Справа № 140/3099/13-ц Провадження №
22-ц/772/1980/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Підлипняк М. Д.Категорія:
23Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" червня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

головуючого Сала Т.Б.,

суддів Денишенко Т.О., Луценко В.В.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_2
та представника відповідача Рогатюк
Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Зернопродукт
МХП» на рішення Немирівського
районного суду Вінницької області від
14.05.2014 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ПрАТ «Зернопродукт
МХП» про визнання недійсним договору
оренди землі, -

встановила:

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась в
суд із вказаним позовом, в якому
просила визнати недійсним договір
оренди землі укладений між нею та ПрАТ
«Зернопродукт МХП» №517/2004-М-Н-В від
08.11.2004 року.

В обґрунтування вимог позову
зазначила, що їй на праві приватної
власності належить земельна ділянка
1,8992 га призначена для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, що підтверджується
державним актом на землю ВН № 008417. Дана
земельна ділянка знаходиться в
користуванні відповідача на підставі
договору оренди. Однак, договір оренди
вона не підписувала, з його умовами
знайома не була, про наявність цього
договору дізналась лише влітку 2013 року.
Враховуючи викладене позивач змушена
звертатись до суду за захистом своїх
прав.

Рішенням Немирівського районного суду
Вінницької області від 14.05.2014 року
позов задоволено. Визнано недійсним
спірний договір.

Не погоджуючись з таким рішенням ПрАТ
«Зернопродукт МХП» подало апеляційну
скаргу в якій просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені позовних вимог.
При цьому апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, вважає, що
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи. Зокрема,
суд не застосував до вимог позивача
строків позовної давності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу на підставі державного акту
на землю серія ВН № 008417 від 20.08.2003 року
належить земельна ділянка площею 1,8992
га, яка знаходиться на території
Муховецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області призначеної для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва (а. с. 7).

Дана земельна ділянка
використовується ПрАТ
«Зернопродукт МХП» на підставі
договору оренди землі № 517/2004-М-Н-В від
08.11.2004 року.

Відповідно до висновку почеркознавчої
експертизи № 49-П від 26.03.2014 року підпис
в графі «Орендодавець» в договорі
оренди землі № 517/2004 М-Н-В від 08.11.2004 року
на ім'я ОСОБА_4, виконаний не гр. ОСОБА_4,
а іншою особою.

В відомостях на видачу орендної плати
за землю, наданих відповідачем,
зазначено прізвище позивача в отримані
цієї плати та в графі підпис значаться
нерозбірливі підписи (а. с. 19-32).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що оскільки позивачка договору оренди
земельної ділянки не підписувала,
даний договір укладений поза її волею
та бажанням, то він підлягає визнанню
недійсним.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
так як за загальним правилом ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, а відповідно до ч. 2 ст.
207 ЦК України правочин вважається
таким, що вчинений в письмові формі,
якщо він підписаний стороною
(сторонами).

Своє волевиявлення на укладення
договору учасник правочину виявляє в
момент досягнення згоди з усіх
істотних умов, складання та скріплення
підписом письмового документа, в якому
фіксуються правові наслідки.

Що стосується твердження апелянта про
те, що суд першої інстанції повинен був
застосувати строки позовної давності,
то вони є необґрунтовані, виходячи з
аналізу наступних обставин та норм
права.

Так, колегією суддів встановлено, що
спірний договір оренди земельної
ділянки позивач не підписувала.

Дана земельна ділянка знаходиться на
території Муховецької сільської ради
Немирівського району Вінницької
області.

Позивач проживає та зареєстрована в
АДРЕСА_1, з чого можна зробити висновок
про відсутність об'єктивної можливості
ОСОБА_4 знати про факт укладення
договору оренди земельної ділянки, яка
належить останній.

ОСОБА_4 стверджує, що про існування
договору про оренду земельної ділянки,
яка їй належить, не знала. Земельну
ділянку в користування нікому не
передавала. Про те, що цю земельну
ділянку з 2004 року хтось обробляє їй
взагалі не було відомо. Про це вона
дізналась випадково в 2012 році.

Після того як дізналась, вона отримала
орендну плату за 2012 та 2013 роки, однак не
погоджується з умовами договору і не
бажає мати будь-яких стосунків з ПрАТ
«Зернопродукт».

Також, ознайомившись з відомостями за
2008, 2010 та 2011 роки про отримання орендної
плати, ОСОБА_4 стверджує, що в цих
відомостях вона не підписувалась, і хто
це робив замість неї не знає. За період
з 2004 року по 2012 рік вона плату за оренду
землі не отримувала.

На вищезазначені обставини
представник відповідача в судовому
засіданні не змогла пояснити, чому з
договором оренди земельної ділянки
позивач ознайомлена лише в 2012 році.
Представник відповідача підтвердила
той факт, що є випадки, аналогічні
даному, коли орендну плату отримують
сторонні особи, а не особи, яким
належать земельні ділянки.

З метою перевірки фату отримання
позивачем орендної плати за період з 2004
року по 2008 рік, на запитання суду,
представник відповідача пояснила, що
всі інші відомості про отримання
орендної плати були знищені.

Всі описані вище обставини,
підтверджують факт порушення права
приватної власності ОСОБА_4 на земельну
ділянку, яке, відповідно до Конституції
України, є непорушним та гарантується.
Це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, кожна фізична
та юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальним принципами міжнародного
права.

Приймаючи до уваги рішення
Європейського суду з прав людини від 1
червня 2006 року у справі «Федоренко
проти України», в якому Європейський
суд зробив висновок, про
неприпустимість втручання в мирне
володіння своїм майном, чим
порушується ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції, колегія суддів вважає, що
наслідки пропуску строку позовної
давності в даному спорі застосувати
неможливо, оскільки ОСОБА_4, як власник
землі, не знала про те, що її земельну
ділянку стороння особа передала в
оренду та отримувала за це кошти.

В разі застосування наслідків пропуску
строків позовної давності, ОСОБА_4 ще на
тривалий період - до кінця дії строку
договору який вона не підписувала, буде
обмежена у праві користування,
розпорядження чи володіння власною
земельною ділянкою, тобто її права, як
власника земельної ділянки, не будуть
захищені від незаконних дій третіх
осіб.

Позовна давність не є інститутом
процесуального права та не може бути
відновлена (поновлена) в разі її спливу,
але за приписом частини п'ятої статті 267
ЦК України позивач вправі отримати
судовий захист у разі визнання
поважними причин пропуску строку
позовної давності.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом, крім іншого,
визнання угоди недійсною.

Отже, колегія суддів вважає, що права
ОСОБА_4 повинні бути захищені від
незаконних дій третій осіб щодо
самовільного розпорядження її
власністю, шляхом визнання договору
недійсним.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 303, 308, 313, 315 ЦПК України, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Зернопродукт
МХП» відхилити.

Рішення Немирівського районного суду
Вінницької області від 14.05.2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
/підпис/

Судді:
/підписи/

Згідно з оригіналом: