22-ц/775/1110/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Харитонова
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
29 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
головуючого Ігнатоля Т.Г.,
суддів Мальцевої Є.Є.,
при секретарі Брежнєві Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» (далі ПАТ «ММК
імені Ілліча») про стягнення
заборгованості з індексації
заробітної плати, компенсації у
зв»язку з порушенням строків її
виплати, середнього заробітку за час
затримки розрахунку та відшкодування
за апеляційною скаргою ПАТ «ММК
імені Ілліча» на рішення
Іллічівського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 04
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2013 року позивачка
звернулася до ПАТ «ММК ім. Ілліча» з
позовом про стягнення заборгованості з
індексації заробітної плати та
компенсації у зв'язку з порушенням
строків її виплати за період з 01
березня 2003 року по 25 грудня 2008 року.
Посилалася на те, що по 25 грудня 2008 року
перебувала в трудових відносинах з
відповідачем. За час її роботи при
виплаті заробітної плати відповідачем
не проводилася індексація,
передбачена діючим законодавством,
внаслідок чого порушені її права на
оплату праці, які мають бути
відновлені шляхом зобов'язання
підприємства провести нарахування та
виплату заборгованості з індексації
та компенсації заробітної плати. Крім
того, просила стягнути з відповідача
середній заробіток за затримку
виплати належних сум з 1 січня 2009 року
по 1 квітня 2014 року в розмірі 124 677,82 грв.
Також вважає, що діями відповідача їй
спричинена моральна шкода, яку вона
оцінила у 1000 грн. та просила стягнути
з відповідача на її користь.
Рішенням Іллічівського районного
суду Донецької області від 04 червня 2014
року позов ОСОБА_1 задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «ММК імені
Ілліча» на користь ОСОБА_1
заборгованість з індексації та
компенсації заробітної плати за
період з березня 2003 по липень 2006 року в
сумі 1070 грн. 60 коп, середній заробіток
за час затримки виплати індексації
заробітної плати з компенсацією в
розмірі 5000 грн., з утриманням ПАТ «ММК
ім. Ілліча» з цих сум передбачених
законом податків та обов'язкових
платежів при їх виплаті, у
відшкодування моральної шкоди - 150 грн.
Стягнуто з ПАТ « ММК імені Ілліча» в
дохід держави судовий збір - 458 грв. 80
коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «ММК
імені Ілліча» просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволені позову, посилаючись на
неповне з'ясування обставин справи,
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права.
Зазначає, що суд першої інстанції не
дав належну правову оцінку доводам
відповідача про відсутність порушення
трудових прав позивачки, з огляду на те,
що заробітна плата у 2003-2006 роках не
підлягала обов'язковій індексації у
зв'язку з підвищенням індексу
споживчих цін, оскільки розмір
заробітної плати позивачки регулярно
переглядався у бік збільшення;
оскільки у відповідача відсутня
заборгованість перед позивачкою щодо
виплати індексації заробітної плати,
тому, немає заборгованості і з виплати
компенсації у зв»язку з порушенням
строків її виплати та підстав для
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку і відшкодування
моральної шкоди. Крім того, зазначає,
що судом при обчисленні суми
середнього заробітку було
проігноровано приписи ст. 117 КЗпП
України та практику Верховного Суду
України щодо застосування принципу
співмірності заявленої позивачем суми
середнього заробітку за час затримки
виплати належних при звільнені сум
порівняно з сумою основної вимоги.
Неправомірно суд стягнув на користь
позивачки моральну шкоду, оскільки
відповідачем не було порушено її
трудових прав, а також позивачкою не
наведено, які шкідливі наслідки
настали для неї у зв'язку із затримкою
виплат.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача
ПАТ «ММК ім. Ілліча» - Новгородської
В.В., яка підтримала доводи скарги та
просила її задовольнити, заперечення
проти скарги ОСОБА_1, яка просила
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
з грудня 1996 року по 25 грудня 2008 року
перебувала в трудових відносинах з ПАТ
«ММК ім. Ілліча», що підтверджується
відповідними записами в трудовій
книжці про прийняття та звільнення з
роботи (а.с. 7). За цей період роботи
позивачці нараховувалася та
виплачувалася заробітна плата.

Частково задовольняючи вимоги
ОСОБА_1 про стягнення суми індексації
заробітної плати та компенсації у
зв»язку з несвоєчасною її виплатою,
суд виходив з наявності факту
порушення відповідачем трудового
законодавства, оскільки під час роботи
позивачки на підприємстві з березня 2003
року по липень 2006 року при
перевищенні порогу інфляції, який
встановлюється в розмірі 101 відсоток,
заробітна плата останньої не
індексувалася. За вказаний період сума
індексації заробітної плати та
компенсації у зв'язку з затримкою її
виплати складає 1070,60грв., що
підтверджується довідкою
підприємства. Вказаний розрахунок
позивачка не оскаржувала, тому, саме
така сума підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача.
Також суд дійшов до висновку, що при
виплаті відповідачем присуджених
позивачці сум належить утримати з них
передбачені законом податки та
обов'язкові платежі. Оскільки
відбулося порушення трудових прав
ОСОБА_1 щодо отримання додаткових
виплат у вигляді індексації та
компенсації заробітної плати, частково
підлягають задоволенню її вимоги про
відшкодування моральної шкоди.

Колегія не може не погодитися з
такими висновками суду виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.6 ст.95 КЗпП
України заробітна плата підлягає
індексації в установленому
законодавством порядку.

Згідно ст. 33 Закону України від 24
березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату
праці» (далі - Закон № 108/95- ВР) в період
між переглядом розміру мінімальної
заробітної плати індивідуальна
заробітна плата підлягає індексації,
згідно з чинним законодавством.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
індексацію грошових доходів громадян»,
індексація грошових доходів населення
- встановлений законами та іншими
нормативно-правовими актами України
механізм підвищення грошових доходів
населення, що дає можливість частково
або повністю відшкодовувати
подорожчання споживчих товарів і
послуг.

Індексація заробітної плати
здійснюється на підставі Закону
України «Про індексацію грошових
доходів населення» та Порядку
проведення індексації грошових
доходів населення, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 липня 2003 р. N 1078, що дає можливість
частково або повністю відшкодувати
подорожчання споживачів товарів та
послуг. Об'єктом індексації грошових
доходів населення є оплата праці як
грошовий дохід громадян, одержаний
ними в гривнях на території України і
який не має разового характеру.

Структуру заробітної плати визначено
ст. 2 Закону України «Про оплату праці»,
якою передбачено існування основної
заробітної плати, додаткової
заробітної плати та інших
заохочувальних та компенсаційних
виплат.

Додаткова заробітна плата -
винагорода за працю понад установлені
норми, за трудові успіхи та
винахідливість та за особливі умови
праці. Вона включає доплати, надбавки,
гарантійні та компенсаційні виплати,
передбачені чинним законодавством,
премії, пов'язані з виконанням
виробничих завдань і функцій.

Суми виплат, пов'язаних з індексацією
заробітної плати працівників, входять
до складу фонду додаткової заробітної
плати згідно з підпунктом 2.2.7
Інструкції із статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Держкомстату України від 13 січня 2004
року № 5, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 27 січня 2004 року за №
114/8713.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», підприємства, установи і
організації всіх форм власності та
господарювання здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи).

Статтею 2 цього Закону передбачено, що
компенсація громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів, нарахованих громадянам за
період починаючи з дня набрання
чинності цим Законом. Під доходами у
цьому Законі слід розуміти грошові
доходи громадян, які вони одержують на
території України і які не мають
разового характеру: пенсії; соціальні
виплати; стипендії; заробітна плата
(грошове забезпечення) та інші.

Згідно ст. 3 Закону компенсації
обчислюється шляхом множення суми
нарахованого, але не виплаченого
громадянину доходу за відповідний
місяць (після утримання податків і
обов'язкових платежів) на індекс
інфляції в період невиплати доходу
(інфляція місяця, за який виплачується
доход, до уваги не береться.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України,
у разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду із позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, індексація є складовою
частиною заробітної плати і у разі
порушення законодавства про її
виплату, працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому індексації
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком.

В судовому засіданні представник
відповідача пояснила, що позивачці з
2003 року по вересень 2006 року сума
індексації заробітної плати не
сплачувалась. Дані обставини
підтверджуються також письмовими
доказами, а саме, розрахунком
невиплаченої суми індексації та
компенсації, відповідно до якого за
період з березня 2003 року по липень 2006
року сума індексації становить
527,04грв., сума компенсації за
несвоєчасну виплату індексації -543,56
грв., а всього 1070,60грв. ( а.с. 26).

Отже, індексація заробітної
плати з компенсацією втрати частини
доходів у зв»язку з несвоєчасною її
виплатою в розмірі 1070,60грв., яка
визначена підприємством за період з
березня 2003 року по липень 2006 року є
заборгованістю підприємства перед
ОСОБА_1, яка підлягає стягненню на її
користь.

Розрахунок індексації та
компенсації заробітної плати на суму
1560 грв. , наведений позивачкою,
обґрунтовано не взятий судом до уваги,
оскільки не підтверджений належними
та допустимими доказами.

Враховуючи, що індексація
заробітної плати входить до структури
заробітної плати, з якої проводяться
відрахування податків та обов'язкових
платежів, а в наданому відповідачем
розрахунку індексації, що підлягає
виплаті позивачці, не зазначені суми
відповідних відрахувань податків і
обов'язкових платежів, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що при
виплаті відповідачем присуджених
позивачці сум належить утримати з них
передбачені законом податки і
обов'язкові платежі.

Доводи апеляційної скарги про
те, що заробітна плата позивачки у 2003 -
2006 роках не підлягала обов'язковій
індексації, оскільки розмір
заробітної плати позивачки регулярно
переглядався відповідачем у бік
збільшення, є не доведеними належними і
допустимими доказами, як суду першої
інстанції, так і апеляційному суду.

Не погоджується колегія суддів і з
доводами апеляційної скарги щодо
відсутності заборгованості з
індексації заробітної плати та
компенсації у зв'язку з порушенням
строків її виплати, з посиланням на те,
що діяв механізм проведення
індексації заробітної плати, який
дозволяв підвищення грошових доходів
населення з застосуванням
випереджаючого методу розрахунку сум
індексації (з урахуванням прогнозного
рівня інфляції), оскільки доповнення до
Порядку проведення індексації
грошових доходів населення,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 17 липня 2003 року №
1078 (Порядок), якими передбачено
застосування випереджаючого методу
розрахунку сум індексації, внесені
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 травня 2006 року № 690 (Постанова),
яка набрала чинності з 25 травня 2006 року,
тому, на правовідносини, які виникли до
набрання чинності цієї постанови, цей
Порядок не поширюється.

Що стосується рішення суду про
відшкодування моральної шкоди, то в
зазначеній частині колегія суддів не
знаходить підстав зміни його або
скасування.

Відповідно до ст.237-1 КЗ п П України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

З урахуванням обставин справи
та наведених ОСОБА_1 обґрунтувань
моральної шкоди, суд першої інстанції
зробив обґрунтований висновок про
наявність підстав для часткового
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 150 грв, оскільки факт порушення
трудових прав позивачки судом
встановлений і підстав для відмови у
позові або зменшення розміру
відшкодування моральної шкоди,
колегія суддів не вбачає. Тому, рішення
суду в частині відшкодування
моральної шкоди підлягає залишенню без
зміни.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що вирішуючи спір щодо
стягнення суми індексації заробітної
плати та компенсації у зв»язку з
несвоєчасною її виплатою,
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції повно, всебічно та
об»єктивно перевірив доводи сторін,
наданим ними доказам дав належну
оцінку і дійшов обгрунтованого
висновку про часткове задоволення
вимог ОСОБА_1 в зазначеній частині.
Висновки суду узгоджуються з
матеріалами справи та вимогами закону
і доводи апеляційної скарги цих
висновків не спростовують. Тому, в
зазначеній частині рішення суду
підлягає залишенню без зміни.

Що стосується рішення в
частині стягнення на користь
позивачки середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, то
суд, частково задовольняючи вимоги
ОСОБА_1 в цій частині та стягуючи на її
користь 5000 грв. за період з 26 грудня 2008
року по день ухвалення рішення,
враховував розмір спірної суми, на яку
позивачка мала право, частку, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком, тривалість не
звернення позивачки до відповідача за
отриманням вказаної суми, що фактично
вплинуло на розмір середнього
заробітку за час затримки.

Між тим, з висновком суду першої
інстанції про розмір середнього
заробітку за час затримки розрахунку
колегія суддів повністю погодитися не
може і вважає, що рішення суду в цій
частині підлягає зміні.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно зі ст.ст.47,116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник у день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум. У разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен у зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник, або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
звільнена з роботи 25 грудня 2008 року.

День звільнення позивачки,
відповідно до положень п.2.26 Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників, затвердженої наказом
Міністерства праці України,
міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
населення України №58 від 29 липня 1993
року, є останнім днем її роботи, що
підтверджується відомостями обліку
робочого часу за грудень 2008 року ( а.с.
45-46).

На час звільнення позивачки
повний розрахунок з нею проведено не
було: залишилася невиплаченою сума
індексації заробітної плати в розмірі
527,04 грв. та компенсації у зв»язку з
затримкою її виплати в розмірі 543,56 грв.
До дня ухвалення рішення вказані
суми ОСОБА_1 не виплачені.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Позивачкою заявлені вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку в розмірі 124 677,82
грв. за період з 1 січня 2009 року по 1
квітня 2014 року.

Суд, визначаючи розмір
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, виходив з наступного дня
після звільнення, тобто, з 26 грудня 2008
року по день ухвалення рішення - 4
червня 2014 року, чим вийшов з межі
заявлених вимог, що є підставою для
зміни рішення.

Колегія суддів вважає, що в
даному випадку середній заробіток за
час затримки розрахунку повинен
вираховуватися, з урахуванням
заявлених вимог, з 1 січня 2009 року по 1
квітня 2014 року, тобто, за 1315 робочих
днів.

Середньоденна заробітна плата
ОСОБА_1 на момент звільнення становила
94,31 грв., що не оспорюється сторонами.

У відповідності з п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999
року, з наступними змінами, «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці» (далі
постанова Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999
року), установивши при розгляді справи
про стягнення заробітної плати у
зв»язку з затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, наступного дня
після пред»явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст.117 КЗ п П України стягує на користь
працівника середній заробіток за
весь період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення
розрахунку у зв»язку із виникненням
спору про розмір належних до виплати
сум вимоги про відповідальність за
затримку розрахунку підлягають
задоволенню у повному обсязі, якщо
спір вирішено на користь позивача або
такого висновку дійде суд, що розглядає
справу. При частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право; частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Позивачкою заявлено вимоги
про стягнення суми індексації та
компенсації заробітної плати за
порушення строків її виплати на суму
1560 грв. Ці вимоги задоволено судом
частково - на суму 1070,60 грв.

З урахуванням наведених вимог
закону, частка, яку становить сума
індексації та компенсації заробітної
плати за порушення строків її виплати,
на яку позивачка має право -1070 ,60 грв.,
від заявлених нею вимог - 1560 грв.
дорівнює 0,68 (1070,60 :1560).

Таким чином, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального права, що призвело до
неправильного вирішення спору в
зазначеній частині. Оскільки позовні
вимоги ОСОБА_1 про стягнення суми
заборгованості по заробітній платі
при звільненні задоволено частково;
частка яку становить сума індексації
та компенсації за порушення строків її
виплати, в порівнянні із середнім
заробітком, є незначною; сума
середнього заробітку за час затримки
розрахунку, яка стягнута судом - 5000грв.,
майже у 4,5 рази перевищує розмір
невиплаченої суми -1070,60 грв., а також з
урахуванням вимог розумності та
справедливості, колегія суддів вважає,
що рішення суду про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку підлягає зміні в частині
розміру середнього заробітку, а саме,
стягненню на користь позивачки
середнього заробітку за час затримки
розрахунку за період з 1 січня 2009 року
по 1 квітня 2014 року в сумі, яка дорівнює
невиплаченій сумі заборгованості,
тобто, - 1070,60 грв.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307,309,313-315,316 ЦПК України, колегія
суддів,

в и р і
ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ «ММК імені
Ілліча» задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного
суду м. Маріуполя Донецької області
від 04 червня 2014 року в частині розміру
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні в
розмірі 1070,60 грв.

В решті частини рішення суду
залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді