АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 листопада 2014 року. Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Нежури В.А., Соколової В.В.

при секретарі - Меєчко Д.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Оболонського районного суду м. Києва
від 24 вересня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
позовом до ОСОБА_1 про поділ майна
подружжя, в якому з урахуванням
уточнень просила визнати за нею право
власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1 загальною площею 33,80 кв.м., а
також стягнути з відповідача грошову
компенсацію вартості Ѕ частини
холодильника «Атлант» у розмірі 625,00
грн., вартості пральної машини ARISTON у
розмірі 380,00 грн., а також грошову
компенсацію вартості 1/3 частини
автомобіля «Suzuki Jimny», реєстраційний
номер НОМЕР_1 у розмірі 47 207,00 грн., та
визнати за відповідачем право
власності на вказаний автомобіль.

На обґрунтування своїх вимог
посилалась на те, що зазначене майно
було придбано у шлюбі з відповідачем, в
якому сторони перебували з 02.09.2000 р. по
07.11.2012 р., а тому є спільною сумісною
власністю подружжя, яке відповідач
відмовився поділити у рівних частках в
позасудовому порядку.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 24 вересня 2014 року позов
задоволено.

Визнано за кожною із сторін право
власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 грошову компенсацію Ѕ частини
холодильника «Атлант» у розмірі 625,00
грн. та грошову компенсацію вартості Ѕ
частини пральної машини «Арістон» в
розмірі 380,00 грн., припинено право
власності ОСОБА_2 на Ѕ частини
холодильника «Атлант», Ѕ частини
пральної машини «Арістон»; визнано за
ОСОБА_1 право власності на холодильник
«Атлант» і пральну машину «Арістон»;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію 1/3 частини
автомобіля «Suzuki Jimny», р.н. НОМЕР_1,
визнано за відповідачем право
власності на вказаний автомобіль.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на
відшкодування витрат на оплату судових
експертиз 6 000,00 грн.

Справа № 756/16800/13-ц № апеляційного
провадження:22-ц/796/13349/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Васалатій К.А.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Усик Г.І.

Ухвалено скасувати арешт, накладений
на автомобіль «Сузукі джиммі» р.н.
НОМЕР_1 та на квартиру АДРЕСА_1, після
повної сплати коштів за вищевказане
майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив
скасувати рішення суду в частині
поділу квартири та автомобіля «SuzukiJimny»,
і ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права..

Зазначав, що суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
сторони вели спільне господарство з
02.09.2000 р. по 07.11.2012 р., тоді як позивач і
відповідач зазначали, що спільне
господарство вони вели до травня 2010 р.

Крім того вказував, що задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поділу
квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції
не урахував, що зазначена квартира
належить на праві власності третій
особі - ОСОБА_3

Також посилався на те, що суд першої
інстанції неправильно застосував
положення ст.ст. 71, 72 СК України,
роз'яснення, викладені у постанові
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р.
№11, не урахував його незгоду на
отримання грошової компенсації
частини автомобіля, а також положення
ч.2 ст.365 ЦК України, відповідно до якої
суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду, а у разі, коли
жоден із подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну
скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 та її представник просили
відмовити в задоволенні апеляційної
скарги, посилаючись на те, що її доводи
не грунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо) самостійного заробітку
(доходу).

За змістом ч.1 ст.70 цього Кодексу у разі
поділу майна частки майна подружжя є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що частки подружжя в майні, що є
його спільною сумісною власністю, є
рівними.

Посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої
інстанції не звернув увагу на те, що
власником квартири АДРЕСА_1 є третя
особа ОСОБА_3 є непереконливими,
оскільки рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 28.03.2014 р.
встановлено, що зазначена квартира є
спільною сумісною власністю сторін, та
визнано недійсним договір
купівлі-продажу зазначеної квартири,
укладений між відповідачем ОСОБА_1 та
його батьком ОСОБА_3

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1
статті 19 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація прав проводиться на
підставі договорів, укладених у
порядку, встановленому законом, рішень
судів, що набрали законної сили.

Таким чином сама по собі наявність
відомостей у єдиній державній
інформаційній системі, за умови, що
підстава державної реєстрації прав на
нерухоме майно визнана судом
недійсною, не свідчить про те, що особа
і надалі залишається власником майна.

З огляду на наведене суд першої
інстанції правильно здійснив поділ
спірної квартири в рівних частках, як
майна, що належить подружжю на праві
спільної сумісної власності.

Вирішуючи питання про поділ автомобіля
«Suzuki Jimny», у спосіб залишення цього
майна відповідачеві зі стягненням на
користь позивача грошової компенсації
вартості 1/3 частки, суд першої
інстанції правильно керувався тим, що
зазначене майно було придбано
подружжям у шлюбі за рахунок кредитних
коштів у розмірі 20 530 доларів США,
отриманих відповідачем у ПАТ КБ
Правекс-Банк» у жовтні 2008 р., а також
спільних коштів сторін у розмірі 2000
доларів США. Також суд прийняв до уваги
надані позивачкою виписки з рахунку,
відповідно до яких сторонами у шлюбі
(до 01.05.2010 р.) на погашення кредиту було
сплачено 9 488,45 доларів США.

Урахувавши наведене, а також те, що
автомобіль перебуває у постійному
користуванні відповідача який після
травня 2010 р. продовжує сплачувати кошти
на повернення кредиту, та ринкову
вартість автомобіля, що за висновком
судової експертизи становить 141 621,00
грн., суд правильно визначив, що частка
позивача у зазначеному майні становить
1/3, а грошова компенсації цієї частки
складає 47 207,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не навів
переконливих доводів та відповідних
доказів, які б спростовували
правильність цього розрахунку.

В своїх письмових запереченнях на
позов він стверджував, що частка
позивачки в спірному автомобіля
становить 14 відсотків від його
вартості, що складає 19 826,94 грн., у
зв'язку з чим вважав вимоги ОСОБА_2 про
стягнення з нього грошової компенсації
у розмірі 47 207,00 грн. безпідставними.
Зазначене свідчить про те, що він в суді
першої інстанції не погоджувався лише
з визначеним позивачкою розміром
грошової компенсації, і не заперечував
проти отримання грошової компенсації
вартості частини автомобіля.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що суд першої інстанції неправильно
застосував положення ч.2 ст.71 СК
України, ч.3 ст.370 та ч.2 ст. 364 ЦК України,
а також роз'яснення, викладені у
постанові Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р.
№11 є безпідставними з огляду на
наступне.

Відповідно до ч.2 ст.72 СК України
неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Автомобіль є неподільною річчю, яку не
можну поділити без втрати її цільового
призначення.

За змістом ч.2 ст.364 ЦК України якщо
виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього
Кодексу) співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України, викладеної у
постанові від 19.02.2014 р. у справі №6-4ц14,
яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів, при вирішенні
справ про стягнення грошової
компенсації вартості частки квартири,
що знаходиться у спільній частковій
власності, крім вказаної спеціальної
норми (ст.364 ЦК України) суду слід
врахувати і загальні засади цивільного
законодавства (ст.3 ЦК України) щодо
справедливості, добросовісності та
розумності з врахуванням прав та
інтересів усіх співвласників. При
цьому суду слід ретельно вивчити
обставини справи з метою з'ясувати, чи
не зловживає позивач який бажає виділу
частки зі спільного майна шляхом
отримання грошової компенсації
вартості частки в майні та чи
реалізація цього права не порушить
прав інших осіб, які не мають змоги
сплатити співвласнику грошову
компенсацію вартості його частки.

Обмежуючи право позивача на грошову
компенсацію вартості частки квартири,
якою фактично володіють та
користуються лише відповідачі, і
виходячи при цьому з інтересів
останніх (їх скрутного матеріального
становища), суду слід перевірити
можливості сплати відповідачами такої
компенсації і врахувати, що правовий
режим спільної часткової власності має
враховувати інтереси всіх її учасників
і забороняє обмеження права одних
учасників за рахунок інших.

Зважаючи на те, що автомобілем
користується лише відповідач, що
частка позивачки в цьому майні
становить 1/3, та що відповідач не надав
будь-яких доказів на підтвердження
неможливості сплати ним вартості
частки позивачки у цьому майні, а
заперечував лише щодо її розміру, суд
першої інстанції з урахуванням
зазначених обставин та інтересів обох
співвласників, обґрунтовано
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про
стягнення з ОСОБА_1 грошової
компенсації вартості 1/3 частки
автомобіля «Suzuki Jimny».

Встановлені судом обставини щодо
ведення сторонами спільного
господарства в період з 02.09.2000 р. по
07.11.2012 р., тоді як позивач і відповідач
зазначали, що спільне господарство
вони вели до травня 2010 р. не вплинули на
правильність ухваленого рішення,
оскільки суд здійснив поділ майна, яке
було набуто сторонами до травня 2010 р.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції повно і
всесторонньо з'ясував обставини справи
та ухвалив законне і обгрунтоване
рішення. Доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції не спростовують а тому
підстав для її задоволення не
убачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Оболонського районного суду м.
Києва від 24 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: