Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Парінової І.К.,

Умнової
О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 17 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 14 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду із
позовом до ОСОБА_3, мотивуючи свої
вимоги тим, що 21 липня 2006 року між
сторонами укладено договір № б/н,
згідно з умовами якого відповідач
отримав кредит у розмірі 5 000 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Строк дії
кредитного ліміту відповідає строку
дії картки. Відповідач свої
зобов'язання за договором належним
чином не виконав, у зв'язку з чим станом
на 31 січня 2013 року
утворилася заборгованість у розмірі 29
429 грн, яка складається із:
заборгованості за кредитом - 9 658 грн 36
коп., заборгованості за процентами за
користування кредитом - 17 893 грн 07 коп.,
штрафу (фіксована частина) - 500 грн та
штрафу (процентна складова) - 1 377 грн 57
коп., яку позивач просив стягнути на
свою користь із ОСОБА_3

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Волинської області від 14 лютого 2014
року, позов задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
б/н від 21 липня 2006 року в розмірі 29 429
грн. Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права і
неправильним застосуванням норм
матеріального права, та ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані(пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржувані судові рішення указаним
вимогам закону не відповідають.

Судом встановлено, що 21 липня 2006 року
між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» укладено договір б/н,
згідно з умовами якого позивач надав
відповідачу кредит у сумі 5 000 грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом, на строк, що відповідає
строку дії картки.

У заяві позичальника на отримання
кредиту від 21 липня 2006 року, яка
завізована підписом відповідача,
зазначено, що він ознайомлений і
згодний із Умовами та Правилами
надання банківських послуг (далі -
Умови), а також із Тарифами банку;
погодився із тим, що заява разом із
Умовами, Тарифами та Правилами складає
між ним та банком договір про надання
банківських послуг (а. с. 9-10).

ОСОБА_3 ухиляється від виконання своїх
зобов'язань за кредитним договором,
внаслідок чого станом на 31 січня 2013
року утворилася заборгованість у
розмірі 29 429 грн, з яких: заборгованість
за кредитом - 9 658 грн 36 коп.,
заборгованість за процентами за
користування кредитом - 17 893 грн 07 коп.;
штраф (фіксована частина) - 500 грн та
штраф (процентна складова) - 1 377 грн 57
коп.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 9.12 розділу І Умов встановлено,
що кредитний договір від 21 липня 2006
року діє впродовж 12 місяців з моменту
підписання. Також передбачено
автоматичне пролонгування дії
договору на такий самий строк у разі,
якщо жодна із сторін не проінформує
іншу сторону про припинення договору
(а. с. 15).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що доказів про припинення дії
договору про надання банківських
послуг відповідно до п. 9.12 Умов надано
не було, а тому строк виконання
зобов'язання за цим договором
автоматично пролонговано.

Погодитися з такими висновками судів
не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261
ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Порядок погашення боргового
зобов'язання передбачено п. 5 розділу ІІ
Умов, у якому зазначено, що строк і
порядок погашення кредиту (кредитний
ліміт, кредитна лінія) за платіжними
картками із встановленим мінімальним
обов'язковим платежем наведений у
Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною
частиною договору. Вказано, що платіж
включає плату за користування
кредитом, передбачену Тарифами, і
частину заборгованості за кредитом
(п. 5.3).

За платіжними картками без
встановлення мінімального
обов'язкового платежу строк погашення
за кредитом наведено у п. 5.4 розділу ІІ
Умов, за яким строк погашення процентів
за кредитом - щомісячно за попередній
місяць, а строк погашення кредиту у
повному обсязі - не пізніше останнього
дня місяця, вказаного на платіжній
картці (в полі Month).

Зважаючи на відсутність у матеріалах
справи Пам'ятки клієнта й Тарифів
банку, які є невід'ємними частинами
кредитного договору та визначають його
умови, обставини щодо порядку
погашення кредиту - строку, розміру та
складових щомісячного зобов'язання
ОСОБА_3 не встановлені.

Поза увагою судів залишилося те, що за
умовами п. п. 3.1.1, 3.1.3 Розділу ІІ Умов
строк дії картки зазначений на
лицьовій стороні картки (місяць і рік).
Карта дійсна до останнього
календарного дня указаного місяця. За
закінченням строку дії відповідна
картка продовжується банком на новий
строк, якщо раніше (до початку місяця
закінчення строку дії) не надійшло
письмової заяви держателя про закриття
картрахунку, а також за умови наявності
грошових коштів на картрахунку для
оплати послуг із виконання
розрахункових операцій за
картрахунком (в передостанній день
місяця закінчення строку дії) і при
дотриманні інших умов продовження,
передбачених договором.

За висновками Верховного Суду України
про застосування ст. 257 ЦК України до
правовідносин, у яких використовуються
платіжні картки як спосіб
надання/отримання кредитних коштів,
викладеними у постанові від 19 березня
2014 року № 6-14цс14, за таким договором, що
визначає щомісячні платежі погашення
кредиту та кінцевий строк повного
погашення кредиту перебіг позовної
давності щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту у
повному обсязі - зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Вирішуючи спір, суди не встановили
строк дії картки, виданої
ОСОБА_3, не перевірили, чи були на
картковому рахунку грошові кошти, за
наявності яких банк вправі був
пролонгувати строк дії картки та, чи
видавалася відповідачу нова картка.

Відповідальність за порушення
клієнтом строків платежів за будь-яким
із грошових зобов'язань, передбачених
договором більше, ніж на 120 днів,
визначена п. 8.6. розділу І Умов та
полягає у обов'язку клієнта сплатити на
користь банку штраф у розмірі 500 грн + 5 %
від суми позову.

Враховуючи те, що строки виникнення
прострочення за кредитом не
встановлені, період нарахування
штрафних санкцій також підлягає
перевірці судом відповідно до вимог
ст. ст. 60, 214 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 14
лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С. Висоцька

Судді:
О.В. Кафідова

І.К.
Парінова

О.В.
Умнова

І.М. Фаловська