Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1782/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Ясінський Л. Ю.
Доповідач Белінська І. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

24.09.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

Белінської І.М. - головуючої,

Гайсюка О.В.,

Карпенка О.Л.,

при секретареві - Пітель Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні ( у режимі відеоконференції)
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про витребування майна
із чужого незаконного володіння та про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою за апеляційною
скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення
Ульянівського районного суду
Кіровоградської області від 6 травня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_5
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яким з урахуванням змін (а.с.50)
просила витребувати належну їй на
праві приватної власності земельну
ділянку та зобов»язати відповідачів не
чинити їй перешкод у користуванні цією
земельною ділянкою.

Посилалась на те, що їй на праві
приватної власності належить земельна
ділянка, площею 3,52 га, розташована на
території Великотроянської сільської
ради Ульянівського району
Кіровоградської області.

У зв»язку із тяжкими сімейними
обставинами та фінансовими труднощами
вона у 2001 році передала цю земельну
ділянку у тимчасове (до 2004 року)
користування ОСОБА_6, який позичив їй 500
гривень. У вересні 2004 року вона знову
домовилась з ОСОБА_6 про те, що він
позичить їй 600 гривень, а вона в рахунок
боргу передасть йому у тимчасове ( на 2
роки) користування земельну ділянку.
Проте, після закінчення цього терміну
ОСОБА_6 відмовився повернути їй
земельну ділянку, безпідставно
заявляючи про те, що нібито вона
продала йому її, чим порушує її майнові
права.

У 2013 році вона самостійно
виконала всі агротехнічні роботи по
обробітку земельної ділянки і засіяла
її насінням соняшника, проте,
відповідачі восени 2013 року незаконно
зібрали врожай соняшнику на цій
земельній ділянці та відмовляються
повернути її їй.

Посилаючись на ці обставини,
ОСОБА_5 просила витребувати у
відповідачів належну їй земельну
ділянку та зобов»язати їх не чинити їй
перешкоди у користуванні нею.

Рішенням Ульянівського
районного суду від 6 травня 2014 року
визнано недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
укладений 15.09.2004 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_6, та зобов»язано останнього не
перешкоджати позивачці у її
використанні. Вирішено питання
розподілу судових витрат: стягнуто із
ОСОБА_6 245 грн. витрат на сплату судового
збору та 243 грн.10 коп. витрат на правову
допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 просять скасувати рішення суду
через порушення судом першої інстанції
норм цивільного процесуального права,
яке призвело до ухвалення незаконного
і необґрунтованого рішення. Вказують
на те, що суд не звернув уваги на те, що
їх представник - адвокат ОСОБА_8,
відповідно до укладеної угоди, не мав
повноважень самостійно вирішувати
питання визнання ними позову без
погодження з ними. Вони ж погоджувались
на вирішення спору шляхом укладання
мирової угоди.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення сторін та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає частковому
скасуванню з таких підстав.

Судом першої інстанції
встановлено, що дійсно позивачці на
праві приватної власності належить
земельна ділянка
сільськогосподарського призначення,
площею 3,52 га, розташована на території
Великотроянівської сільської ради
Ульянівського району Кіровоградської
області, що підтверджується
відповідним державним актом НОМЕР_1,
виданим 11.04.2001 року.

Із змісту позовної заяви та
пояснень позивачки вбачається, що
починаючи з 2001 року по 2013 рік ця
земельна ділянка на умовах, визначених
нею та відповідачем ОСОБА_6, перебувала
у користуванні останнього. У 2013 році
між ними виник спір щодо права
власності на зазначену земельну
ділянку. ОСОБА_5, посилаючись на
наявність документа, що посвідчує її
право власності на землю, та на
припинення дії угоди, на підставі якої
земельна ділянка тимчасово перебувала
у користуванні ОСОБА_6, вважала, що
відповідачі незаконно продовжують
користуватися належною їй земельною
ділянкою, а тому просила суд
витребувати від ОСОБА_6 і ОСОБА_7 спірну
земельну ділянку та зобов»язати їх не
чинити їй перешкод у користуванні нею.

Не зважаючи на те, що позивачка
змінила предмет позову, що передбачено
ч.2ст.31 ЦПК України, суд першої
інстанції ухвалив рішення про визнання
договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки недійсним, чим
порушив положення ч.2ст.11 ЦПК України,
згідно з якою особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмета спору на власний розсуд,
та фактично вийшов за межі заявлених
позовних вимог, порушивши принцип
диспозитивності цивільного
судочинства ( ч.1ст.11 ЦПК України).

За таких обставин, відповідно до
п.4ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України, рішення суду
першої інстанції у частині визнання
договору купівлі-продажу спірної
земельної ділянки підлягає скасуванню.
Апеляційний суд у такому випадку не
має процесуальної можливості ухвалити
нове рішення або змінити його. Крім
того, позивачкою рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку не
оскаржене, а відповідачі оскаржили
його з інших підстав.

Задовольняючи позов в частині
усунення позивачці перешкод у
користуванні належною їй земельною
ділянкою шляхом заборони відповідачам
вчиняти дії, які б перешкоджали ОСОБА_5
належним чином користуватися
земельною ділянкою, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
її власником є позивачка, а відповідачі
без належних правових підстав,
всупереч її волі, починаючи з 2013 року
перешкоджають їй у користуванні
земельною ділянкою. Крім того, судом
враховано, що відповідачі визнали
позов.

Згідно із ст.391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Доводи апеляційної скарги
відповідачів про те, що суд першої
інстанції прийняв заяву їх
представника адвоката ОСОБА_8 про
визнання ними позову, належним чином не
перевіривши його повноважень на
вчинення такої дії за їх відсутності у
судовому засіданні, у той час як вони не
уповноважували його на визнання
позову, не відповідають матеріалам
справи та ґрунтуються на неправильному
тлумаченні норм цивільного
процесуального права.

Відповідно до ч.1ст.38 ЦПК України
сторона, третя особа, особа, яка
відповідно до закону захищає права,
свободи чи інтереси інших осіб, а також
заявники та інші заінтересовані особи
у справах окремого провадження ( крім
справ про усиновлення) можуть брати
участь у цивільній справі особисто або
через представника. Представником у
суді може бути адвокат або інша особа,
яка досягла вісімнадцяти років, має
цивільну процесуальну дієздатність і
належно посвідчені повноваження на
здійснення представництва в суді, за
винятком осіб, визначених у статті 41
ЦПК України (ч.1ст.40 ЦПК). Згідно із ч.ч.1.2
ст.44 ЦПК України представник, який має
повноваження на ведення справи в суді,
може вчиняти від імені особи, яку він
представляє, усі процесуальні дії, що
їх має право вчиняти ця особа.
Обмеження повноважень представника на
вчинення певної процесуальної дії
мають бути застережені у виданій йому
довіреності.

З долученої до матеріалів
справи угоди, укладеної між
відповідачами і адвокатом ОСОБА_8, про
надання правових послуг від 25.03.2014 року,
вбачається, що представник
відповідачів адвокат ОСОБА_8 мав всі
права сторони. Застережень щодо
обмеження його права на визнання
позову повністю або частково угода не
містить.

6.05.2014 року представник
відповідачів адвокат ОСОБА_8 подав до
суду першої інстанції заяву про
визнання позову в повному обсязі (а.с.67).

Отже, оскільки представник
відповідачів не був обмежений ними у
повноваженнях щодо визнання позову
повністю або частково, суд, відповідно
до ч.4ст.174 ЦПК України, мав право
ухвалити рішення про задоволення
позову ще й з урахуванням цієї
обставини. Підстав для відмови у
прийнятті визнання відповідачами
позову судом ні матеріали справи, ні
апеляційна скарга не містить.

З урахуванням викладеного,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку про відсутність в апеляційній
скарзі підстав для скасування рішення
у частині вирішення позовних вимог
щодо усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та розподілу
судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 309,
313-314. 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ульянівського районного
суду від 6 травня 2014 року у частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки між
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати.

В решті рішення Ульянівського
районного суду від 6 травня 2014 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів з дня набрання
ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧА:

СУДДІ: