Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1312/14р.
Головуючий у 1 інстанції Федоренко О.І.
Суддя-доповідач
05 червня 2014 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:
головуючого: Кочеткової І.В.
суддів: Воробйової І.А.
при секретарі: Книш С.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 25 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
треті особи Заводський відділ УДМС
України в Запорізькій області, ОСОБА_6
про визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, за
зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням та
вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи Заводський відділ УДМС України в
Запорізькій області, ОСОБА_6 про
визнання такими, що втратили право
користування жилим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що проживає за адресою
АДРЕСА_1, де разом з нею проживають
донька ОСОБА_6, онуки ОСОБА_11 та ОСОБА_10
і ОСОБА_8.

Окрім того, в квартирі зареєстровані
відповідачі у справі, які з 1998 року не
проживають у квартирі, не проявляють
ніякого інтересу до квартири і не
сплачують комунальні послуги.

Позивач є пенсіонеркою і сплата
вартості послуг за відповідачів, які не
проживають, суттєво впливає на її
бюджет.

На підставі викладеного, позивач
просила суд, визнати відповідачів
таким, що втратили право користування
житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1
та зобов'язати ВГІРФО Заводського РВ
ЗМУ УМВС України у Запорізькій області
відмінити реєстрацію ОСОБА_4 та ОСОБА_5
за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з зазначеним позовом,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користування
житловим приміщенням та вселенні, в
якому підтвердили факт не проживання в
спірній квартирі з 1998 року, оскільки
чоловік ОСОБА_3 постійно влаштовував
сварки та бійки. У 2001 році відповідач
змінила замки на вхідній двері.

На теперішній час позивачі проживають
у батька ОСОБА_5, періодично приходять
до квартири, оскільки там проживає
неповнолітня донька позивача ОСОБА_4 -
ОСОБА_8.

На підставі викладеного, позивачі
просили суд, усунути перешкоди в
користуванні спірної квартири, шляхом
вселення.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 02 липня 2013 року залучено
до участі у справі в якості третіх осіб,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору ОСОБА_6 та Службу у
справах дітей Запорізької міської ради
Заводського району.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 25 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 та
зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5
відмовлено.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, ОСОБА_3
просить рішення суду в частині відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
скасувати, та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги ОСОБА_3

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 апеляційну скаргу на
рішення суду не подавали.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов
висновку, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження своїх позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачка та
відповідачі за первинним позовом
зареєстровані в АДРЕСА_1.(а.с.6).

Як пояснили суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
апеляційній інстанції їх батьки ОСОБА_3
та ОСОБА_9 отримали у користування
зазначену трикімнатну квартиру. Після
розлучення батьків у 1998 році їх мати
створила нову родину, з якою мешкала у
вказаній квартирі та стала
перешкоджати їх проживанню у квартирі,
змінила замки на вхідних дверях.

У зв`язку з тим, що між ними та матір»ю
та її новим чоловіком не склалися
стосунки, змушені були піти жити в
квартиру батька, яка значно менша, але
від спірної квартири не відмовлялись і
продовжували час від часу
користуватися квартирою. Окрім даної
спірної квартири іншого житла не мають.

Статтею 47 Конституції України та
статтею 9 ЖК України гарантовано право
громадянина на житло.

Ніхто не може бути виселеним із
займаного житла або обмежений у праві
користування жилим приміщенням, не
інакше як на підставі і у порядку,
передбаченому законом.

За змістом ст. ст. 71, 72 Житлового кодексу
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Якщо наймач або члени
його сім'ї були відсутні з поважних
причин понад шість місяців, цей строк
за заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 просила визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
спірним жилим приміщенням на підставі
ст.71, 72 ЖК України.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
"Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України"
передбачено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (стаття 71 ЖК України),
необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

З огляду на зазначені вимоги закону,
встановивши фактичні обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази в
їх сукупності, правильно визначивши,
які правовідносини випливають із
встановлених обставин справи, дійшли
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки
позивачем не надано доказів на
підтвердження обставин щодо
відсутності відповідачів у спірній
квартирі без поважних причин понад
шість місяців.

Проте, вирішуючи спір суд помилково
застосував до спірних правовідносин
ст.404 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 не є
власником спірної квартири, а тому
судова колегія вважає за необхідне
змінити судове рішення в цій частині
виключивши посилання на ст.404 ЦК
України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 25 грудня 2013 року у цій
справі змінити в частині правового
обґрунтування підстав відмови в
задоволені позову ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: