Справа № 351/964/14-ц
Провадження № 22-ц/779/2103/2014
Головуючий у 1 інстанції Бородовський
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д

суддів Беркій
О,Ю., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Снятинської міської ради про визнання
права власності на майно, - за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Снятинського районного суду від 24
липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з позовом до Снятинської міської ради
про визнання за ним права власності на
житлову квартиру АДРЕСА_1. Позов
мотивований тим, що ОСОБА_3 разом зі
своєю сім'єю з 09.08.1991 року на підставі
ордеру проживає в спірній квартирі.
Пізніше квартиру ним було придбано в
Івано-Франківського
племптахорадгоспу, що підтверджується
квитанцією до прибутково-касового
ордеру та Актом оціночної комісії,
проте сам договір купівлі-продажу
втрачений, внаслідок чого позивач
звернувся до суду для визнання права
власності відповідно до ст.392 ЦК
України.

Рішенням Снятинського районного суду
від 24.07.2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
вважаючи його незаконним ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу.

Вважає, що мотиви з яких виходив суд при
ухваленні рішення, зокрема щодо
відсутності доказів реєстрації права
власності і підстави її проведення, є
невірними.

Так, відповідно до ст.128 ЦК України (в
редакції 1963 року) право власності у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачене законом або договором. З
ст.227 ЦК України договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянином.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору. Договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої ради народних
депутатів.

Зазначає, що з виписки з
інвентаризаційних матеріалів
Коломийського МБТІ від 18.02.2014 року, за
ним зареєстровано право власності на
спірну квартиру, а підставою
виникнення права власності вказано
саме договір купівлі-продажу від 23.09.1999
року, посвідчений Снятинською
державною нотаріальною конторою.

Так, в даному житлі позивач разом з
сім'єю проживав на підставі ордеру з 1991
року, а пізніше оплатно придбав в
Івано-Франківського
племптахорадгоспу, з яким перебував у
трудових відносинах. Позов про
визнання договору купівлі-продажу
дійсним пред'явити не міг, оскільки
Івано-Франківський племптахорадгосп
припинив своє існування.

За наведених доводів просив
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким його позов
задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явилися
хоча належним чином повідомлені про
час і місце розгляду справи, тому
апеляційну скаргу слід розглянути по
наявних у справі доказах.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Рішення суду першої інстанції даним
вимогам відповідає. Відмовляючи в
задоволенні позову суд першої
інстанції обгрунтовано виходив з того,
що позивач не надав доказів того, що
він є власником спірної квартири та
втратив правовстановлюючий документ.

Статтею 392 ЦК України визначено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання права власності на квартиру
по АДРЕСА_1 в м. Снятин, ОСОБА_3 підставою
такого звернення вказав втрату
правовстановлюючого документа на
квартиру, а саме договору
купівлі-продажу від 23.09.1999 року між ним
та Івано-Франківським
племптахорадгоспом.

Так, в матеріалах справи міститься
копія ордеру від 09.08.1991 року на вселення
ОСОБА_3, його дружини та двох дітей в
зазначену квартиру, копія квитанції
від 23.01.1993 року про оплату позивачем 10445
крб за квартиру, та копія комісійного
акту, яким встановлена вартість
квартири в розмірі 10445 крб., її технічні
характеристики та факт внесення грошей
на рахунок Івано-Франківського
племптахорадгоспу. Проте, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що дані докази не є
належними для підтвердження права
власності позивача на спірну квартиру.

Так, в матеріалах справи відсутня
інформація про те, що спірна квартира
справді перебувала у власності
Івано-Франківського
племптахорадгоспу, а також підстава та
факт її відчуження позивачу в 1999 році.

Зокрема з відповіді нотаріуса
вбачається, що договір купівлі-продажу
квартири від 23.09.1999 року за №667 між
Івано-Франківським племптахорадгоспом
та ОСОБА_3 в Першій Снятинській
державній нотаріальній конторі не
посвідчувався. Відповідно до ст.52 ЗУ
«Про нотаріат» та п.19. Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України затвердженої
наказом Мін'юсту від 14.06.1994 року, що
діяли на час укладення договору,
вказаний позивачем, усі нотаріальні
дії, вчинені нотаріусами чи посадовими
особами виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів, реєструються в
реєстрах нотаріальних дій. Зважаючи на
вищенаведене, факт укладення договору
купівлі-продажу спірної квартири є
суперечливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР (1963 року),
право власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Відповідно до ст. 47 ЦК України (1963 р.)
якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Проте, копії комісійного акту та
квитанції, що долучені позивачем не є
належними доказами передачі майна без
проведення нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу, на підставі
проведення повного розрахунку та
фактичного укладення договору.

Відносини, пов'язані з державною
реєстрацією речових прав на нерухоме
майно всіх форм власності, їх обмежень
та правочинів щодо нерухомості регулює
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року
N 1952-IV, із змінами і доповненнями.
Пунктом 5 розділу V "Прикінцеві
положення" цього Закону встановлено, що
до створення єдиної системи органів
реєстрації прав, а також до формування
об'єктів нерухомості проводиться
комунальними підприємствами бюро
технічної інвентаризації. Виписка з
інвентаризаційних матеріалів та
технічний паспорт, не підтверджує факт
реєстрації права власності на спірну
квартиру за позивачем, а доводить
тільки здійснення органом БТІ
технічної інвентаризації цього
приміщення.

Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
подавши докази, відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України.

При цьому, відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України, суд не може вийти за межі
позовних вимог, а вимоги про визнання
договору купівлі - продажу дійсними
позивачем не ставилось, що свідчить про
невірно обраний спосіб захисту права,
яке він вважає порушеним.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про
відсутність підстав для визнання за
позивачем права власності на квартиру.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає оскаржуване рішення суду по
суті правильним і таким, що ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстав для
скасування даного рішення, за доводами
апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія
суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Снятинського районного суду
від 24 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський