Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/4105/14
Головуючий у 1 інстанції: Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач: Коваленко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Боєвої В.В.,

суддів: Коваленко А.І.,

Денисенко Т.С.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 26 серпня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
(третя особа: приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5) про визнання договору
дарування частини житлового будинку
недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
договору дарування частини житлового
будинку недійсним.

У позові зазначалось, що позивач
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначений будинок розташований на
земельній ділянці площею 541 кв.м. та
належить йому на підставі договору від
05.06.1963 року, реєстровий номер 3732.

У липні 2013 року позивачу стало відомо,
що 13.08.2012 року приватним нотаріусом
ОСОБА_5 був посвідчений договір
дарування від 13.08.2012 року, згідно якого
він подарував відповідачці 1/2 частину
вищевказаного житлового будинку. У
його власності залишилася 1/2 частина
житлового будинку АДРЕСА_1. На момент
укладення договору позивачу було 77
років, він мав хронічні хвороби,
переніс інсульти, страждав розладами
психіки, скаржився на стан здоров'я.
Пізніше стан здоров'я значно
погіршився. У зв'язку із тим, що договір
дарування був укладений у період менше
двох місяців з часу його інсульту,
позивач вважає, що він перебував у
стані, в якому не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд визнати недійсним
договір дарування 1/2 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 від 13.08.2012 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за №2243.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 26 серпня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
частини житлового будинку недійсним
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю-доповідача,
пояснення представника апелянта,
заперечення відповідачки та її
представника, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних підстав.

За ч.1 ст.717 ЦК України, за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Згідно з ч. 2 ст.719 ЦК України, договір
дарування нерухомої речі укладається в
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 був
власником житлового будинку АДРЕСА_1
на підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності з числом
кімнат від однієї до п'яти включно від
05.06.1963 року, реєстровий номер 3732,
посвідченому Третьою міською
державною нотаріальною конторою м.
Запоріжжя 11.06.1963 р. та зареєстрований
ЗМБТІ 30.11.1984 р. за реєстровим № 31593 в
книзі № 178 (а.с.8-9, 11).

13.08.2012 року приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 був посвідчений договір
дарування, зареєстрований в реєстрі за
№ 2243, відповідно до якого позивач
подарував ОСОБА_4 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідно до вимог ч. 2 ст.59, п. 2 ч.1 ст.145
ЦПК України ухвалою суду від 14 квітня
2014 року була призначена
судово-психіатрична експертиза.

Відповідно до ст. 3 Закону
України «Про психіатричну допомогу»
визначена презумпція психічного
здоров'я, суть якої полягає в тому, що
кожна особа вважається такою, яка не
має психічного розладу, доки наявність
такого розладу не буде встановлено на
підставах та в порядку, передбачених
цим Законом та іншими законами України.

За висновком акту
судово-психіатричного експерта № 276
від 15.05.2014 року ОСОБА_3 в момент
складання договору дарування 13.08.2012
року виявляв ознаки органічного
ураження головного мозку (церебральний
атеросклероз, дисцикуляторна
енцефалопатія, ішемічні інсульти,
атонічна хвороба). Винести остаточне
експертне рішення - чи міг він розуміти
значення своїх дій та керувати ними на
момент складання договору дарування
13.08.2012 року не виявляється можливим (а.с.
100-108).

Тобто, проведеною у справі
судово-психіатричною експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність ОСОБА_3 у момент
підписання ним договору дарування
розуміти значення своїх дій та
керувати ними, що саме по собі не є
підставою для визнання посвідченого
договору дарування недійсним з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК
України.

В судовому засіданні
апеляційного суду відповідачка ОСОБА_4
пояснила, що позивач проживав у
цивільному шлюбі з її матір'ю та
виховував її з 13 років. Коли позивач
захворів саме вона забрала його до себе
та доглядала за ним, оскільки його діти
тривалий час з ним не спілкувалися
Після хвороби позивач спілкувався зі
знайомими, родичами та сусідами,
керував транспортним засобом, сам
виявив бажання подарувати їй частину
будинку. Потім приїхав його син та
попросився у неї проживати в будинку
позивача, оскільки знав, що частина
будинку належить їй, після чого
позивач звернувся до суду з цим
позовом.

Зазначені обставини
підтверджується також поясненнями
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є
відповідно сином, невісткою та онуком
позивача.

Крім того, ці обставини
підтверджуються іншими, дослідженими
судом першої інстанції, доказами.

Згідно з договором дарування
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
перевірив дієздатність ОСОБА_3 при
посвідченні цього договору (а.с.45-46).

Також, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які є
родичами позивача пояснили, що ОСОБА_3
виховував ОСОБА_4, як рідну доньку. Коли
в 2012 р. позивач захворів його доглядала
лише відповідачка по справі в лікарні,
а згодом і у себе вдома. При спілкуванні
з ними в 2012 р. ОСОБА_3 скаржився на те, що
рідні діти його не відвідують, не
доглядають, радився з приводу
відчуження будинку. В серпні 2012 р.
позивач знаходився на весіллі, був у
чудовому настрої, спілкувався з
оточуючими та на час складання
договору позивач в повній мірі міг
усвідомлювати значення своїх дій.

Свідок ОСОБА_11, родичка
позивача, пояснила суду, що їй було
відомо про бажання ОСОБА_3
розпорядитись належним йому майном. В
серпні та вересні 2012 р. вона
спілкувалась з позивачем.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15
підтвердили, що стан здоров'я ОСОБА_3 на
момент укладення договору дарування
був задовільний, він керував
транспортним засобом і був гостем на
весіллі.

Таким чином із пояснень
свідків, у тому числі і родичів
позивача, вбачається, що на момент
складання договору дарування він
усвідомлював свої дії та міг керувати
ними, що не суперечать висновку
судово-психіатричної експертизи.

Суд повно і всебічно дослідив
обставини справи, пояснення і
заперечення сторін, дав належну оцінку
всім наданим суду доказам в їх
сукупності та дійшов правильного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Доводи представника апелянта про
те, що висновком експертизи
підтверджені ознаки органічного
ураження головного мозку (церебральний
атеросклероз, дисцикуляторна
енцефалопатія, ішемічні інсульти,
гіпертонічна хвороба) у ОСОБА_3 на
момент складання договору дарування,
які дають достатньо підстав вважати, що
позивач на момент укладення
оспорюваного правочину не міг
усвідомлювати значення своїх дій,
безпідставні, ґрунтуються на
припущеннях.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Враховуючи викладене, рішення
суду відповідає матеріалам справи та
закону. Підстав для його скасування і
ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 26
серпня 2014 року по цій справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: