П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 року
м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми
А.Г.,суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук
Л.І.,Сімоненко В.М.,- Гуменюка
В.І.,Патрюка М.В., Лященко Н.П.,Сеніна
Ю.Л., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "ПриватБанк" до ОСОБА_9, третя
особа - товариство з обмеженою
відповідальністю "Об'єднана
вантажно-транспортна компанія", про
стягнення заборгованості за заявою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку "ПриватБанк" про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року публічне
акціонерне товариство комерційний
банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ
"ПриватБанк" звернулось до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи свої
позовні вимоги тим, що 12 липня 2007 року
між закритим акціонерним товариством
комерційним банком "ПриватБанк",
правонаступником якого є ПАТ КБ
"ПриватБанк", і товариством з обмеженою
відповідальністю "Об'єднана
вантажно-транспортна компанія" (далі -
ТОВ "Об'єднана вантажно-транспортна
компанія" укладено кредитний договір,
згідно з умовами якого банк надав ТОВ
"Об'єднана вантажно-транспортна
компанія" кредит у розмірі 2
072 700 грн зі строком повернення до 12
липня 2010 року. На забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором між банком і ОСОБА_9 у той
самий день укладено договір поруки

Взяті на себе зобов'язання щодо
повернення коштів та сплати процентів
за кредитом ТОВ "Об'єднана
вантажно-транспортна компанія" не
виконало, унаслідок чого утворилась
заборгованість, тому позивач просив
стягнути з ОСОБА_9 як поручителя
заборгованість у розмірі 2 956 359 грн 24
коп.

Рішенням Єнакіївського міського суду
Донецької області від 1 лютого
2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ
"ПриватБанк" відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 15 травня 2013 року рішення
міського суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов ПАТ
КБ "ПриватБанк" задоволено, стягнуто з
ОСОБА_9 на користь позивача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 2 956 359 грн 24 коп.; вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 липня 2013 року
рішення апеляційного суду Донецької
області від 15 травня 2013 року скасовано
та залишено в силі рішення суду першої
інстанції.

У листопаді 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк"
подало до Верховного Суду України
через Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ заяву про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 липня 2013 року.

У заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 липня 2013 року, поданій у
листопаді 2013 року, ПАТ КБ "ПриватБанк"
просить скасувати ухвалу касаційної
інстанції та постановити нове рішення
з підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції частини
четвертої статті 559, статей 543, 553
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), що потягло ухвалення різних
за змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Справу допущено до провадження
Верховного Суду України.

Заслухавши доповідь судді Верховного
Суду України, пояснення представника
ПАТ КБ «ПриватБанк» - Пушкарьової К.В.,
пояснення представника ОСОБА_9 -
ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в заяві доводи,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України дійшла
висновку, що заява задоволенню не
підлягає.

За положеннями пункту 1 частини першої
статті 355 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України)
підставою для подання заяви про
перегляд судових рішень у цивільних
справах є неоднакове застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ПАТ КБ "ПриватБанк", суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідно до частини четвертої статті
559 ЦК України за відсутності в договорі
поруки встановленого строку договору
поруки порука припиняється, оскільки
банк протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не звернувся до суду з
позовом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк", суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що порука не припинена, оскільки
відповідно до пункту 5.1 договору поруки
сторони домовились про встановлення
строку захисту порушеного права
протягом п'яти років.

Суд касаційної інстанції, скасовуючи
рішення суду апеляційної інстанції та
залишаючи в силі рішення суду першої
інстанції, виходив із того, що в
договорі поруки не встановлено строк,
після якого порука припиняється, і
дійшов висновку про наявність підстав
вважати, що порука припинилась у
зв'язку з не направленням кредитором
вимоги до поручителя протягом шести
місяців, передбачених частиною
четвертою статті 559 ЦК України.

Для прикладу неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції частини четвертої статті 559,
статті 543, статті 553 ЦК України ПАТ КБ
"ПриватБанк" надало ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у справах від 20 червня 2013 року, в
якій суд касаційної інстанції
погодився з висновками апеляційного
суду та вказав, що порука припинилась,
оскільки банк не пред'явив вимоги до
поручителя протягом шести місяців
відповідно до вимог частини четвертої
статті 559 ЦК України. Однак, оскільки
пунктом 12 договору поруки сторони
визначили строк позовної давності для
пред'явлення позову в межах п'яти років,
поручитель відповідно до статей 553, 554
ЦК України повинен нести солідарну
відповідальність із позичальником за
погашення заборгованості за кредитом,
що утворилась за період до припинення
поруки.

Отже, за однакових фактичних обставин
судом касаційної інстанції неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції вказаних норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 553
ЦК України за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку.

Згідно із частини четвертої статті 559
ЦК України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання не
пред'явить вимоги до поручителя. Якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений або встановлений
моментом пред'явлення вимоги, порука
припиняється, якщо кредитор не
пред'явить позову до поручителя
протягом одного року від дня укладення
договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання,
і незалежно від того, установлений
строк її дії договором чи законом, його
сплив припиняє суб'єктивне право
кредитора на задоволення його вимог.
Останнє означає, що строк поруки
належить до преклюзивних строків,
основна властивість яких, крім того, що
їх сплив, на відміну від строків
позовної давності, припиняє
суб'єктивне право, полягає в тому, що
вони не можуть бути призупинені,
перервані чи відновлені. Такі строки
також не можуть бути змінені за
домовленістю сторін договору та їх
настання припиняє права кредитора та
обов'язок боржника за договором.

Правила частини четвертої статті 559 ЦК
України встановлюють припинення
поруки як за договором із визначеним
строком дії поруки, так і за договорами,
в яких строк дії поруки або строк
основного зобов'язання встановлений не
був.

Припинення поруки зі спливом строку,
установленого в договорі поруки,
означає, що кредитор позбавляється
можливості звернутись із вимогою до
поручителя про виконання його
зобов'язання за договором поруки у
зв'язку з припиненням такого
зобов'язання поручителя.

За змістом речення першого та третього
зазначеної статті кредитор повинен
встигнути звернутись до поручителя з
вимогою про виконання останнім свого
обов'язку за договором поруки, у тому
числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення
частини четвертої статті 559 ЦК України
у разі, якщо строк договору поруки не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить до
поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх
випадках, передбачених статтею 559 ЦК
України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає
в реальному виконанні зобов'язання за
боржника, оскільки така вимога може
бути заявлена лише в разі невиконання
боржником своїх зобов'язань та
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи
зобов'язань, які регулюються реченнями
першим і третім частини четвертої
статті 559 ЦК України та реченням другим
частини четвертої цієї статті, правову
конструкцію частини четвертої статті
559 ЦК України, викладену в одному
абзаці, ототожнює правову природу усіх
зобов'язань, преклюзивність строку дії
договору поруки, необхідно дійти
висновку, що такою вимогою може бути
лише позов, заявлений кредитором до
поручителя в судовому порядку,
оскільки пред'явлення іншої вимоги
суперечить правовій природі поруки як
строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не
поширюється положення частини п'ятої
статті 267 ЦК України про захист судом
порушеного права у разі, коли строк
позовної давності пропущений із
поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання, так само як закінчення
строку, установленого договором
поруки, та закінчення одного року від
дня укладення договору поруки, якщо
строк основного зобов'язання не
встановлений, припиняє поруку за умови,
що кредитор протягом строку дії поруки
не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу
(стаття 256 ЦК України). При цьому
відповідно до частин першої та п'ятої
статті 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила. За
зобов'язаннями, строк виконання яких не
визначений або визначений моментом
вимоги, перебіг позовної давності
починається від дня, коли у кредитора
виникає право пред'явити вимогу про
виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому
числі й на підставі непред'явлення
кредитором відповідної вимоги до
поручителя протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання), інститут
позовної давності застосовано бути не
може, тому що всі права та обов'язки
сторін за цим договором слід вважати
припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги
до поручителя протягом шести місяців
від дня настання строку виконання
основного зобов'язання у разі, якщо
строк дії поруки не встановлено, є
підставою для припинення останнього, а
отже, і обов'язку поручителя нести
солідарну відповідальність перед
кредитором разом із боржником за
основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до
суду після спливу передбаченого
частиною четвертою статті 559 ЦК України
шестимісячного строку не є підставою
для відмови в позові у зв'язку зі
спливом строку позовної давності, а є
підставою для відмови в позові у
зв'язку з припиненням права кредитора
на задоволення своїх вимог за рахунок
поручителя.

У справі, яка переглядається, судами
встановлено, що боржник зобов'язався
повернути кредит у строк до 12 липня 2010
року. Оскільки кредитор протягом шести
місяців не звернувся з позовом до
поручителя, суд касаційної інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
порука припинилась, а тому судове
рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись статтями 355, 360-3, 360-4 ЦПК
України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У заяві публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"ПриватБанк" відмовити.

Постанова є остаточною і може бути
оскаржена тільки на підставі,
встановленій пунктом 2 частини першої
статті 355 ЦПК України.

головуючий А.Г. Яремасудді: Л.І.
Григор'єва В.І. Гуменюк Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук М.В. Патрюк
Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін В.М.
Сімоненко