У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2014 року
м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Луспеник Д.Д.,
розглянувши касаційну скаргу
Міністерства внутрішніх справ України
на рішення Солом'янського районного
суду міста Києва від 6 червня 2014 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від 9
вересня 2014 року у справі за позовом
Міністерства внутрішніх справ України
до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловою площею,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2013 року МВС України звернулось
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що гуртожиток по АДРЕСА_1
належить до відомчого житлового фонду,
знаходиться на балансі і
обслуговується МВС України та
призначений для проживання
працівників в період роботи на
підприємстві. ОСОБА_2 була прийнята на
роботу і працювала в Головному
управлінні виконання покарань МВС
України. Рішенням житлово-побутової
комісії МВС України від 26 червня 1998
року родині ОСОБА_2 у складі трьох осіб
була надана кімната АДРЕСА_1 на період
роботи. Проте у гуртожитку ОСОБА_2 та
члени її сім'ї не проживають більше ніж
шість місяців.

Враховуючи наведене та посилаючись на
ст. ст. 71,72, 127, 128, 131,156 ЖК України, позивач
просив суд визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
кімнатою АДРЕСА_1.

Рішенням Солом'янського районного суду
міста Києва від 6 червня 2014 року у
задоволенні позову МВС України
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
9 вересня 2014 року рішення районного
суду змінено. Виключено з
мотивувальної частини рішення
висновок про те, що відповідачі
підлягають виселенню з кімнати АДРЕСА_1
на підставі ст. 826 ЦК України. У решті
рішення місцевого суду залишено без
змін.

У касаційній скарзі МВС України
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права, та
ухвалити рішення про задоволення
позову.

У відкритті касаційного провадження у
справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень
й доданих до касаційної скарги
матеріалів убачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені у ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності рішення суду першої
інстанції у незміненій частині та
рішення апеляційного суду.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у
разі, якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені у ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

У відкритті касаційного провадження у
справі за позовом Міністерства
внутрішніх справ України до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловою площею за касаційною скаргою
Міністерства внутрішніх справ України
на рішення Солом'янського районного
суду міста Києва від 6 червня 2014 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від 9
вересня 2014 року відмовити.

Додані до скарги матеріали повернути
заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ Д.Д. Луспеник