Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Умнової О.В.,

Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення та зняття з
реєстрації, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 09 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 22 травня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ ПриватБанк»)
звернулося до суду із указаним позовом,
в обґрунтування якого зазначило, що 12
березня 2008 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір на
суму 87 000 доларів США, строком дії до 10
березня 2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 12 березня
2008 року між цими ж сторонами було
укладено договір іпотеки, відповідно
до якого відповідач передав в іпотеку
банку нерухоме майно, а саме: житловий
будинок загальною площею 98,40 кв. м,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Враховуючи невиконання відповідачем
взятих на себе договірних зобов'язань
та наявність заборгованості перед
банком у сумі 174 060 доларів США, позивач
просив звернути стягнення на предмет
іпотеки та виселити відповідачів із
даного будинку.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 09 січня
2014 року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Закарпатської
області від 22 травня 2014 року, позов
задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 12 березня
2008 року в сумі 1 390 739 грн 40 коп. звернуто
стягнення на предмет іпотеки, а саме:
житловий будинок загальною площею 98,40
кв. м, житловою площею 62,60 кв. м, що
розташований по АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ
КБ «ПриватБанк» з укладанням договору
купівлі-продажу з іншою особою -
покупцем.

Продаж предмета іпотеки ухвалено
провести в порядку, передбаченому
Законом України «Про виконавче
провадження».

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати
рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 09 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 22 травня 2014
року, справу направити на новий розгляд
до суду першої інстанції, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 12 березня 2008
року між банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику кредит в
сумі 87 000 доларів США для придбання
нерухомості, з кінцевим терміном
повернення 10 березня 2028 року.

У забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 12 березня
2008 року між цими ж сторонами було
укладено договір іпотеки, відповідно
до якого відповідач передав в іпотеку
банку нерухоме майно, а саме: житловий
будинок загальною площею 98,40 кв. м,
розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_3 порушив взяті на
себе зобов'язання за кредитним
договором, у зв'язку з чим
заборгованість останнього перед
банком станом на 23 квітня 2013 року
становила 1 743 060 доларів США.

Звертаючи стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що банк вправі скористатися своїм
правом на задоволення вимог за
основними зобов'язаннями шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

При цьому, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог в частині виселення
відповідачів із спірного будинку, суди
виходили з того, що в матеріалах справи
відсутні будь-які докази отримання
останніми письмової вимоги про
виселення.

Проте колегія суддів суду касаційної
інстанції із рішеннями судів в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
погодитись не може, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з позовної заяви, позивач
на підставі ст. ст. 33, 38, 39 Закону України
«Про іпотеку» просив звернути
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості в розмірі 1 390
739 грн 40 коп., а саме: будинок АДРЕСА_1,
шляхом укладення від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою - покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
прав власності та з можливістю
здійснення всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу іпотеки, та
виселити відповідача та інших осіб, які
зареєстровані або мешкають у спірному
будинку, зі зняттям їх з реєстраційного
обліку.

Відповідно до ст. 38 Закону України "Про
іпотеку", якщо рішення суду або договір
про задоволення вимог
іпотекодержателя передбачає право
іпотекодержателя на продаж предмета
іпотеки будь-якій особі-покупцеві,
іпотекодержатель зобов'язаний за 30
днів до укладення договору
купівлі-продажу письмово повідомити
іпотекодавця та всіх осіб, які мають
зареєстровані у встановленому законом
порядку права чи вимоги на предмет
іпотеки, про свій намір укласти цей
договір.

При цьому ст. 39 Закону України «Про
іпотеку» передбачає, що у разі
задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет
іпотеки у рішенні суду, крім іншого,
зазначається також і спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
прилюдних торгів або застосування
процедури продажу, встановленої
статтею 38 цього Закону.

Відповідно до договору іпотеки від 12
березня 2008 року сторони визначили, що
звернення стягнення на предмет іпотеки
може бути здійснено шляхом укладення
договору купівлі-продажу у порядку ст.
38 Закону України "Про іпотеку".

Проте, розглядаючи спір, суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, застосувавши Закон України «Про
виконавче провадження» замість ст. ст.
38, 39 Закону України «Про іпотеку», на
які позивач посилався, пред'являючи
зазначений позов.

Оскільки порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору, і ці порушення були
допущені місцевим судом, то рішення
місцевого суду та ухвала апеляційного
суду підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 09 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 22 травня
2014 року в частині задоволення позовних
вимог скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська