Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2014 року м. Ужгород

Ужгородський міськ районний суд Закарпатської області в особі:

головуючого судді - Бедьо В.І.,

за участю секретаря - Холмогорової Л.В.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власністі подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з даним позовом мотивуючи його наступним.

За період 2000 по 2011 рік позивач та відповідач перебували у шлюбі.

07.12.2004 року сторонами було придбано житловий будинок в АДРЕСА_1.

04.06. 2009 року сторони уклали договір про поділ майна подружжя, згідно якого кожному було виділено по ? частині будинку.

15.07.2009 року на підставі договору дарування позивач подарував свою частину вказаного будинку відповідачці.

Разом з тим на протязі 2009-2011 рр. після укладення договору дарування позивачем без необхідних дозвільних документів було добудовано третій поверх, житлову прибудову, басейн, терасу.

Згідно договору дарування від 15.07.2009 року загальна площа частини будинку складала 271, 9 кв.

Після завершення будівництва у 2011 році площа будинку збільшилася з 279 до 402 м.кв.

Разом з тим відповідачка не визнає законних прав позивача на вказаний будинок з тих підстав, що такий був подарований їй у 2009 році і є її власністю в цілому не дивлячись на те, що фактично укладення договору дарування було вимушеним кроком позивача в період погіршення його фінансового стану та існуючої загрози втрати своєї частини будинку через значні борги перед Банком.

З огляду на зазначене позивач просить визнати, що житловий будинок «літ А» з житловою прибудовою « літ А1» з господарськими прибудовами загальною площею 402, 6 кв. М, розташований в АДРЕСА_1 є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з підстав, викладених у змісті позовної заяви.

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

У період з 2000-2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, під час якого 07.12. 2004 року придбали житловий будинок в АДРЕСА_1.

04.06. 2009 року сторони уклали договір про поділ майна подружжя, згідно якого кожному було виділено по ? частині будинку.

15.07.2009 року на підставі договору дарування позивач подарував свою1/2 частину вказаного будинку відповідачці і відповідно вона стала одноосібним власником.

Договір дарування вищезазначеного житлового будинку оскаржувався стороною позивача, однак рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.05.2014 в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним було відмовлено і вказане рішення було залишено в силі Ухвалою Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014 року.

У відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_1 шлюб між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було розірвано 10.05.2011 року.

Разом з тим у позивача ОСОБА_3 виникли майнові претензії до колишньої дружини з приводу нерухомого майна - житлового будинку «літ А» з житловою прибудовою « літ А1» з господарськими прибудовами загальною площею 402, 6 кв. м, розташованого в АДРЕСА_1, який він вважає об'єктом спільної сумісної власності його та відповідачки ОСОБА_4

Представник позивача вказує на те, що на протязі 2009-2011 рр. після укладення договору дарування позивачем без необхідних дозвільних документів було добудовано третій поверх, житлову прибудову, басейн, терасу, внаслідок чого загальна площа житлового будинку збільшилась з 279 по 402 м. кв і відповідно вказаний факт є підставою для визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок.

У відповідності до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ч. 1 статті 68 СК України регламентовано, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на зазначене, спірний житловий будинок не відноситься до об'єктів спільної сумісної власності подружжя колишнього подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, оскільки договором про поділ майна від 04.06.09 р. та договором дарування від 15.07.2009 року визначено відповідачку ОСОБА_4 одноосібним власником житлового будинку в АДРЕСА_1.

Положеннями ч. 1 статті 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Однак позивачем не надано жодних доказів того, що після розірвання шлюбу вони з колишньою дружиною ОСОБА_4 продовжували жити однією сімєю і у відповідності до Глави 8 СК набули нерухоме майно.

Крім того ч. 2 статті 376 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з ч. 3 вказаної норми закону право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Разом з тим рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.09.2014 року вже встановлено той факт, що у відповідності до державного акту Серії ЗК № 001906 від 28.02.2005 року власником прилеглої до будинку земельної ділянки, де зі слів представника позивача здійснювалось самочиненне будівництво, до 15.07.2009 року була відповідачка ОСОБА_4, а в подальшому це право набула її донька ОСОБА_5 у відповідності до договору дарування від 15.07.2009 року.

З доданих до справи письмових доказів вбачається, що фактично позивач вже звертався до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому по суті й просив визнати за ним право власності на добудовану ним після договору дарування частину будинку, однак рішенням суду від 16.09.2014 року у задоволенні такого було відмовлено. Вказане рішення чинне і не було скасоване.

Крім того суд вважає за необхідне довести до відома позивача, що у відповідності до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності та ч. 3 ст. 267 ЦК України позивач при подачі даної позовної заяви до суду, пропустив строки позивної давності зважаючи на те, що з часу розірвання шлюбу 10.05.2011 року та пред'явлення позову представника позивача 24.10.2014 року пройшло більше 3 років.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Фактично слив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, є підставою для відмови в позові.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем по справі не надано жодних правових підстав для визнання спірного житлового будинку об'єктом спільної сумісної вланості подружжя, суд відмовляє у задоволенні позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, ,60, ,212-215,218 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 63, 68 СК України, ст.ст. 267, 376 ЦК України, суд, -

Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку обєктом спільної сумісної власністі подружжя - відмовити.

На рішення суду може бута подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Бедьо В.І.