АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва у складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 15 вересня 2014р. по цивільній справі
за позовом Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

встановила:

у червні 2014р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з відповідача 30
812грн. 74коп. заборгованості за
кредитним договором.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 13 червня 2007р. уклав
з відповідачем кредитний договір,
відповідно до якого позичальник
отримав 7 000грн. на платіжну карту зі
сплатою 36% на рік за користування
кредитом на суму залишку
заборгованості.

Позивач стверджував, що
відповідач не виконував належним чином
зобов'язання за кредитним договором, у
зв'язку із чим виникла заборгованість,
яка станом на 30 квітня 2014р. складається
із заборгованості за кредитом у сумі 6
990,34грн., заборгованості за процентами у
сумі 16 566,54грн., заборгованості по
комісії за користування кредитом у
сумі 5 312грн. 40коп., та штрафів - 500грн.
(фіксована частина) та 1 443грн. 46коп.
(процентна складова).

Рішенням суду від 15 вересня 2014р.
позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі
відповідач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи та
порушення норм процесуального права,
так як позивачем суду не було надано
доказів укладення кредитного договору,
видачі кредитної картки, а відтак і
кредитних коштів.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона підлягає задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено і матеріалами справи
підтверджено, що 9 липня 2007р. між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
позивач, і відповідачем був укладений
кредитний договір шляхом приєднання.

Згідно заяви, яку підписав відповідач 13
червня 2007р., сторони погодили умови
кредитування, кредитний ліміт у сумі
7000грн., базову відсоткову ставку за
кредитним лімітом у розмірі 3% на місяць
із розрахунку 360 днів у році, що термін
дії кредитного ліміту збігається з
терміном дії платіжної картки.

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/12945/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Чала А.П.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач,

- 2 -

отримавши кредитні кошти, свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконав, допустив заборгованість, яка
підлягає стягненню у примусовому
порядку.

Проте, погодитися з таким висновком
суду першої інстанції не можна,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України
договором приєднання є договір, умови
якого встановлені однією із сторін у
формулярах або інших стандартних
формах, який може бути укладений лише
шляхом приєднання другої сторони до
запропонованого договору в цілому.

Підписавши заяву від 13 червня
2007р., відповідач підтвердив, що
ознайомлений з умовами кредитування,
надання йому повної інформації про
умови кредитування, а також
зобов'язався повернути кредит,
сплатити відсотки, винагороди, комісії
щомісячними платежами.

Згідно п. 3.1. умов і правил надання
банківських послуг для надання послуг
банк відкриває клієнту картрахунок,
видає клієнту картку, їх вид та строк
дії визначений у заяві та у пам'ятці
клієнта, підписанням якої клієнт та
банк укладають договір про надання
банківських послуг. Датою укладення
договору являється дата відкриття
рахунку, зазначена у розділі «Відмітки
банку» заяви.

З наявної відмітки банку на
заяві відповідача вбачається, що
рахунок був відкритий 9 липня 2007р.

За таких обставин, суд першої
інстанції правильно встановив, що між
сторонами був укладений кредитний
договір, проте, не 13 червня 2007р., а 9
липня 2007р.

Посилання апелянта на
відсутність договірних відносин між
ним та банком, колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки
представник апелянта підтвердив у
апеляційному суді, що відповідач
підписав заяву 13 червня 2007р., в якій
підтвердив, що ознайомлений і згоден з
умовами та правилами надання
банківських послуг, а також тарифами
банку, отримання повної інформації про
умови кредитування в ПриватБанку, і
виразив згоду з тим, що ця заява разом
із пам'яткою клієнта, умовами та
правилами надання банківських послуг,
а також тарифами складає між ним та
банком договір про надання банківських
послуг.

Проте, висновок суду, що саме
укладення кредитного договору
підтверджує і факт отримання кредитних
коштів, суперечить нормам
матеріального права та умовам
договору, який був укладений між
сторонами.

Посилання суду першої інстанції
на правову позицію Верховного Суду
України, висловлену при розгляді
справи № 6-63цс13, колегія суддів вважає
неправомірним, оскільки він зроблений
з приводу укладення договору позики, а
предметом даної справи є виконання
кредитного договору.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
закону.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Пунктом 3.2. умов і правил надання
банківських послуг визначено, що після
отримання банком від клієнта
необхідних документів, а також заяви,
банк проводить перевірку наданих
документів та приймає рішення про
можливість видачі кредиту на платіжну
картку.

Отже, саме укладення кредитного
договору не свідчить про отримання
кредитних коштів, а свідчить про те, що
банк взяв на себе зобов'язання видати
кредитні кошти, а позичальник
зобов'язався повернути кошти та
сплатити проценти.

Відповідно до умов укладеного
сторонами договору, банк у разі
прийняття рішення про видачу кредиту
зобов'язався перерахувати кошти на
платіжну картку, яку повинен був видати
відповідачу.

- 3 -

На заяві відповідача від 13
червня 2007р. відсутній його підпис про
отримання платіжної картки, також
позивачем не надано інших документів,
які б свідчили, що відповідач отримав
платіжну карту або зняв кредитні кошти
з відкритого рахунку.

Також не ґрунтується на
матеріалах справи і висновок суду
першої інстанції про те, що
відповідачем частково погашалася
кредитна заборгованість, що
підтверджує отримання боржником
кредиту, оскільки доказу, який би
підтверджував дану обставину
матеріали справи не містять.

Наданий позивачем розрахунок
заборгованості свідчить про те, що
відповідачу нарахована заборгованість
за кредитом у сумі 6 990грн. 34коп., що
відповідає розміру кредитного ліміту,
який погодили сторони, і навпаки
підтверджує, що відповідач не
здійснював платежі по погашенню
кредитної заборгованості.

Крім того, з наданого суду
позивачем розрахунку заборгованості
неможливо зробити висновок про наявну
заборгованість по кредитному договору,
а також чи здійснювалися відповідачем
платежі по погашенню заборгованості.

Також суд першої інстанції не
звернув увагу на те, що позивачем не
надано пам'ятку клієнта та тарифи
банку, що позбавило можливості суд
перевірити правильність нарахування
комісійних платежів.

Представник банку у судові
засідання до апеляційного суду двічі
не з'явився, хоча суд направив на адресу
банку листа з проханням направити
представника для з'ясування обставин,
що мають суттєве значення для
вирішення даного спору, який банком був
отриманий (с.с.60-61).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог.

Оскільки даний спір виник з
приводу виконання кредитного договору,
банк зобов'язаний був довести, що він
виконав свої зобов'язання та надав
відповідачу кредитні кошти, так як дану
обставину заперечував відповідач.

Проте, таких доказів позивачем
надано не було, тому суд першої
інстанції безпідставно прийшов до
висновку про невиконання відповідачем
зобов'язань за кредитним договором про
повернення отриманих кредитних коштів
та сплату процентів за користування
ними.

Суд першої інстанції неповно
встановив обставини справи, не оцінив
надані сторонами докази, неправильно
застосував норми матеріального права,
допустив порушення норм
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення даного спору,
тому колегія суддів скасовує рішення і
ухвалює нове рішення про відмову у
задоволенні позову у зв'язку із його
недоведеністю.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314,
316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 15 вересня
2014р. скасувати, ухвалити нове рішення,
яким у позові Публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: