Справа № 201/8675/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення відсотків та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом. В обґрунтування своїх
позовних вимог позивач посилається на
те, що 31 жовтня 2007 року рішенням
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська позовні вимоги
ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
були задоволенні у повному обсязі,
стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3
заборгованість за договором позики у
розмірі 65 000 доларів США у перерахунку
за офіційним курсом гривні 5,05, що
склало 328 250 грн. та судові витрати 1 730
грн. а всього 329 980 грн. 10 липня 2008 року
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 31 жовтня 2007 року
було скасовано в частині стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості за договором
позики у сумі 328 250 грн. та судових
витрат 1 730 грн., в частині стягнення
грошових коштів з ОСОБА_2 залишено без
змін. 19 вересня 2008 року Бабушкінським
районним судом м. Дніпропетровська
було видано виконавчий лист.

10 жовтня 2008 року державним виконавцем
відкрито виконавче провадження про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованості та судових витрат в
розмірі 329 980 грн.

31 березня 2010 року ухвалою Верховного
Суду України рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 10
липня 2008 року скасовано рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська залишено в силі.

На протязі 2008 - 2013 років виконавче
провадження стосовно стягнення боргу з
ОСОБА_2 неодноразово відкривалося та
закривалося. Так постановою від 21
березня 2013 року повторно відкрито
виконавче провадження з виконання
виконавчого листа № 2-3100 від 31 жовтня 2007
року виданого Бабушкінським районним
судом м. Дніпропетровська. 25 травня 2010
року солідарним боржником ОСОБА_3 суму
боргу в розмірі 164 990 грн. погашено.
Відповідач всіляко ухиляється від
сплати боргу на підставі рішення суду.
Тому позивач просить суд стягнути з
відповідача на її користь інфляційні
витрати у сумі 20 644,84 грн., 3 % річних у
сумі 14 332,40 грн. та спричинену моральну
шкоду в розмірі 10 000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала заявлені позовні
вимоги в повному обсязі та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог.

Вислухавши сторони, оцінивши надані та
добуті докази, перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги не
обґрунтованими та такими що не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому
цим Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що 31 жовтня 2007 року
рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська позовні
вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2
та ОСОБА_3 були задоволенні у повному
обсязі, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позики у розмірі 65 000 доларів США у
перерахунку за офіційним курсом
гривні 5,05, що склало 328 250 грн. та судові
витрати 1 730 грн. а всього 329 980 грн. 10
липня 2008 року рішенням апеляційного
суду Дніпропетровської області
рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2007
року в частині стягнення з ОСОБА_3
заборгованості за договором позики у
сумі 328 250 грн. та судових витрат 1 730 грн.
було скасовано, в частині стягнення
грошових коштів з ОСОБА_2 залишено без
змін. 19 вересня 2008 року Бабушкінським
районним судом м. Дніпропетровська
було видано виконавчий лист. 31 березня
2010 року ухвалою Верховного Суду
України рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10 липня
2008 року скасовано, рішення
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська залишено в силі.

10 жовтня 2008 року державним виконавцем
відкрито виконавче провадження про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованості та судових витрат в
розмірі 329 980 грн. На протязі 2008 - 2013
років виконавче провадження стосовно
стягнення боргу з ОСОБА_2 неодноразово
відкривалося та закривалося. Так
постановою від 21 березня 2013 року
повторно відкрито виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа № 2-3100 від 31 жовтня 2007 року
виданого Бабушкінським районним судом
м. Дніпропетровська.

В зв*язку з неповерненням відповідачем
грошових коштів позивач просить суд на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України стягнути
з відповідача борг з урахуванням
установленого індексу інфляції за весь
час прострочення грошового
зобов*язання , а також 3 % річних від
простроченої суми.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом. Індекс інфляції - це
показник який, характеризує динаміку
загального рівня цін на товари і
послуги, які купує населення для
невиробничих цілей. Ціни в Україні
встановлюються у національній валюті,
тому зазначена норма ЦК може бути
застосована лише у випадку
прострочення грошового зобов*язання у
гривні. Внаслідок знецінення лише
грошова одиниця України підлягає
індексації, а іноземна валюта, яка була
предметом позики, не підлягає.

Так, заборгованість відповідача перед
позивачем виникла з договору позики
від 21 березня 2006 року на підставі якого
надавалась грошова сума в борг в
іноземній валюті долари США. Прийняття
судового рішення про стягнення
грошового боргу в національній валюті
не змінює природу грошового
зобов'язання як такого, що визначено в
іноземній валюті, і не є підставою для
застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо
сплати суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції.

Представником відповідача в судовому
засіданні було заявлено клопотання про
застосування строків позовної
давності до вимог позивача.

Відповідно ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду із вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу Згідно ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 267 ЦК України передбачає, що
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу , яка його порушила.

Згідно ст. 266 ЦК України, зі спливом
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставне майно тощо).

Відповідно ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішень.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

В постанові Пленуму Вищого
господарського суду України № 14 від 17
грудня 2013 року «Про деякі питання
практики застосування законодавства
про відповідальність за порушення
грошових зобов'язань» зазначено, що
вимоги про сплату пені та передбачених
частиною 2 ст. 625 ЦК України інших
нарахувань у зв'язку з порушенням
грошових зобов'язань хоча й мають
грошовий характер, але за своєю
правовою позицією не є основним
зобов*язанням.

Так, позовні вимоги про стягнення 3 %
річних та інфляційних є додатковими
вимогами та нараховуються від суми
основного боргу, тому до них можливо
застосування строк позовної давності.
Разом з цим визнання боржником
основної суми боргу не ототожнюється
із визнанням ним додаткових вимог, а
також, якщо сума боргу була сплачена
вже після спливу позовної давності, то
такі дії не переривають перебіг
позовної давності, в тому числі щодо
додаткових вимог заборгованість
відповідача перед позивачем виникла ще
21 березня 2006 року. Рішенням
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 31 жовтня 2007 року
підтверджено факт виникнення
правовідносин 21 березня 2006 року. В
вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до
ОСОБА_2 з вимогою повернути суму позики,
після чого в лютому 2007 році ОСОБА_2
повернула перші 10 000 доларів США . З
позовом про стягнення заборгованості
позивач звернулася в червня 2007 році. В
процесі виконання виконавчого
провадження основна заборгованість
частково погашена починаючи з 24
березня 2011 року.

Таким чином перебіг строку позовної
давності для пред'явлення додаткових
вимог про стягнення 3% річних та
інфляційних на суму боргу за договором
позики від 21 березня 2006 року було
перервано в червня 2007 році,
пред'явленням позову про стягнення
основної суми боргу за цим договором,
тобто з червня 2007 року розпочато заново
строк позовної давності. Часткова
сплата ОСОБА_2 основного боргу не
переривала перебіг позовної давності
для вимог про стягнення 3% річних та
інфляційних, оскільки такі дії
боржника свідчать про визнання ним
виключно основного боргу, а не
додаткових вимог, до того ж, визнання
боргу після спливу строку позовної
давності не перериває такий строк.

Отже ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати
боргу з урахуванням установленого
індексу інфляції поширюється лише на
випадки прострочення виконання
грошового зобов'язання, а не на
невиконання судового рішення.
Прийняття судового рішення про
стягнення грошового боргу в
національній валюті не змінює природу
грошового зобов'язання як такого, що
визначено в іноземній валюті і не є
підставою для застосування положень ч.
2 ст. 625 ЦК України щодо сплати суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції .

Враховуючи викладене позовні вимога
позивача про стягнення індексу
інфляції та 3 % річних задоволенню не
підлягають.

Стосовно позовних вимог про стягнення
моральної шкоди. Згідно ст. 23 ЦК України
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а
саме, наявність вини особи, яка завдала
таку шкоду.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичної особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до роз*яснень, даних в п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року № 4 " Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (не майнової) шкоди ",
обов*язковому з*ясуванню при вирішенні
справ про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв*язку між шкодою та протиправними
діяннями її заподіювача та вина
останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору».

За таких обставин суд приходить до
висновку, що позивач не надав суду
належних доказів наявності моральної
шкоди на підтвердження факту
заподіяння позивачу - відповідачем
моральних страждань, та не довела вину
відповідача, не надала доказів
причинно - наслідкового зв'язку між
діями відповідача та начебто завданою
шкодою.

З урахуванням викладеного суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 такими що не
підлягають задоволенню.

Судові витрати розподілити на підставі
ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, Керуючись ст.
ст. 3, 10, 11, 57-61, 76, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення відсотків річних,
інфляційних та моральної шкоди -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.О. Демидова