Справа № 495/6363/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (паспорт серії
НОМЕР_1 виданий 09.11.2012 року)

від відповідача: не з'явився

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/6363/14-ц

за позовом ОСОБА_1

до Крутоярівської сільської ради
Білгород-Дністровського району
Одеської області

про визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини

В С Т А Н О В И В:

28.08.2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту -
позивач) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до Крутоярівської
сільської ради
Білгород-Дністровського району
Одеської області (далі по тексту -
відповідач) про визначення додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини.

Так, позивач просить суд визначити
ОСОБА_1 додатковий строк - 3 місяця, для
подання заяви про прийняття спадщини
за заповітом, після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2.

Позивач - ОСОБА_1, в судовому засіданні
заявлені позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Відповідач-2 - Крутоярівська СР, в
судове засідання не з'явилася, але
надала до суду заяву, згідно з якою
просить розглянути справу за
відсутності її представника та
прийняти законне і обґрунтоване
рішення.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення позивача, суд
дійшов до наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_2 від 02.10.2006 року.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3
відкрилась спадщина у вигляді
земельної ділянки площею 2,60 гектарів у
межах згідно з планом, яка розташована
на території Крутоярівської сільської
ради Білгород-Дністровського району
Одеської області, масив НОМЕР_3, ділянка
НОМЕР_4 і призначена для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, яка належала їй згідно
Державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ОД № 076542,
виданого на підставі розпорядження
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації від 17.08.2004 року
№1033/2004.

За життя ОСОБА_3 було складено 15.02.2006
року заповіт, який зареєстровано в
реєстрі за № 22, посвідчений секретарем
виконкому Крутоярівської сільської
ради Білгород-Дністровського району
Одеської області Берегой С.М., згідно
якого було зроблене розпорядження, що
на випадок смерті ОСОБА_3 все її майно,
де б воно не знаходилось, з чого б воно
не складалось і взагалі все те, що їй
буде належати на день смерті і на що
ОСОБА_3 за законом матиме право вона
заповіла - ОСОБА_1 Даний заповіт за
життя ОСОБА_3 не був змінений і не
скасований.

Отже, спадкоємцем за заповітом після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 є ОСОБА_1

Між тим, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_3, ОСОБА_1 не встиг в шестимісячний
термін, що встановлений ст.1270
Цивільного кодексу України, звернутися
до нотаріальної контори за оформленням
та отриманням свідоцтва про право на
спадщину за законом.

За твердженням позивача - ОСОБА_1, на
день смерті ОСОБА_3 йому було лише 10
років та він був необізнаний стосовно
порядку прийняття спадщини.

Відповідно до пункту 1 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», спадкові
відносини регулюються Цивільним
кодексом України, законами України
«Про нотаріат», «Про міжнародне
приватне право», іншими законами, а
також прийнятими відповідно до них
підзаконними нормативно-правовими
актами.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України
встановлено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом (ст.1217 ЦК України).
Заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною дієздатністю. Право на заповіт
здійснюється особисто (ст.ст. 1233, 1234 ЦК
України).

Частинами 2, 4 статті 1236 Цивільного
кодексу України встановлено, що
заповідач має право скласти заповіт
щодо усієї спадщини або її частини.
Чинність заповіту щодо складу спадщини
встановлюється на момент відкриття
спадщини. Нотаріус посвідчує заповіт,
який написаний заповідачем
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів
(ч.1 ст.1248 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.1268 Цивільного
кодексу України, спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї. Незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 Цивільного
кодексу України для прийняття спадщини
встановлюється строку у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

Згідно із ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу
України, за позовом спадкоємця, який
пропустив строк для прийняття спадщини
з поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Абзацами 1, 2, 3, 6 пункту 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №7
«Про практику у справах про
спадкування» від 30.05.2008 року
передбачено, що особа, яка не прийняла
спадщину в установлений законом строк,
може звернутися до суду з позовною
заявою про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини
відповідно до частини третьої статті
1272 ЦК.

Зазначене положення застосовується до
спадкоємців, в яких право на
спадкування виникло з набранням
чинності зазначеним Кодексом. Суди
відкривають провадження в такій справі
уразі відсутності письмової згоди
спадкоємців, які прийняли спадщину
(частина друга статті 1272 ЦК), а також за
відсутності інших спадкоємців, які
могли б дати письмову згоду на подання
заяви до нотаріальної контори про
прийняття спадщини. Відповідачами у
такій справі є спадкоємці, які прийняли
спадщину.

При відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти
наявність або відсутність спадкової
справи стосовно спадкодавця у
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини, наявність у
матеріалах справи обґрунтованої
постанови про відмову нотаріуса у
вчиненні нотаріальної дії, зокрема
відмови у видачі свідоцтва про право на
спадщину. За наявності у спадковій
справі заяви спадкоємця про відмову
від права на спадщину його вимоги про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини задоволенню не
підлягають. Вирішуючи питання про
визначення особі додаткового строку,
суд досліджує поважність причини
пропуску строку для прийняття
спадщини, при цьому необхідно виходити
з того, що поважними є причини,
пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Пунктами 2.20, 2.21, 2.25, 2.28, 2.29
Інформаційного Листа Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
16.05.2013 року встановлено наступне.

При вирішенні справ про визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини слід також
враховувати, що додатковий строк
визначається у разі, якщо суд визнає
причини пропуску строку для прийняття
спадщини поважними. У зазначеній
категорії справ є обов'язковим
обґрунтування в мотивувальній частині
судового рішення поважності причин
пропуску строку для подання заяви про
прийняття спадщини.

Суди переважно правильно вирішують
питання поважності причин пропуску
зазначеного строку та визнають
поважними:

- тривалу хворобу;

- перебування спадкоємця тривалий час
за межами України;

- відбування покарання в місцях
позбавлення волі;

- перебування на строковій військовій
службі в Збройних Силах України тощо.

Проте не завжди суди першої інстанції
враховують роз'яснення, які містяться у
абз.6 п.24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №7 «Про практику у справах
про спадкування» від 30.05.2008 року, згідно
з якими поважними є причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами для спадкоємця на вчинення
цих дій.

Так, судом не можуть бути визнані
поважними такі причини пропуску строку
для подання заяви про прийняття
спадщини як:

- юридична необізнаність позивача щодо
строку та порядку прийняття спадщини;

- необізнаність особи про наявність
спадкового майна;

- похилий вік;

- непрацездатність;

- незнання про існування заповіту;

- встановлення судом факту, що має
юридичне значення для прийняття
спадщини (наприклад, встановлення
факту проживання однією сім'єю);

- невизначеність між спадкоємцями, хто
буде приймати спадщину;

- відсутність коштів для проїзду до
місця відкриття спадщини;

- несприятливі погодні умови.

Необґрунтованою є практика місцевих
судів щодо визнання поважності причин
пропуску строку подання заяви про
прийняття спадщини фактичним
користуванням і володінням майном
спадкодавця або ж проживанням із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини. В останньому випадку
зазначені обставини є підставою для
звернення з позовом або заявою (в
залежності від наявності або
відсутності спору щодо спадкового
майна) про встановлення факту
постійного проживання разом зі
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, а не з позовом про надання
додаткового строку для прийняття
спадщини.

В свою чергу, позивачем - ОСОБА_1,
доказів про наявність причин,
пов'язаних з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для подання заяви до нотаріуса у
шестимісячний строк суду не надано.

Посилання позивача - ОСОБА_1, на те, що на
день смерті ОСОБА_3 йому було лише 10
років та він був необізнаний стосовно
порядку прийняття спадщини, як на
причину пропуску строку судом до уваги
не приймаються, оскільки ці обставини
не є об'єктивними та поважними
причинами, які б пояснювали неподання
позивачем заяви до нотаріальної
контори протягом настільки тривалого
часу (майже вісім років).

Крім того, позивачем - ОСОБА_1, не
представлено до суду жодних доказів,
які б свідчили, що він звертався до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, а нотаріальною
конторою йому було відмовлено, про що
видано відповідну постанову або лист.

Згідно із ст.1 Цивільного
процесуального кодексу України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування
(ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60
Цивільного процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного
процесуального кодексу України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні (ст.213
ЦПК України).

Необхідно зазначити, що судом в ході
розгляду справи позивачу - ОСОБА_1,
роз'яснювався обов'язок доказування, у
відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України, що
підтверджується записом фіксування
судового засідання технічним засобом
та розпискою про ознайомлення з
правами та обов'язками, але не зважаючи
на це ним, в ході розгляду справи не
надано жодних доказів, які б
підтверджували ті обставини, на які
посилається позивач.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства,
розглянувши справу в межах заявлених
вимог та наданих сторонами доказів, які
оцінені судом в їх сукупності, суд
приходить до висновку про те, що у
задоволенні заявлених позовних вимог
ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 1216- 1217, 1233-1234, 1236, 1268-1269,
ч.1 ст.1270, ч.3 ст.1272 Цивільного кодексу
України, п.24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 7 «Про
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 року, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 169, 197,
208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Крутоярівської сільської ради
Білгород-Дністровського району
Одеської області про визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
Одеської області суд протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко