АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/5305/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 629/4079/14-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю.,
Котелевець А.В.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 27 червня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до Приватного
акціонерного товариства
«Енергооблік», третя особа - ОСОБА_2 про
зміну формулювання причин звільнення і
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2014 року ОСОБА_1 звернувся ПрАТ
«Енергооблік», 3 особа-ОСОБА_2. про
скасування наказу № 30К-14 від 14.04.2014 р.
про звільнення за прогули ( ч.4 ст. 40 КЗпП
України), зміну формулювання причини
звільнення на «розірвання трудового
договору з ініціативи працівника
внаслідок порушення власником
законодавства про працю», стягнення
заборгованості із заробітної плати за
вимушений прогул та вихідної допомоги
при звільненні у розмірі 16504 грн. 09 коп.
та зобов'язанні відповідача занести до
трудової книжки відомості про
заохочення за успіхи в роботі на
підприємстві. В обґрунтування
заявлених вимог позивач посилається на
те, що з 03.10.2005 р. по 12.12.2013 р. він
перебував в трудових відносинах з
відповідачем та обіймав посаду
інженера з налагодження та випробувань
1-ої категорії. Внаслідок істотної
зміни умов праці ( зміна розміру оплати
праці в бік зменшення), 28.11.2013 р. він
подав заяву про звільнення за ч.6 ст. 36
КЗпП України, попередивши власника за
два тижні. Однак, 12.12.2013 р., ПрАТ
«Енергооблік» не провів розрахунку та
не видав трудову книжку, Тому ОСОБА_4
звернувся зі скаргою до Державної
інспекції з питань праці у Харківській
області. У зв'язку з тим, що за
результатами перевірки інспекцією
праці складено протокол про
адміністративне правопорушення за
ознаками ч.І ст. 41 КУпАП Ураїни цей
висновок інспекції , як зазначає
позивач, надає йому право розірвати
трудовий договір за ч.4 ст. 36. ст. 38 КЗпП
України та отримати вихідну допомогу
за вимогами ст.44 КЗпП України у розмірі
не менше тримісячного середнього
заробітку. ОСОБА_1 також пояснив, що
трудову книжку він отримав тільки
14.04.2014 р. з формулюванням звільнення «за
прогул» ( ч.4 ст. 40 КЗпП України). Тому він
просить стягнути середній заробіток за
весь час вимушеного простою. Крім того,
позивач вважає, що відповідач не
виплатив суми заробітної плати за
липень 2013 р.-квітень 2014 р., як різницю
між виплаченою заробітною платою і
тієї, що підлягала нарахуванню, з
розрахунку 2043 грн. 63 коп. на місяць,
вихідну допомогу при звільненні- 6130
грн. 89 коп. Позивач також зазначає, що
його двічі було нагороджено
похвальними грамотами, але в порушення
ст.48 КЗпП України ці заохочення за
успіхи в роботі на підприємстві до
трудової книжки не заносились.

Представник ПрАТ «Енергооблік» в суді
першої інстанції позов не визнав.
Пояснив, що 28.11.2013 р. ОСОБА_1 подав заяву
з проханням звільнити його у зв'язку зі
зміною істотних умов праці, а саме
розміру заробітної плати. Але на
підприємстві не відбувалося змін
розміру посадового окладу протягом 2013
р. Тому у відповідача не було законних
підстав для такого звільнення, Про
вказане підприємство письмово
повідомило позивача. Достовірно
знаючи, що трудовий договір з ним не
припинено, ОСОБА_1 з 13.12.2013 р. на роботу
не виходив. Протягом тривалого строку
відповідач намагався з'ясувати причини
відсутності позивача на роботі,
направляв відповідні листи за місцем
його проживання, але жодних документів
або пояснень поважності причин
невиходу на роботу ОСОБА_1 не
повідомив.В зв»язку з відсутністю на
роботі протягом 3-х місяців без
поважних причин, відповідач розірвав
зі ОСОБА_1 трудовий договір згідно п. 4
ст. 40 КЗпП України. У день звільнення,
14.04.2014 р., позивач отримав трудову
книжку, компенсацію за невикористані
дні відпустки. Тому заборгованість по
заробітній платі відсутня.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 27 червня 2014 року у позові
ОСОБА_1 відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 звернувся з
апеляційною скаргою., в якій просить
скасувати рішення районного суду та
задовольнити його позов в повному
обсязі. Посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з'ясування
обставин, що мають значення у справі,
порушення норм матеріального та
процесуального права, В обгрунтування
апеляційної скарги вказує на ті ж
обставини, що і в суді першої
інстанції.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана дове сти ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подають ся сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, ОСОБА_1 був звільнений за п.4 ст. 40
КЗпП України в зв»язку з прогулом без
поважних причин на законних підставах,
так як без поважних причин з 13.12.2003 року
на роботу не виходив. Ним не надано
доказів на підтвердження зміни на
підприємстві істотних умов праці. Не
встановлено таких обставин і
терторіальною державною інспекцією з
питань праці у Харківській області при
проведення перевірки дотримання
законодавства про працю на ПрАТ
«Енергооблік». Працівник має право
розірвати трудовий договір, укладений
на невизначений строк, попередивши про
це власника або уповноважений ни орган
письмово за два тижні. Але такої заяви
від ОСОБА_1 не поступало, тому
відповідач був позбавлений можливості
провести звільнення з роботи за
власним бажанням. Крім того, позивач не
довів суду про наявність у відповідача
заборгованості із заробітної плати,
адже заробітна плата за вказаний
період останньому була нарахована і
виплачена, про що свідчить довідка № 568
від 24.06.2014 р. Тому не вбачається підстав
для задоволення позову ОСОБА_1 про
скасування наказу № ЗОК-14 від 14.04.2014 р.
про звільнення за прогули з 13.12.2013 р., а
також зміни формулювання причин
звільнення на розірвання трудового
договору з ініціативи працівника
внаслідок порушення власником
законодавства про працю.

Також відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
зобов'язання відповідача занести до
трудової книжки відомості про
заохочення за успіхи в роботі на
підприємстві, а саме подяки від
директора без дати та подяки від
23.02.2011р., суд першої інстанції виходив з
того що вказані вимоги є
безпідставними, так як суперечать
«Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників» оскільки
для внесення в трудову книжку
заохочення мав бути виданий
відповідний наказ по підприємству. А в
даному випадку такий наказ відсутній.

Судова колегія погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як вони є правильними і
зробленими у відповідності із
зібраними по справі доказами.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1
наказом голови правління АТ
«Енергооблік» (нині ПрАТ
«Енергооблік») № 27К-05 від 03.10.2005 р.
прийнятий на постійну роботу інженером
налагодження та випробувань із
встановленням йому посадового окладу.

14.04.2014 р. на підставі наказу № ЗОК-14
ОСОБА_1 був звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з прогулом без
поважних причин. З вказаного наказу
вбачається, що позивач самоусунувся
від виконання своїх трудових
обов'язків і починаючи з 13 грудня 2013 р.
не виходив на роботу.

Із ксерокопій актів, відповідачем ПрАТ
«Енергооблік» і долучених до
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 з 13 грудня 2013 р. на роботу не
виходив та згідно отриманих від нього
відомостей відмовляється виконувати
свої трудові обов'язки, тому як вважає,
що трудові відносини з ним припинені. З
метою з'ясування наявності поважни
причин відсутності на роботі, ОСОБА_1
направлялись численні запити та
рекомендовані листи підприємства з
проханням повідомити поважність
причин невиходу на роботу, надати
документ на підтвердження поважності
таких причин та неодноразово
наголошувалося, що трудовий договір з
ним не припинено. Між тим, позивач на це
не реагував.

Факт відсутності на роботі з 13.12.2013 р. по
13.04.2014 р.не заперечував сам ОСОБА_1, але
наполягав на тому, що трудовий договір
припинено за п. 6 ст. 36 КЗпП України в
зв»язку із зміною істотних умов праці.

Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності може бути розірван власником
або уповноваженим ним органом лише у
разі прогулу (в тому числі відсутності
на роботі більше трьох годин протягом
робочого дня) без поважних причин.

Сторони не заперечують, що ОСОБА_1 28.11.2013
р. написав заяву, в якій просив
звільнити його за ст. 36 п. 6 КЗпП України
у зв'язку з відмовою продовжувати
роботу через зміну істотних умов праці
- зміну ( зменшення) розміру оплати
праці.

Відповідно до ч.ч. З, 4 ст.32 КЗпП України
у зв'язку із змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та розмірв
оплати праці, пільг, режиму роботи,
встановлення або скасування неповного
робочого часу, суміщення професій,
зміну розрядів і найменування посад та
інших - працівник повинен бути
повідомлений не пізніше ніж за два
місяці. Якщо колишні істотні умови
праці не може бути збережено, а
працівник не згоден на продовження
роботи в нових умовах, то трудовий
договір припиняється за пунктом 6
статті 36 цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах зімагальності сторін. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В зв»язку з наведеним судом першої
інстанції обґрунтовано встановлено, що
на виконання вимог вказаного
цивільно-процесуального закону
позивачем не надано належних і
допустимих доказів на підтвердження
зміни на підприємстві істотних умов
праці.

Таких обставин не встановлено і
Терторіальною державною інспекцією з
питань праці у Харківській області при
проведенні перевірки дотримання
законодавства про працю на ПрАТ
«Енергооблік». ОСОБА_1 був обізнаний
щодо цього, про що свідчить відповідь
інспекції на його ім»я ( а. с.7-9).

Доводи апелянта, що йому не
доплачували заробітну плату є
помилковими. На підтвердження розміру
посадового окладу-1600 грн. надано наказ
№ 1 К-13 від 02.01.2013 про затвердження
штатного розкладу.

З довідки про доходи позивача № 1305 від
25.11.2013 року вбачається, що сума доходу
ОСОБА_1 складається із посадового
окладу, премій, заробітної плати за час
відпустки. Зазначені обставини
підтверджуються випискою по особовому
рахунку позивача, де встановлено, що
посадовий оклад протягом 2013 р. не
змінювався та складав 1600 грн. Розмір
доходу зменшувався та збільшувався у
зв'язку зі здійсненням додаткових
виплат. Так у травні місяці 2013 р. премія
складала 320 грн. та заробітна плата за
час відпустки 390 грн. 30 коп., а також
заробітна плата за фактично
відпрацьований час, тому загальна сума
доходу - 2043 грн. 63 коп. не можна вважати
такою, що має постійний розмір.

Зазначене свідчить, що зменшень
розміру посадового окладу протягом 2013
р. не відбувалося.

Відповідачем надані докази, що ОСОБА_1
був попереджений про те, що трудовий
договір з ним не припинено з підстав
незгоди працівника від продовження
роботи у зв»язку зміни на підприємстві
істотних умов праці, так як таких змін
не відбувалося. Вказане позивачем не
спростовано.

Зазначене свідчить, що між сторонами не
досягнута домовленість для припинення
трудового договору за п.6 ст. 36 КЗпП
України. В такому випадку звільнення
могло бути проведено за ініціативи
працівника за власним бажанням ( ст. 38
КЗпП України). Але ОСОБА_1 не
скористався своїм правом звільнення за
власним бажанням до сплину
двотижневого строку.

Пунктами 1, 4 ст. 36 КЗпП України
передбачається, що підставами
припинення трудового договору є угода
сторін та розірвання трудового
договору з ініціативи працівника
(статті 38, 39) . з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу (статті 40, 41)
або на вимогу профспілкового чи іншого
уповноваженого на представництво
трудовим колективом органу (ст 45).

Згідно ч 1 ст. 38 КЗпП України працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним

орган письмово за два тижні.

Оскільки такої заяви від ОСОБА_1
не поступало, відповідач був
позбавлений можливості провести
звільнення з роботи за власним
бажанням.

Також позивач не надав доказів про
наявність у відповідача
заборгованості із заробітної плати
перед ним, так як заробітна плата за
вказаний період останньому була
нарахована і виплачена, про що свідчить
довідка № 568 від 24.06.2014 р.

Також судова колегія враховує, що з
грудня 2013р. позивач працює на іншому
підприємстві. Тобто він уклав трудовий
договір з іншим підприємством відразу
після звільнення з підприємства
відповідача та працював на іншому
підприємстві на момент розгляду справи
судом першої інстанції. Зазначене
вбачається з його пояснень як в суді
першої так і апеляційної інстанції.

В зв»язку з наведеним судова колегія
знаходить, що суд першої інстанції
обґрунтовано визнав, що відсутні
підстави для задоволення позову ОСОБА_1
про скасування наказу № ЗОК-14 від
14.04.2014 р. про звільнення за прогули з
13.12.2013 р., а також зміни формулювання
причин звільнення на розірвання
трудового договору з ініціативи
працівника внаслідок порушення
власником законодавства про працю.

Правильно визнав суд першої інстанції
і те, що не підлягають задоволенню
позовні вимоги щодо зобов'язання
директора ПрАТ «Енергооблік» занести
до трудової книжки ОСОБА_1 відомости
про заохочення за успіхи в роботі на
підприємстві, а саме подяки від
директора без дати та подяки від
23.02.2011р.

Відповідно вимоги ст. 48 КЗпП Укаїни до
трудової книжки заносяться відомості
про роботу, заохочення та нагороди за
успіхи в роботі на підприємстві, в
установі, організації.

Як зазначено в п.п.2.24, 2.25 Інсрукції про
порядок ведення трудових книжок
працівників до трудових книжок
працівників у розділ "Відомості про
нагородження" заносяться відомості про
нагородження державними нагородами
України та відзнаками України; у розділ
"Відомості про заохочення" вносяться
відомості про заохочення за успіхи у
праці. Порядок внесення відомостей про
нагороди і заохочення такий: у графі 3
відповідного розділу трудової книжки
пишеться у вигляді заголовку назва
підприємства, нижче у графі 1
зазначається порядковий номер запису
(нумерація, що зростає протягом усього
періоду трудової діяльності
працівника); у графі 2 ставиться дата
нагородження або заохочення; у графі З
записується, ким нагороджений або
заохочений працівник, за які
досягнення і якою нагородою або
заохоченням; у графі 4 зазначається, на
підставі чого внесений запис (із
посиланням на дату, номер і
найменування документа).

З огляду на вказане для внесення в
трудову книжку заохочення мав бути
видан відповідний наказ по
підприємству. Матеріали справи не
містять такого наказу.

Доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження в судовому
засіданні суду апеляційної інстанції,
вони фактично повторюють доводи,
викладені позивачем в судовому
засіданні суду першої інстанції та не
спростовують висновків районного суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
суд апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд
першої інстанції постановив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Судова колегія знаходить, що
рішення суду першої інстанції
ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.
Підстав для зміни або скасування
судового рішення не вбачається.

Відповідно, апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст.
307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 27 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: