АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження:
22-ц/796/3180/2014 Головуючий у суді першої
інстанції: Антонова Н.В. Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
11 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого судді:
Суддів:
Поліщук Н.В., Болотова Є.В.
за участю: відповідача
представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_3 на рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 06 грудня 2012
року в справі за позовом заступника
прокурора міста Києва в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах
дітей Голосіївської районної у м. Києві
державної адміністрації, про визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
зв'язку з відсутністю в ньому понад
шість місяців без поважних причин,
виселення та вселення.
в с т а н о в и л а :
У листопаді 2012 року заступник
прокурора м. Києва звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що з 30 грудня 2006 року ОСОБА_6
знаходилась у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_7, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1
народилася донька - ОСОБА_5. Після
одруження вони проживали у квартирі
АДРЕСА_1. Наймачами вказаної квартири
були ОСОБА_7 та його донька від першого
шлюбу - ОСОБА_3 на підставі ордеру від 25
травня 1999 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7
помер. Зазначаючи, що вказана квартира
є єдиним місцем проживання ОСОБА_6 та її
малолітньої доньки, вони постійно
проживають у квартирі та в ній
зареєстровані. Відповідач же у
квартирі не проживає починаючи з 1999
року, обов'язки по утриманню квартири
не виконує; після смерті ОСОБА_7 чинить
позивачам перешкоди у користуванні
вказаної квартири. У зв'язку з цим
заступник прокурора м. Києва просив суд
визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування вказаною квартирою та
виселити її з неї; вселивши у вище
вказану квартиру ОСОБА_6
Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 6 грудня 2012 року позов
заступника прокурора м. Києва
задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3 із
вказаної квартири.

Вселено ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із рішенням суду
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Де
ставила питання про його скасування та
постановлення нового про відмову у
задоволенні позову у повному обсязі.
Мотивуючи свою вимогу тим, що судом
порушені норми матеріального та
процесуального права.

Апелянт та представник апелянта у
судовому засіданні підтримали подану
апеляційну скаргу, просили суд її
задовольнити.

Позивачі будучи належним чином
повідомленими про розгляд справи у
судове засідання не з'явилися,
поважність причин неявки суду не
повідомили. Судова колегія вважає за
можливе розглянути справу у їх
відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК
України.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, заслухавши
пояснення осіб, що з'явилися,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, колегія суддів
вважає, що подана апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом при розгляді справи було
встановлено, що 25 травня 1999 року ОСОБА_7
на підставі розпорядження Московської
районної у м. Києві державної
адміністрації від 22 лютого 1999 року № 232
видано ордер № 15431 на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з двох осіб:
він та дочка - ОСОБА_3 З вказаного часу
вони були зареєстровані у цій квартирі.

30 грудня 2006 року ОСОБА_7 зареєстрував
шлюб із ОСОБА_6, від якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у
них народилася донька - ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що доведено
факт не проживання відповідача у
спірній квартирі понад шість місяців
без поважних причин, відтак в силу ст.
ст. 71, 72 ЖК України вона є такою, що
втратила право користування квартирою.
Оскільки у вказаній квартирі
зареєстрована малолітня ОСОБА_6, відтак
вимоги щодо вселення її матері також
підлягали задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що зазначеним
вимогам постановлене судове рішення у
справі не відповідає.

Згідно зі ст. ст. 71, 72 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто
не може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» судам
роз'яснено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст. 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Заступник прокурора м. Києва, що діяв в
інтересах ОСОБА_6 та її малолітньої
дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 звертаючись
до суду з позовом вказував на не
проживання відповідача без поважних
причин в спірній квартирі починаючи з
1999 року.

Суд першої інстанції в рішенні також
вказує на доведеність вимог позивача в
тому числі і щодо визначення часу не
проживання.

Однак, колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції при розгляді даної
справи не було взято до уваги той факт,
що заочним рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 30 жовтня 2006
року ОСОБА_3 було визнано такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

На підставі зазначеного рішення 26
грудня 2006 року відповідач була знята з
реєстраційного обліку за вищевказаною
адресою. 16 січня 2007 року ОСОБА_6 (
позивач) була зареєстрована у вказаній
квартирі, а 24 липня 2007 року за
письмовою згодою ОСОБА_7, який був
наймачем спірного приміщення була
зареєстрована і неповнолітня дитина.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 09 червня 2008 року було
задоволено заяву ОСОБА_3 про перегляд
заочного рішення, заочне рішення було
скасовано. У зв'язку з чим 21 січня 2010
року ВГІРФО РУ ГУМВС України було
відновлено її реєстрацію у спірному
жилому приміщенні.

Зазначене вище свідчить про те, що за
життя наймача квартири ОСОБА_7( батька
відповідача) остання у встановленому
законом порядку не була визнана такою
що втратила право користування.

Що ж до позивача ОСОБА_6 та її
малолітньої дитини то вони були
зареєстровані до спірної квартири лише
в 2006 та 2007 роках, що свідчить про
відсутність у них, а відтак і
прокуратури, яка виступала у їх
інтересах правових підстав для
звернення з позовом про визнання
відповідача такою що втратила право
користування спірним житловим
приміщенням протягом ( 1999 року - 2006
років) виходячи з того, що вони не
набули такого права самі у вказаний
вище проміжок часу.

Також рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 21 грудня 2010
року було відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_6 яка діяла в своїх
інтересах та інтересах малолітньої
ОСОБА_5 про визнання ОСОБА_3 такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням.

Зустрічний позов ОСОБА_3 було
задоволено частково. Вселено її в
квартиру АДРЕСА_1, та відмовлено в
задоволенні вимог про визнання ОСОБА_5
такою що не набула права користування
жилим приміщенням та виселення ОСОБА_5
та ОСОБА_6 як законного представника
малолітньої з квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від
05 жовтня 2011 року рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 21.12.2011 року було скасовано в
частині та постановлено нове за яким :
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 про
виселення ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1
було задоволено.

Та відмовлено у задоволенні вимог про
визнання ОСОБА_6 такою, що не набула
права користування житловим
приміщенням у квартирі АДРЕСА_1

У іншій частині рішення суду першої
інстанції було залишено в силі.

Зазначене вище свідчило про те, що
ОСОБА_6 ( позивач по справі) не набула
права користування спірним жилим
приміщенням, оскільки реєстрація її
місця проживання у спірній квартирі
була проведена без письмової згоди
ОСОБА_3.

У зв'язку з припиненням дії договору
найму ( внаслідок смерті наймача
ОСОБА_7) був припинений і договір
піднайму який діяв відносно його
дружини ОСОБА_6 Отже, її право
користування спірним жилим
приміщенням залежало від права
користування цим приміщенням наймача.

Незалежно від тривалості часу
проживання позивача ОСОБА_6 ( в
інтересах якої діяла прокуратура) в
спірному жилому приміщенні вона не
набула самостійного права на цю
житлову площу, що свідчить про те, що
вона не є належним позивачем.

У той же час малолітня ОСОБА_5 набула
право користування спірним житлом
починаючи з 2007 року з урахуванням того,
що була зареєстрована в квартирі свого
батька, згода інших на її вселення до
спірної квартири в даному випадку не
передбачалась.

Однак, колегія суддів вважає, що і
позовні вимоги в частині заявленого
прокуратурою позову в інтересах
малолітньої щодо визнання відповідача
таким що втратила право користування
жилим приміщенням не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

Так прокуратурою, яка діяла в
інтересах дитини не було взято до
уваги те, що на момент її звернення в 2012
році з позовом, відповідач повернулася
на спірну жилу площу згідно судового
рішення ( вселилася, переуклала договір
найму та користувалася жилим
приміщенням), а відтак її ( ОСОБА_3 ) не
можна вважати такою, що втратила право
на цю жилу площу.

Наявність судового рішення про право
громадянина користуватися жилим
приміщенням не є перешкодою до
розгляду і задоволення позову про
визнання його таким, що втратив це
право з мотивів, якщо після набрання
рішенням законної сили або після його
виконання він був відсутній понад
шість місяців.

У той же час, ні позовна заява, ні
матеріали справи не містять посилань
про відсутність відповідача понад
визначений ст. 71 ст. 72 ЖК України строк
після прийнятих зазначених вище
судових рішень. При цьому суд у
відповідності до ст. 11 ЦПК України
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих у відповідності до цього
кодексу, в межах заявлених позовних
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Також колегія суддів вважає, що
прийнявши рішення про задоволення
вимог ОСОБА_6 про вселення її до
спірної квартири, суд першої інстанції
не звернув уваги на те, що матеріали
справи не містять доказів того, що
позивач ОСОБА_6 набула самостійного
права щодо користування спірною
квартирою. Статус законного
представника малолітньої особи не є
окремою підставою для набуття нею
такого права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що рішення суду як таке,
що постановлено з порушенням норм
матеріального права підлягає
скасуванню, з постановленням нового за
правилами ст. 309 ЦПК України, про
відмову позивачу у задоволенні
заявлених позовних вимог з зазначених
вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 06 грудня 2012 року скасувати
та постановити нове за яким:

У задоволенні заявлених позовних вимог
Заступника прокурора міста Києва в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у
справах дітей Голосіївської районної у
м. Києві державної адміністрації, про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням у
зв'язку з відсутністю в ньому понад
шість місяців без поважних причин,
виселення та вселення, відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, однак може
бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: