Справа № 2-2867/11
Провадження № 2/522/1585/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2014 року Приморський районний
суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про
визнання шлюбу недійсним, визнання
недійсним договору дарування, визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом,
що був уточнений, у якому просять суд
визнати недійсним шлюб, зареєстрований
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 16.09.2000 року
Приморським відділом РАЦС м. Одеси,
актовий запис № 494, визнати недійсним
договір дарування 4/6 частини квартири
АДРЕСА_1, укладений 28 березня 2003 року
між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_1
право власності в порядку спадкування
за законом на 1/6 частину майна, що
залишилося після смерті ОСОБА_5, що
померла 23.10.1994 року, і складається в
цілому з: АДРЕСА_1, автомашини «Москвич»
д/н НОМЕР_1 і гаражу (гаражного боксу)
АДРЕСА_2 та грошового вкладу, що
зберігається у філії № 7860/034 Одеського
міського відділення № 7860 ВАТ
«Ощадбанк» у розмірі 0,21 грн., скасувати
актовий запис № 494 від 16.09.2000 року про
шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, визнати з
ОСОБА_2 право власності в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6 та брата ОСОБА_7 на 5/6 частин
майна, що складається в цілому: АДРЕСА_1,
автомашини «Москвич» д/н НОМЕР_1 і
гаражу (гаражного боксу) АДРЕСА_2.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
підтримала позовні вимоги в повному
обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідачка та її представник позов
не визнали та просили в його
задоволенні відмовити.

Представник третьої особи у судове
засідання не з'явився.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що у задоволенні позову
необхідно відмовити з наступних
підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності від 12
серпня 1993 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
належала на праві сумісної власності
АДРЕСА_1.

23 жовтня 1994 року померла ОСОБА_5

16 вересня 2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3
уклали шлюб.

28 березня 2003 року ОСОБА_4 подарував, а
ОСОБА_3 прийняла у дар 4/6 частини
АДРЕСА_1.

24 серпня 2003 року помер ОСОБА_4

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_5, ОСОБА_2 є сином
ОСОБА_6 та братом ОСОБА_7

Відповідно до статті 45 КпШС (що діяв на
момент виникнення спірних
правовідносин) шлюб може бути визнаний
недійсним в разі порушення умов,
встановлених статтями 15 - 17 цього
Кодексу, а також в разі реєстрації
шлюбу без наміру створити сім'ю
(фіктивний шлюб). Визнання шлюбу
недійсним провадиться в судовому
порядку.

Відповідно до ч. 1 статті 47 КпШС позов
про визнання шлюбу недійсним може
бути пред'явлений одним з подружжя,
прокурором і особами, права яких
порушені.

Суд відмовляє в задоволенні цих вимог
на підставі того, що позивачами не було
надано доказів , які ж їх інтереси, які
існували на час реєстрації шлюбу між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були порушені цим
шлюбом.

Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Частинами 2,3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до норм ч.1ст.58 ЦПК України:
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Вимоги ч.2 ст.59 ЦПК України зазначає, що
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Щодо визнання недійсним договору
дарування квартири, то суд виходить з
положень пп. 9, 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» № 3 від 28.04.1978 року при
розгляді справ про визнання угоди
недійсною на підставі статей 51-54 ЦК
судам слід мати на увазі, що вимоги про
визнання угоди недійсною у зв'язку з
недієздатністю її учасників можуть
бути заявлені як батьками
(усиновителями), опікунами
неповнолітнього, який не досягнув
п'ятнадцяти років, і особи, визнаної
недієздатною, так і дієздатним
учасником угоди. Вимоги про визнання
угоди недійсною у зв'язку з обмеженням
дієздатності учасника угоди або
укладення її неповнолітнім віком від 15
до 18 років можуть бути заявлені
тільки батьками (усиновителями),
піклувальниками таких неповнолітніх
або піклувальниками осіб, обмежених у
дієздатності внаслідок зловживання
спиртними напоями чи наркотичними
речовинами. З урахуванням всіх
обставин такої справи суд повинен
встановити, чи знала або повинна була
знати дієздатна сторона в угоді про
недієздатність, обмежену чи часткову
дієздатність другої сторони. Якщо
сторона знала або повинна була знати
про зазначені обставини, то при
визнанні угоди недійсною, крім
приведення сторін у попередній стан,
суд повинен зобов'язати дієздатну
сторону відшкодувати другій стороні
понесені нею витрати, втрату або
пошкодження її майна. Роз'яснити
судам, що правила ст.55 ЦК ( 1540-06 )
поширюються на ті випадки, коли
немає законних підстав для визнання
громадянина недієздатним, однак є
дані про те, що в момент укладення
угоди він перебував у такому стані,
коли не міг розуміти значення своїх
дій або керувати ними (тимчасовий
психічний розлад, нервове потрясіння
та ін.). Для визначення наявності такого
стану на момент укладення угоди суд
призначає судово-психіатричну
експертизу. Вимоги про визнання угоди
недійсною з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів, що підтверджують чи
спростовують доводи позивача про те,
що в момент її укладення він не розумів
значення своїх дій і не міг керувати
ними.

Так, відповідно до висновку повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи від 14.09.2012 року на ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, встановити чи розумів
ОСОБА_4 значення своїх дій на момент
підписання договору дарування від
28.03.2003 року не виявляється можливим.
Інших доказів на підтвердження того, що
на момент укладення договору дарування
ОСОБА_4 не розумів значення своїх дій та
не міг керувати ними позивачами суду
представлено не було, на підставі чого
суд приходить до висновку про відмову в
задоволенні цих позовних вимог.

Щодо визнання права власності на
спадкове майно, що залишилося після
смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4, то суд також
відмовляє у задоволенні зазначених
вимог, так як відповідно до положень ч.1
ст. 1296 ЦК України зазначено, що
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

Ч.1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до положень ст. 34 Закону
України «Про нотаріат» видача
свідоцтва про право на спадщину
здійснюється державними нотаріальними
конторами.

Діючим ЦК України, до видачі державним
нотаріусом свідоцтва про право на
спадщину не передбачено визнання в
судовому порядку права власності на
спадкове майно. Видача свідоцтв про
право на спадщину є виключною
компетенцією державних нотаріальних
контор. Тільки після отримання
свідоцтва про право на спадщину, особа
яка вважає, що її права порушені може
оскаржити свідоцтво в порядку
передбаченому ст. ст. 1300, 1301 ЦК України.
В разі незгоди з діями нотаріуса
пов'язаними з видачею свідоцтва про
право власності на спадщину особа, яка
вважає, що її права порушені, вправі
звернутися з відповідним позовом до
нотаріуса.

Таким чином у суду відсутні підстави
для задоволення позовних вимог
позивачів про визнання за ними права
власності на майно в порядку
спадкування. Крім того, в матеріалах
справи відсутні докази відмови
нотаріуса видати позивачам свідоцтво
про вступ у спадщину. Також позивачами
не було надано доказів про належність
померлим автомашини «Москвич» д/н
НОМЕР_1 і гаражу (гаражного боксу)
АДРЕСА_2 та грошового вкладу, що
зберігається у філії № 7860/034 Одеського
міського відділення № 7860 ВАТ
«Ощадбанк» у розмірі 0,21 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволення позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Одеської області через суд першої
інстанції протягом десяти днів з дня
проголошення рішення суду.

Суддя

19.09.2014