печерський районний суд міста києва
Справа № 757/6341/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Вовк С.В.,

при секретарі - Грицюк Н. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, треті
особи: Головне управління юстиції у
місті Києві, Служба у справах дітей
Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації, про
встановлення факту, що має юридичне
значення, та визнання права власності
та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, Київської міської ради,
третя особа ГУЮ у м. Києві, про визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом, -

В С Т А Н О В И В :

У березні 2014 ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, треті
особи: ГУЮ у м. Києві, Служба у справах
дітей Дарницької РДА у м. Києві, про
встановлення факту його спільного
проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 1996 р. по 18.05.2013,
визнання права власності на
обов'язкову частку спадкового майна, а
саме: 1/3 частину квартири АДРЕСА_1

Свої вимоги мотивував тим, що з 1996 р. по
18.05.2013 проживав з ОСОБА_5 спільно, як
чоловік та дружина однією сім'єю. Вони
мешкали в одній оселі, яка належала
ОСОБА_5, вели спільне господарство, мали
спільний бюджет, відпочивали разом, як
сім'я, приймали та відвідували родичів.

Також вказав, що у 2006 р. був
відповідачем у цивільній справі за
позовом ОСОБА_6, в якій зазначено його
фактичне місце проживання та місце
реєстрації: АДРЕСА_1

Зазначив, що на день смерті ОСОБА_5 він
досяг пенсійного віку, а тому має право
на обов'язкову частку у спадщині
незалежно від змісту заповіту.

Ухвалою судді Печерського районного
суду м. Києва від 17.04.2014 прийнято
зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2, Київської міської ради,
третя особа ГУЮ у м. Києві, про визнання
права власності на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позову ОСОБА_4
зазначила, що вона в особі законного
представника ОСОБА_3, звернулась до
приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_7 із
заявою про прийняття спадщини за
заповітом квартири АДРЕСА_1 Заяву при
прийняття спадщини також подали ОСОБА_1
та ОСОБА_8, які за законом не мають права
на обов'язкову частку у спадщині.
Посилаючись на те, що вона є
спадкоємцем за заповітом, просила
позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_9 первісний
позов підтримав з підстав викладених в
ньому та просив його задовольнити,
проти задоволення зустрічного позову
заперечував.

Відповідач ОСОБА_3, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_4, та її
представник ОСОБА_10 проти первісного
позову заперечували, підтримали
зустрічний позов з підстав викладених
в ньому та просили його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, вчасно належним чином
була повідомлена про розгляд справи.

Представник відповідача за зустрічним
позовом Київської міської ради в
судове засідання не з'явився, до суду
направив заяву про розгляд справи за їх
відсутності.

Представник третьої особи служби у
справах дітей Дарницької РДА у м. Києві
в судове засідання не з'явився, до суду
направив заяву про розгляд справи за їх
відсутності.

Представник третьої особа ГУЮ у м.
Києві в судове засідання не з'явився, до
суду направив заяву про розгляд справи
за їх відсутності.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні
суду показала, що ОСОБА_5 проживала
разом з ОСОБА_1, як чоловік та дружина,
вели спільне господарство.

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні
суду показала, ОСОБА_5 та ОСОБА_1
проживали разом, як чоловік та дружина,
на сімейних святах завжди були разом.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні
суду показала, що була сусідкою ОСОБА_5,
яка їй казала, що ОСОБА_1 - це друг її
покійного чоловіка.

Суд, вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, допитавши свідків,
оголосивши та дослідивши матеріали
справи, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу
України, сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сім'єю, але
не перебувають в шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають в шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 СК України.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його не
дійсним та поділ спільного майна
подружжя" від 21.12.2007 року № 11 роз'яснено,
що під час застосування ст. 74 СК
України, що регулює поділ майна осіб,
які проживають у фактичних шлюбних
відносинах судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають в
будь-якому іншому шлюбі й між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Вимоги позову ОСОБА_1 у тому числі
грунтуються на положеннях Сімейного
кодексу України, який набрав чинності з
01.01.2004.

До набрання чинності Сімейним кодексом
України відсутні правові підстави для
встановлення юридичного факту
проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у
фактичних шлюбних відносинах за період
з 1996 р. по 31.12.2003.

Вимоги позову ОСОБА_1 про встановлення
факту його проживання з ОСОБА_5 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу за період з
01.01.2004 по 18.05.2013 підлягають задоволенню.

Судом визнано доведеним той факт, що у
зазначений період сторони мешкали в
одній оселі, вели спільне господарство,
мали спільний бюджет, набували майно,
відпочивали разом, приймали та
відвідували спільних родичів, друзів.
Але шлюб між сторонами зареєстрований
не був і спільних дітей у них немає.

Факт спільного проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 однією сім'єю підтвердили
свідки.

Зокрема, допитані в якості свідків
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 показали, що ОСОБА_5
та ОСОБА_1 проживали разом, як чоловік
та дружина, вели спільне господарство,
на сімейних святах завжди були разом.

Допитана судом свідок ОСОБА_13 показала,
що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали разом,
проте останній являється другом
покійного чоловіка ОСОБА_5

Вказані покази свідків повністю
узгоджуються з наданими позивачем
доказами.

Так, письмовою відповіддю Київської
міської станції швидкої медичної
допомоги про те, що за період часу з
01.07.2010 по 30.07.2013 до громадянина ОСОБА_1
був здійснений виїзд бригади швидкої
допомоги за адресою: АДРЕСА_1

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку про доведеність
факту сумісного проживання ОСОБА_1 та
ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 01 січня 2004 року по 18 травня 2013
року.

Крім того, ОСОБА_1 у первісному позові
зазначає, що на момент смерті його
цивільної дружини ОСОБА_5 він досяг
пенсійного віку, а тому має право на
обов'язкову частку у спадщині
незалежно від змісту заповіту.

Разом з тим, суд не може погодитись з
такими доводами позивача з огляду на
таке.

За правилом ч. 1 ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

За змістом ст. 1258 ЦК України, спадкоємці
за законом одержують право на
спадкування почергово. Кожна наступна
черга спадкоємців за законом одержує
право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у
четверту чергу право на спадкування за
законом мають особи, які проживали зі
спадкодавцем однією сім'єю не менш як
п'ять років до часу відкриття спадщини.

Встановлення факту проживання
позивача разом з ОСОБА_5, яка померла, не
надає йому право на обов'язкову частку
у спадщині, як вдівцю, а відносить його
до четвертої черги спадкоємців за
законом, як особу, яка проживала зі
спадкодавцем однією сім'єю, а тому суд
приходить до висновку, що позов в
частині визнання права власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
задоволенню не підлягає.

У зустрічному позові ОСОБА_4 вказує, що
вона являється спадкоємцем за
заповітом та просить визнати за нею
право власності на квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

За приписами ч. 1 ст. 1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 являється
спадкоємицею за заповітом на квартиру
АДРЕСА_1 (а. с. 67).

ОСОБА_4 звернулася до приватного
нотаріуса КМНО ОСОБА_7 про прийняття
спадщини. Із заявами про прийняття
спадщини також звернулись ОСОБА_1 та
сестра померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_2, як
спадкоємиця другої черги.

Постановою приватного нотаріуса КМНО
ОСОБА_7 від 10.02.2014 ОСОБА_4 відмолено у
видачі свідоцтва про право власності
на спадщину за заповітом на її ім'я у
зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документа на
спадкове майно.

ОСОБА_4 зазначає, що свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 після
смерті спадкодавця ОСОБА_5 не вдалось
знайти, а тому нею було отримано
дублікат свідоцтва про право власності
на вказану квартиру (а. с. 68).

Розпорядженням Відділу приватизації
державного житлового фонду управління
житлово-комунального господарства від
18.11.2013 № 176 до дублікату свідоцтва про
право власності на квартиру внесено
виправлення замість «розпорядження
від 26.12.1996 р. № 10541» слід вважати
«розпорядження від 26.12.1996 р. № 10542 та
оригінал свідоцтва про право власності
на квартиру АДРЕСА_1 оформлений згідно
розпорядження органу приватизації
державного житлового фонду
Старокиївської районної державної
адміністрації м. Києва від 26.12.1996 №10541
визнано недійсним (а. с. 69).

Як вбачається з інформаційної довідки
Київського міського бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна
КВ-2013 № 29612 від 11.09.2013 на запит
приватного нотаріуса КМНО ОСОБА_7,
згідно з даними Бюро, квартира АДРЕСА_1
на праві власності зареєстрована за
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого Органом
приватизації державного житлового
фонду Старокиївського району м. Києва
26.12.1996, розпорядження №10541 (а. с. 70).

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 5 від
07.02.2014 "Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав" зазначено, що незалежно
від часу прийняття спадщини вона
належить спадкоємцеві з часу відкриття
спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК),
проте право власності на нерухоме
майно у разі прийняття спадщини
виникає у спадкоємця з моменту
державної реєстрації речового права на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень").
Разом із тим суди повинні
розмежовувати право на спадщину як
майнове право (об'єкт спадкування) та
виникнення права власності на спадкове
майно як на об'єкт нерухомого майна.

При цьому, наприклад, спадкоємець має
право звернутися із заявою про
державну реєстрацію переходу права
власності до органу, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, після прийняття спадщини в
порядку, передбаченому законом. Якщо
право власності спадкодавця не було
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно,
правовстановлюючими є документи, що
підтверджують підставу для переходу
права власності в порядку
правонаступництва, а також документи
спадкодавця, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень").

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

При розгляді справ про визнання права
власності на спадкове нерухоме майно у
випадках, якщо спадщина прийнята, проте
спадкоємцем не було одержано свідоцтво
про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України)
або не здійснено державну реєстрацію
права на спадщину (ст. 1299 ЦК України),
слід брати до уваги, що законодавець
розмежовує поняття "виникнення права
на спадщину" та "виникнення права
власності на нерухоме майно, що входить
до складу спадщини", і пов'язує із
виникненням цих майнових прав різні
правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно. Проте нормами цієї
статті, так само як й іншими нормами
цивільного права, не визначено
правових наслідків недотримання
такого обов'язку у виді втрати права на
спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК
України) та не здійснив його державної
реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права та інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу. Способом
захисту прав та інтересів може бути, в
тому числі, визнання права.

Враховуючи вищезазначене, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги про визнання за ОСОБА_4 права
власності на квартиру АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_5, є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209,
212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1)
до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2), ОСОБА_3, яка
діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4
(РНОКПП НОМЕР_3), треті особи: Головне
управління юстиції у місті Києві,
Служба у справах дітей Дарницької
районної у м. Києві державної
адміністрації, про встановлення факту,
що має юридичне значення, та визнання
права власності - задовольнити
частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1 з
ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 01.01.2004 по 18.05.2013.

В решті позовних вимог відмовити.

Позовну заяву ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3) до
ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1), ОСОБА_2 (РНОКПП
НОМЕР_2), Київської міської ради, третя
особа ГУЮ у м. Києві, про визнання права
власності в порядку спадкування за
заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_5.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга подається
Апеляційному суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Суддя
С.В.Вовк