ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Комплекс «Закарпаття» про поновлення
на роботі, стягнення компенсації за
невикористані дні щорічної відпустки
та середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Закарпатської області від 13
травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ТОВ «Комплекс
«Закарпаття», у якому просив поновити
його на посаді генерального директора
ТОВ «Комплекс «Закарпаття», а також
стягнути на його користь з відповідача
компенсацію за невикористані дні
щорічної відпустки в сумі 5 577 грн. та
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 32 тис. грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12
грудня 2006 року рішенням зборів
учасників ТОВ «Комплекс «Закарпаття»
він був призначений генеральним
директором цього товариства. Наказом
від 15 грудня 2006 року він був прийнятий
на роботу за сумісництвом згідно його
заяви. Згідно протоколу засідання
Спостережної ради ВАТ «ГТК Інтурист
Закарпаття» від 14 березня 2011 року його
відкликали з посади генерального
директора товариства, з указаним
протоколом його ознайомили 31 березня
2011 року. Вважає даний протокол
засідання Спостережної ради
незаконним, безпідставним, оскільки
його зміст порушує ст. ст. 143, 145 ЦК
України, положення статуту ТОВ
«Комплекс Закарпаття» та норми КЗпП
України. Зокрема вказує на те, що
створення та відкликання виконавчого
органу товариства належить до
виключної компетенції загальних
зборів учасників товариства, проте
рішення про відкликання його прийняла
Спостережна рада, на засідання якої
його запрошено не було. Наказ про
звільнення він не отримував і
відповідно не ознайомлений з ним. Крім
того, указує на те, що за період роботи з
15 грудня 2006 року по 31 березня 2011 року
йому не була нарахована та виплачена
компенсація за невикористані дні
щорічної відпуски. Вважає своє
звільнення з роботи безпідставним та
таким, що грубо порушує норми трудового
законодавства, просив позов
задовольнити.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду Закарпатської області від 23
грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 13 травня
2014 року рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_3 про
поновлення на роботі скасовано та в цій
частині ухвалено нове рішення про
відмову в позові у зв'язку із пропуском
строку звернення за вирішенням
трудового спору. У решті рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові в частині поновлення на роботі
ОСОБА_3, виходив із того, що звільнення
не відбулось у встановленому КЗпП
України порядку, а отже і відсутні у
суду підстави для його поновлення на
посаді генерального директора
товариства, оскільки наказ про
звільнення ОСОБА_3 відповідачем не
видавався; вимоги позивача про
стягнення компенсації за
невикористані відпустки судом
залишено без задоволення за пропуском
тримісячного строку позовної давності,
оскільки з моменту виплати позивачу
заробітної плати та часу звернення до
суду з вказаною вимогою минув майже
рік.

Апеляційний суд, ухвалюючи нове
рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з
підстав пропуску місячного строку
звернення до суду, виходив із того, що
позивачу було відомо про його
звільнення 31 березня 2011 року, оскільки
від був ознайомлений під підпис з
протоколом спостережної ради ВАТ ГТК
«Інтурист-Закарпаття» про його
відсторонення від посади генерального
директора товариства, відтак, і не
підлягає вимога про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу. Залишаючи рішення місцевого
суду без змін в частині відмови в
позові про стягнення компенсації за
невикористані відпустки, апеляційний
суд погодився з висновками суду першої
інстанції в цій частині, що позивачем
пропущено трьохмісячний строк
позовної давності, передбачений ст. 233
КЗпП України для звернення до суду з
даними вимогами.

Однак, зазначеного висновку
апеляційний суд дійшов з порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Судом встановлено, що загальними
зборами учасників ТОВ «Комплекс
Закарпаття» від 12 грудня 2006 року було
прийнято рішення про призначення
генеральним директором ТОВ «Комплекс
Закарпаття» - ОСОБА_3, що
підтверджується протоколом від 12
грудня 2006 року загальних зборів
учасників ТОВ «Комплекс Закарпаття»
(а.с. 6).

Наказом від 12 грудня 2006 року ОСОБА_3
прийнятий на роботу на посаду
генерального директора ТОВ «Комплекс
Закарпаття» за сумісництвом (а.с. 7).

13 лютого 2007 року з ОСОБА_3 як
генеральним директором ТОВ «Комплекс
Закарпаття» був укладений контракт
(а.с. 167-176).

Рішенням Спостережної Ради ВАТ ГТК
«Інтурист - Закарпаття» від 14
березня 2011 року було відкликано ОСОБА_3
з посади генерального директора ТОВ
«Комплекс Закарпаття» та призначено на
цю посаду ОСОБА_5, про що зазначено у
протоколі засідання Спостережної ради
ВАТ ГТК «Інтурист-Закарпаття» (а.с. 9-10).
Із змістом указаного протоколу ОСОБА_3
ознайомився 31 березня 2011 року, про що
свідчить його підпис (а.с. 10).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Судом установлено, що наказ про
звільнення ОСОБА_3
відповідачем не видавався, з таким
наказом ОСОБА_3 не
ознайомлений і не підписував його.

Із позовом про поновлення на роботі
ОСОБА_3 звернувся до суду 22 березні 2012
року.

Суд зазначив, що звільнення позивача з
роботи було оформлено протоколом
Спостережної Ради ВАТ ГТК
«Інтурист-Закарпаття» від 14
березня 2011 року, і з таким протоколом
ОСОБА_3 ознайомлений 31 березня 2011 року.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст.233 КЗпП
України на всі випадки звільнення
працівників, незалежно від підстав
припинення трудового договору,
поширюється місячний строк звернення
до суду, який обчислюється з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Всупереч змісту даної правової норми
суд зробив неправильні правові
висновки про обчислення місячного
строку з 31 березня 2011 року - дня, коли
позивачу стало відомо про рішення
Спостережної Ради ВАТ ГТК
«Інтурист-Закарпаття», а тому висновки
апеляційного суду відмову в позові за
пропуском строку позовної давності є
передчасними.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не досліджував
обставини щодо дати, підстав і самого
факту звільнення позивача, а тому
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню у цій частині згідно ч. 2 ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню з
направленням справи у цій частині на
новий апеляційний розгляд.

Разом із тим, підлягає й скасуванню
рішення апеляційного суду про відмову
в задоволенні позову про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, оскільки ці вимоги залежать
від правильності вирішення справи в
частині вимог про поновлення позивача
на роботі.

Також не можна погодитись з висновками
апеляційного суду в частині відмови в
позові про стягнення компенсації за
невикористані відпустки за пропуском
строку позовної давності.

Звертаючись до суду позивач указував
на те, що відпустки за роботу на посаді
генерального директора товариства за
період з 15 грудня 2006 року по 31 березня
2011 року ОСОБА_3 не використовував, та
компенсація за невикористані
відпустки йому не йому не була
виплачена.

Відповідачем не надано жодних доказів
на підтвердження того, що відповідач
розрахувався з позивачем щодо
компенсації за невикористані
відпустки, після ознайомлення ОСОБА_3 з
протоколом про його відсторонення від
роботи, тобто не перевірено доводів
позивача щодо не проведення з ним
повного розрахунку при звільненні.

Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі невикористані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року
щодо офіційного тлумачення положень ч.
2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону
України «Про оплату праці»
Конституційний Суд України роз'яснив,
що у разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, яка
йому належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

Аналіз наведених норм матеріального
права з урахуванням висновків, що
викладені в рішеннях Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає
підстави вважати, що в разі порушення
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з
відповідним позовом незалежно від
того, чи було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін в частині відмови в
задоволенні позову про стягнення
компенсації за невикористані
відпустки за пропуском строку
звернення до суду, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України не звернув уваги на те, що
порушення законодавства про оплату
праці строком не обмежується, та
неправильно відмовив в позові з цих
підстав, не з'ясувавши чи були
ОСОБА_3 виплачені усі
належні суми від власника, зокрема
компенсація за невикористані
відпустки.

Враховуючи те, що апеляційний суд не
встановив фактичних обставин, які
мають значення для правильного
вирішення справи, його рішення не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості, що
в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 13 травня
2014 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:А.О.Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська В.А. Черненко