Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/4392/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

21 серпня 2014 року Київський
районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Рибальченко О.П.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи
Варвянської Л.Є.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна,
визначення порядку користування
квартирою, стягнення коштів, треті
особи - Житлово-будівельний кооператив
«Енергія», -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 11 липня 2014 року
звернулася в суд з позовом до
відповідача ОСОБА_5 про поділ майна,
визначення порядку користування
квартирою, який уточнила в поданій до
суду 05 серпня 2014 року заяві.

Посилалася на те, що з 1987 року
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
відповідачем ОСОБА_5, який розірвано
рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 18 січня 2012 року.

Вказувала, що за час перебування в
шлюбі з ОСОБА_5 придбали квартиру
АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року
випуску.

Вважає, що кожен з подружжя має право
на 1/2 частину спільного майна.

Просила суд поділити майно, що є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Просила визнати за нею право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, за відповідачем просила
визнати право власності на 1/2 частину
зазначеної квартири та на автомобіль
ВАЗ 210994-20. Різницю вартості майна в сумі
22000 грн. просила суд стягнути на її
користь з відповідача.

Також просила суд визначити порядок
користування спірною квартирою
АДРЕСА_1 в м. Полтаві виділивши кожному
із сторін певні приміщення в
користування відповідно до висновку
спеціаліста.

В судовому засіданні позивач та її
представник повністю підтримали
вимоги позовної заяви. При цьому не
наполягали на визначенні того порядку
користування квартирою, який
зазначений в поданій до суду позовній
заяві.

Представник відповідача в судовому
засіданні щодо задоволенні позовних
вимог заперечувала. Не погоджувалася з
висновком будівельно-технічного
дослідження як в частині визначення
вартості квартири, так і щодо
визначення порядку користування.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, уповноваживши
представника представляти його
інтереси.

Представник третьої особи в судовому
засіданні не заперечувала щодо
задоволення позову.

Вирішуючи питання про розгляд справи
без участі відповідача ОСОБА_5 суд
виходить з наступного.

За нормами ст. 169 ЦПК України повторна
неявка відповідача в судове засідання
не є перешкодою для розгляду справи.

Крім того, відповідно до ст. 27 ЦПК
України особи, які беруть участь у
справі, мають право користуватися
правовою допомогою.

Також норми процесуального закону
передбачають право особи самостійно
брати участь в судовому засіданні та
мати представника.

Згідно зі ст. 44 ЦПК України представник
може вчиняти усі процесуальні дії, що
їх має вчиняти ця особа.

Відповідач ОСОБА_5 скористався своїм
правом та відповідно до ордеру ПТ № 045185
та угоди уповноважив представляти його
інтереси в суді ОСОБА_3

Твердження представника відповідача
ОСОБА_3 в судовому засіданні про те, що
відповідач не уповноважував її
надавати пояснення, не оцінюється
судом як підстава для відкладення
розгляду справи, саме сторона має право
обмежити свого представника в тих чи
інших правах, наданих нормами ЦПК
України.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
представника позивача, представника
третьої особи, думку представника
відповідача, дослідивши зібрані в
справі докази, приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 30 вересня 1987 року
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який розірвано рішенням Київського
районного суду м. Полтави від 18 січня
2012 року, що вступило в законну силу.

Також судом встановлено, що подружжям
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 за час перебування в
зареєстрованому шлюбі під час
сумісного проживання 17 січня 1992 року
повністю внесено пай в
Житлово-будівельний кооператив
«Енергія» за квартиру АДРЕСА_2.

Свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 отримав відповідач
ОСОБА_5 07 квітня 2008 року та
зареєстрував право власності на
нерухоме майно в державному реєстрі
прав власності.

Нормами ст. 22 КпШС України, який діяв
станом на час сплати пайового внеску в
ЖБК, передбачено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.15 Закону України „Про
власність", який втратив чинність
згідно із Законом України від 27
квітня 2007 року N 997-V, член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, дачу,
гараж, іншу будівлю або приміщення,
надані йому в користування, набуває
права власності на це майно.

Пленум Верховного Суду України в
постанові № 9 від 18 вересня 1987 року
«Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» в п. 6 роз'яснив, що пай,
внесений й подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а після повної сплати
пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном і підлягає поділу на
загальних підставах.

За таких обставин, враховуючи, що
пайовий внесок на квартиру АДРЕСА_1
було внесено повністю 17 січня 1992 року,
тобто, під час сумісного проживання
подружжя., суд, враховуючи норми ч. 2 ст.
19-1 Закону України «Про кооперацію»
вважає обґрунтованим твердження
позивача про те, що квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю подружжя.

Представником відповідача в судовому
засіданні не оспрювалася обставина
того, що квартира АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю подружжя.

Також встановлено, що свідоцтво про
право власності на нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1, відповідачем ОСОБА_5
отримано 07 квітня 2008 року.

Спірний транспортний засіб -
автомобіль ВАЗ 210994-20, тип легковий
седан, державний номерний знак НОМЕР_1,
2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_2,
зареєстрований за відповідачем ОСОБА_5,
придбаний в 30 січня 2008 року, тобто,
також за час перебування сторін в
зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного
кодексу України, ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у
спільній сумісній власності, може бути
поділене між співвласниками, у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, що
мають істотне значення.

Статтею 70 СК України передбачено, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Оскільки частки співвласників в праві
спільної сумісної власності подружжя є
рівними, суд приходить до висновку про
обґрунтованість вимоги позивача про
визнання з нею право власності на 1/2
частку квартири, як на частку в
спільній сумісній власності подружжя.

Тому необхідно поділити майно, що є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 та визнати за кожним
із них право власності на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_3 як на частку в
спільній сумісній власності подружжя.

Звертаючись до суду з вимогами про
поділ спільного майна подружжя,
позивач просить суд визнати право
власності на спірний транспортний
засіб ВАЗ 210994-20 за відповідачем ОСОБА_5
та стягнути на її користь суму
компенсації її частки в розмірі 22000
грн.

При цьому позивач посилається на те, що
транспортний засіб було відчужено
відповідачем без її згоди та отримано
кошти в розмірі 44000 грн.

Разом з тим, дослідженими в справі
доказами встановлено, що станом на час
вирішення справи судом спірний
транспортний засіб ВАЗ 210994-20 , який є
об'єктом спільної сумісної власності
сторін по справі, як подружжя,
зареєстрований за відповідачем ОСОБА_5

За таких обставин, враховуючи, що даний
автомобіль є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, підстави
для відходження від рівності часток
власників відсутні, суд приходить до
висновку про необхідність визнання за
кожним із сторін право власної на 1/2
частку транспортного засобу.

Вимоги позивача щодо визнання за
відповідачем права власності на весь
транспортний засіб в результаті поділу
майна подружжя не ґрунтуються на
нормах закону.

Перехід належної позивачу ОСОБА_1
частки в праві власності на даний
транспортний засіб до відповідача
ОСОБА_5 може мати місце лише за згодою
останнього.

Твердження позивача про відсудження
автомобіля не підтверджено належними
та допустимими доказами в справі, тому
не приймається судом до уваги.

Тому суд не вбачає підстав також і для
стягнення з відповідача на користь
позивача суми коштів в розмірі 22000 грн.
як різниці вартості розподіленого
майна.

Вирішуючи питання щодо визначення
порядку користування квартирою
АДРЕСА_1 в м. Полтаві су виходить ь з
наступного.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою, співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Згідно зі ст. 155 ЖК України квартира, що
є в приватній власності громадян, не
може бути в них вилучена, власника не
може бути позбавлено права
користування квартирою.

Пунктом 14 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.1995 року
№ 20 з наступними змінами „Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності"
роз'яснено, що квартира, яка є спільною
сумісною власністю на вимогу учасника
цієї власності підлягає поділу в
натурі, якщо можливо сторонам виділити
жилі та інші приміщення із самостійним
виходами, які можуть використовуватись
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири. У
протилежному випадку може бути
встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Як встановлено судом, сторонам
неможливо виділити в спільній квартирі
жилі та інші приміщення із самостійним
виходами, які можуть використовуватись
як окремі квартири або які можна
переобладнати в такі квартири.

Встановлення порядку користування
квартирою з виділенням позивачу ОСОБА_1
житлових кімнат площею 12,7 кв.м. та 9,1
кв.м., а відповідачу ОСОБА_5 площею 17,3
кв.м. призведе до порушення прав сторін
на користування належною їм на праві
власності частиною спільної квартири,
тому в цій частині позовні вимоги є
безпідставними та не можуть бути
задоволені.

Хоча позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні і не наполягала на
визначенні судом саме такого порядку
користування, який визначено згідно з
висновком дослідження, але враховуючи
склад жилих приміщень в спірній
квартирі та їх площу, суд приходить до
висновку про неможливість визначення
порядку користування приміщеннями в
квартирі, оскільки встановлення
порядку користування тими чи іншими
жилими приміщеннями в квартирі
призведе до порушення прав іншої
сторони на користування належною на
праві власності часткою квартири.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про
встановлення порядку користування
квартирою є безпідставними та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України на
користь позивача з відповідача
підлягають стягненню понесені судові
витрати пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог в сумі 1728,26
грн.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Поділити майно, що є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частку квартири АДРЕСА_3 на частку в
спільній сумісній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на
1/2 частку квартири АДРЕСА_3 на частку в
спільній сумісній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частку автомобіля ВАЗ 210994-20, тип
легковий седан, державний номерний
знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, номер
кузова НОМЕР_2, як на частку в спільній
сумісній власності подружжя.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на
1/2 частку автомобіля ВАЗ 210994-20, тип
легковий седан, державний номерний
знак НОМЕР_1, 2008 року випуску, номер
кузова НОМЕР_2, як на частку в спільній
сумісній власності подружжя.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати в розмірі 1728
грн. 26 коп.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя /підпис/
Н.Л.Яковенко

Суддя
Н.Л.Яковенко

21.08.2014