Ухвала

іменем україни

13 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Амеліна В.І.,
Євтушенко О.І.,

Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Світанок» до ОСОБА_3 про визнання
права власності за набувальною
давністю,

за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Кремінського
районного суду Луганської області від
31 липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 24 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Приватне
сільськогосподарське підприємство
«Світанок» (далі - ПСП «Світанок»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання права власності за
набувальною давністю.

В обґрунтування позовних вимог
зазначало, що з березня 2007 року
використовує для виробничих потреб з
дозволу громадянина ОСОБА_3
транспортні засоби, а саме: трактор
моделі МТЗ-80, 1989 року випуску,
заводський № НОМЕР_2; причіп моделі 2
ПТС-4, 1990 року випуску, заводський №
НОМЕР_3; причіп моделі 2 ПТС-4, 1987 року
випуску, заводський № НОМЕР_4. У червні
2013 року відповідачем оформлено право
власності на вищезазначені
транспортні засоби. Позивач вважає, що
оскільки підприємство відкрито та
безперервно володіє вищезазначеним
майном та відповідач не заявляв вимоги
про його повернення, воно набуло право
власності на рухоме майно. Тому позивач
просить визнати право власності за
набувальною давністю.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від

31 липня 2013 року позовні вимоги ПСП
«Світанок» до ОСОБА_3 про визнання
права власності за набувальною
давністю задоволено. Визнано за ПСП
«Світанок» в порядку набувальної
давності право власності на трактор
моделі МТЗ-80, 1989 року випуску,
заводський № НОМЕР_2, державний №
НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
великотоннажного транспортного засобу
або іншого технологічного
транспортного засобу від 26 червня 2013
року серії НОМЕР_5. Визнано за ПСП
«Світанок» в порядку набувальної
давності право власності на причіп
моделі 2 ПТС-4, 1990 року випуску,
заводський № НОМЕР_3, державний №
НОМЕР_6, який належить ОСОБА_3 на
підставі свідоцтва про реєстрацію
великотоннажного транспортного засобу
або іншого технологічного
транспортного засобу від 26 червня 2013
року серії НОМЕР_7. Визнано за ПСП
«Світанок» в порядку набувальної
давності право власності на причіп
моделі 2 ПТС-4, 1987 року випуску,
заводський № НОМЕР_4, державний №
НОМЕР_8, який належить

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про
реєстрацію великотоннажного
транспортного засобу або іншого
технологічного транспортного засобу
від 26 червня 2013 року серії НОМЕР_9.

Ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 24 березня 2014 року рішення
Кремінського районного суду
Луганської області від 31 липня 2013 року
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
першої та апеляційної інстанцій та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з яким погодився суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позивач відповідно до вимог

ст. 344 ЦК України набув право власності
за набувальною давністю, оскільки
підприємство користувалося рухомим
майном безперервно.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитись не
можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
набуттям права власності за
набувальною давністю, суди повинні
враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна;

- володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності. У
разі втрати не із своєї волі майна його
давнісним володільцем та повернення
цього майна протягом одного року або
пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування
набувальна давність не переривається
(частина третя статті

344 ЦК). Не переривається набувальна
давність, якщо особа, яка заявляє про
давність володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Однак у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України суди на вказане уваги не
звернули, не перевірили правомірність
передачі рухомого майна відповідачем
позивачеві, чи був відповідач на момент
передачі рухомого майна власником
цього майна, чи переривався строк
набувальної давності, неповно
з'ясували фактичні обставини справи,
встановлення яких має суттєве значення
для правильного вирішення спору.

Суди не звернули уваги на те, що спори
відносно спірного майна вирішувались
судами неодноразово, а саме: ОСОБА_4
звертався до Кремінського районного
суду Луганської області з позовом до
ПСП «Світанок» про витребування майна
з чужого незаконного володіння;

з позовом до ОСОБА_3, ПСП «Світанок» про
визнання права власності,
витребування майна з чужого
незаконного володіння та скасування
реєстрації транспортних засобів. А
також ОСОБА_3 звертався до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
правочину недійсним, скасування
реєстрації транспортних засобів та
визнання права власності.

Рішенням Кремінського районного суду
Луганської області від

16 травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 19 червня 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано
недійсною угоду купівлі-продажу
трактора МТЗ-80,

1989 року випуску, заводський № НОМЕР_2,
задній міст № НОМЕР_11; причепу 2ПТС-4 1990
року випуску, заводський № НОМЕР_3;
причепа 2ПТС-4,

1987 року випуску, заводський № НОМЕР_4,
укладену 15 лютого 2007 року між ОСОБА_4 та
СПД ОСОБА_5 Скасовано свідоцтво про
реєстрацію великотоннажних
транспортних засобів або інших
технологічних транспортних засобів
від 7 жовтня 2010 року серії НОМЕР_10,
власник ОСОБА_4, трактора моделі МТЗ-80,
1989 року випуску, заводський

№ НОМЕР_2, задній міст № НОМЕР_11,
державний номерний знак НОМЕР_12;
скасовано свідоцтво про реєстрацію
великотоннажних транспортних засобів
або інших технологічних транспортних
засобів від 7 жовтня 2010 року серії
НОМЕР_13, власник ОСОБА_4, причепа 2ПТС-4
1990 року випуску, заводський № НОМЕР_3,
присвоєно державний номерний знак
НОМЕР_14; скасовано свідоцтво про
реєстрацію великотоннажних
транспортних засобів або інших
технологічних транспортних засобів
від 7 жовтня 2010 року серії НОМЕР_15,
власник ОСОБА_4, причепа 2ПТС-4 1987 року
випуску, заводський № НОМЕР_4,
присвоєно державний номерний знак
НОМЕР_16. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на трактор МТЗ-80 1989 року
випуску, заводський № НОМЕР_2, задній
міст № НОМЕР_11; причіп 2ПТС-4,

1990 року випуску, заводський № НОМЕР_3;
причіп 2ПТС-4, 1987 року випуску,
заводський № НОМЕР_4.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 вересня 2013
року рішення Кремінського районного
суду Луганської області від 16 травня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Луганської області від 19 червня 2013 року
в частині визнання права власності за
ОСОБА_3 на трактор МТЗ-80, 1989 року
випуску, заводський № НОМЕР_2, задній
міст № НОМЕР_11; причіп 2ПТС-4,

1990 року випуску, заводський № НОМЕР_3;
причіп 2ПТС-4, 1987 року випуску,
заводський № НОМЕР_4, скасовано, а
справу направлено до суду першої
інстанції на новий розгляд.

Отже, судами попередніх інстанцій не
взято до уваги, що ОСОБА_3 не належить
право власності на спірне майно,
оскільки його позовну заяву залишено
без розгляду ухвалою Кремінського
районного суду Луганської області від
18 листопада 2013 року.

За таких обставин, коли фактичні
обставини належним чином не
встановлені та не перевірені,
неправильно застосовані норми
матеріального права, ухвалені у справі
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу

ст. 338 ЦПК України є підставою для їх
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Кремінського районного суду
Луганської області від 31 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 24 березня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик Судді:В.І.
Амелін О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік