому її ? частка підлягає витребуванню
з його володіння. В спірній квартирі
також зареєстрована неповнолітня
ОСОБА_4. Складаючи договір
купівлі-продажу спірної квартири
відповідачі порушили закони і
нормативні акти стосовно захисту прав
дитини - ОСОБА_4 та співвласника
квартири ОСОБА_2, які охороняються
законом. ОСОБА_3 в порушення
законодавства оформив спірну квартиру
на свого батька ОСОБА_1, що примусило
позивачку звернутися до суду з даним
позовом. Позивач за зустрічним позовом
просить визнати за нею ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1, яка складається із коридору,
трьох житлових кімнат, туалету, ванної,
кухні, кладової, лоджії, балкону,
загальною площею 64 кв.м., житловою
площею 37,1 кв.м. (а.с. 29-34).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся, подав до суду
письмові заперечення та заяву про
розгляд справи у його відсутність (а.с.
27, 42, 53-60).

В судовому засіданні представник
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_1
підтримав, просив задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві
(а.с. 3-5). В задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 просив відмовити
в повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в письмових
запереченнях відповідачів та просив
застосувати строки позовної давності
про що подав відповідні письмові заяви
від відповідачів.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_2, представник відповідача ОСОБА_5
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали,
просили відмовити в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі
посилаючись на обставини викладені в
зустрічній позовній заяві. Підтримали
позовні вимоги за зустрічним позовом
та просили задовольнити їх в повному
обсязі, посилаючись на обставини,
викладені в позовній заяві.

Відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся, подав до суду заяву про
розгляд справи у його відсутність (а.с.
44) та письмові заперечення проти
зустрічного позову (а.с. 45-52).

Третя особа за зустрічним позовом
Управління-служба у справах дітей
Самарської районної у місті
Дніпропетровську ради зазначила, що у
вищезазначених позовах інтереси та
права дитини не порушуються.

Вислухавши доводи та пояснення
учасників процесу, допитавши свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, вивчивши та дослідивши
матеріали справи в їх сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та відміну державної
реєстрації підлягають частковому
задоволенню, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про визнання права власності на
нерухоме майно необхідно відмовити в
повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі - продажу квартири
посвідченого 23 грудня 2009 року
нотаріусом Дніпропетровського
міського округу ОСОБА_8, ОСОБА_1 була
придбана квартира за номером АДРЕСА_1 у
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (а.с.
6-7, 36-38).

Відповідно до витягу про реєстрацію в
Державному реєстрі правочинів від
23.12.2009 року виданого нотаріусом
Дніпропетровського міського округу
ОСОБА_8, предметом правочину значиться
квартира АДРЕСА_1, відчужувачами є
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12,
набувачем є ОСОБА_1 (а.с. 8).

З відповіді на адвокатський запит від 13
серпня 2014 року № 47/13а/з вбачається, що
працівниками СДІМ Самарського РВ ДМУ
було здійснено вихід за адресою
АДРЕСА_1 та встановлено, що ОСОБА_2 за
вищевказаною адресою не проживає (а.с.
9-12).

Відповідно до актів від 03.01.2014 року,
28.02.2014 року, 07.05.2014 року, 03.07.2014 року,
02.09.2014 року, виданих КП «Житлове
господарство Самарського району»
Дніпропетровської міської ради
встановлено, що громадянка ОСОБА_2 не
проживає за адресою АДРЕСА_1 з 01.08.2013
року по 02.09.2014 року (а.с.17-21).

ОСОБА_1 є учасником ліквідації
наслідків аварії на Чорнобильській АЕС
у 1986 році, що підтверджується копією
посвідчення (а.с. 26).

Відповідно до свідоцтва про народження
та свідоцтва про встановлення
батьківства, ОСОБА_4 народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком є ОСОБА_3, мати
ОСОБА_2 (а.с. 39).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються Цивільним кодексом
України.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 11 ЦК України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксовано в одному або кількох
документах, листах, телеграмах, якщо
він підписаний його стороною.

Відповідно до вимог ст. 209 ЦК України
нотаріальне посвідчення правочину
здійснюється нотаріусом або іншою
посадовою особою, яка відповідно до
закону має право на вчинення такої
нотаріальної дії, шляхом вчинення на
документі, в якому викладено текст
правочину, посвідчувального напису.
Нотаріальне посвідчення може бути
вчинене на тексті лише такого
правочину, який відповідає загальним
вимогам, встановленим статтею 203 цього
Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України
недодержання сторонами або стороною в
момент вчинення правочину вимог,
встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України,
як правило, має наслідком визнання
правочину недійсним. Зміст правочину
становлять права та обов'язки, про
набуття, зміну або припинення яких
учасники правочину домовилися.

Відповідно до роз'яснень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину. Правочин
може бути визнаний недійсним лише з
підстав, визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом. Правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним може бути пред'явлена тільки
особами, визначеними у ЦК України й
інших законодавчих актах, що
встановлюють оспорюваність правочинів
- а саме, однією зі сторін, або
заінтересованою стороною, тобто права
яких вже були порушені на момент
звернення до суду.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ст.319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд, має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Стаття 33 Конституції України гарантує
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання. Це означає, що
наявність чи відсутність прописки само
по собі не можуть бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення, або
ж для відмови їй у цьому.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»
встановлено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Згідно вимог ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Згідно до ст. 257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право у примусовому порядку через суд.

Так, в судовому засіданні було
встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 на
момент укладання договору купівлі -
продажу квартири АДРЕСА_1, а саме 23
грудня 2009 року знала про реєстрацію
права власності за договором на ОСОБА_1,
тобто на момент подання зустрічної
позовної заяви про визнання за нею
права власності на ? квартири, строк
позовної давності сплив.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно
набуте подружжям за час шлюбу є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно необхідно
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Посилання позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_2 про необхідність поділ
майна, яке є об'єктом спільної сумісної
власності їхнього подружжя з ОСОБА_3,
суд вважає безпідставними, оскільки
стороною позивача не було надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження заявлених позовних
вимог, зокрема щодо придбання спірної
квартири за спільні кошти подружжя та
її майнової участі у придбанні спірної
квартири, а також джерело походження
грошових коштів подружжя на придбання
спірної квартири.

Суд приходить до обґрунтованого
висновку, що посилання та доводи
позивача та його представника за
зустрічним позовом не обґрунтовані,
свого підтвердження у судовому
засіданні не знайшли, ці обставини
спростовуються доказами наданими
відповідачами та письмовими
матеріалами справи в їх сукупності.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваний прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не приймає до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
сторони в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, мають право
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідними клопотаннями про
витребування доказів та ін.

Судом неодноразово роз'яснювались
учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11,
57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення
або не вчинення процесуальних дій, а
також те, що суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь справі, при
цьому суд приймає до розгляду тільки ті
докази, які мають значення по справі.

Твердження позивача та його
представника за зустрічним позовом про
укладання договору купівлі-продажу в
наслідок обману не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.
Наявність умислу в діях сторін
договору, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману не доведено
позивачем за зустрічним позовом.

Посилання ОСОБА_2 та її представника на
порушення прав неповнолітньої ОСОБА_4
під час укладення договору
купівлі-продажу ні чим об'єктивно не
підтверджені та ґрунтуються на
припущеннях та помилковому
трактуванні положень законодавства
щодо захисту прав дитини.

Так, судом встановлено, що договір
купівлі-продажу квартири від 23.12.2009
року укладено з додержанням вимог
чинного законодавства. Якщо договір
купівлі-продажу квартири укладений у
письмовій формі та нотаріально
посвідчений, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші насправді
не були передані покупцем ОСОБА_1 або
належали ОСОБА_2

Тому, судом не можуть бути взяті до
уваги покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
оскільки під час укладання договору
купівлі-продажу квартири останні не
були присутні та не можуть достовірно
знати обставин підписанні договору,
крім того, свідки є родичами
відповідачки ОСОБА_2 та зацікавлені в
результаті розгляду справи і визнання
за ОСОБА_2 права власності на ? частину
квартири.

Також, посилання представника на
положення Закону України «Про
власність» є не актуальним, оскільки
20.06.2007 року даний закон втратив
чинність, та його дія не
розповсюджується на спірні
правовідносини.

Вимоги позивача ОСОБА_1 про відміну
державної реєстрації відповідача не
ґрунтуються на вимогах закону,
оскільки саме по собі рішення суду про
визнання особи, такою, що втратила
право на користування житловим
приміщенням і є підставою для зняття її
з реєстрації.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі
необхідні обставини справи та оцінюючи
усі наявні докази по справі, досліджені
в судовому засіданні в їх сукупності,
приймаючи до уваги вищевикладене, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, треті особи: Самарський
районний відділ в місті
Дніпропетровську ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області, КВ ЖРЕП
Самарського району про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та відміну
державної реєстрації підлягають
частковому задоволенню.

Також, виходячи з встановлених в
судовому засіданні обставин справи, а
також діючого матеріального закону, з
урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа:
Управління-служба у справах дітей
Самарської районної у місті
Дніпропетровську ради про визнання
права власності на нерухоме майно
необхідно відмовити в повному обсязі.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню, то
у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
оскільки в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 судом має бути
відмовлено, судові витрати, понесені
ОСОБА_2 не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 3, 11, 15, 16, 202, 203, 204, 207, 215, 230, 317, 319, 391,
405 ЦК України, ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18, 57-60, 88, 169,
208-209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Самарський районний відділ в
місті Дніпропетровську ГУ ДМС України
в Дніпропетровській області, КВ ЖРЕП
Самарського району про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та відміну
державної реєстрації задовольнити
частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, що є
підставою для зняття її з
реєстраційного обліку за даною
адресою.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН
НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ІПН НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 243
грн. 60 коп.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа:
Управління-служба у справах дітей
Самарської районної у місті
Дніпропетровську ради про визнання
права власності на нерухоме майно -
відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
К.С. Маштак