Справа №482/886/14-ц 06.10.2014 06.10.2014 06.10.2014
Провадження №22-ц/784/2713/14
Головуючий у І інстанції Гажа О.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

06 жовтня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Кудрою В.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - Панченка
Ф.Б.,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 рішення Новоодеського
районного суду Миколаївської області
від 19 серпня 2014 року, ухваленого у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
садівничого товариства «Соснове» та
голови садівничого товариства
«Соснове» Барицького Ігоря Павловича
про скасування рішення правління
садівничого товариства «Соснове» про
відмову у прийнятті в члени товариства,
покладення на товариство обов'язку
прийняти у члени садівничого
товариства «Соснове» і видати членську
книжку та про визнання дій голови
садівничого товариства «Соснове»
неправомірними, -

у с т а н о в и л а :

06 травня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до СТ
«Соснове» Новоодеського району
Миколаївської області позов про
скасування рішення правління
названого садівничого товариства та
покладення на товариство обов'язку,
який обгрунтовував наступним.

Членам садівничого товариства
«Соснове» ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на законних
підставах за правом постійного
користування належала земельна
ділянка по вул. Науки 1 «Г», загальною
площею 0, 04 га.

Навесні 2012 року за усною домовленістю з
ними, ті передали зазначену земельну
ділянку йому у постійне користування,
подавши до правління названого
товариства відповідні заяви.

У свою чергу, 30 грудня 2012 року він теж
подав до названого органу заяву з
проханням прийняти його в члени
садівничого товариства, проте рішенням
правління СТ «Соснове» № 57 від 29 червня
2013 року йому в задоволені заяви було
безпідставно відмовлено.

При цьому, про прийняте рішення голова
садівничого товариства його більше
року не інформував.

Вважаючи таке рішення правління
товариства незаконним, позивач просив
його скасувати і покласти на
товариство обов'язок прийняти його в
члени СТ «Соснове».

14 липня 2014 року позивач надав до суду
уточнену заяву, в якій, не
відмовляючись від двох попередніх
вимог, додав до них ще дві вимоги і
остаточно просив:

· скасувати назване вище рішення
правління СТ «Соснове»;

· покласти на товариство обов'язок
прийняти його у члени садівничого
товариства «Соснове» та видати
членську книжку;

· визнати бездіяльність голови
садівничого товариства «Соснове»
Барицького І.П. по інформуванню про
результат вирішення заяви
неправомірною.

Ухвалою суду від 14 липня 2014 року до
участі у справі в якості
співвідповідача залучено голову
правління СТ «Соснове» Барицького І.П.

Відповідачі позов заперечили,
пояснивши, що законних підстав для
прийняття позивача у члени товариства
немає, а тому у його задоволенні слід
відмовити.

Рішенням Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 19 серпня 2014
року позов задоволено частково.
Визнано бездіяльність голови
правління СТ «Соснове», Барицького
Ігоря Павловича, щодо ненадання
відповіді на звернення (заяву) позивача
неправомірною, у задоволені решти
вимог відмовлено за їх
безпідставністю.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просив скасувати його в
незадоволеній частині позову і в цій
частині ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов у повному обсязі.

Крім того, просив скасувати
протокольні ухвали від 19 серпня 2014 року
про відмову в задоволенні клопотання
про залучення доказів у справі.

Скаргу обґрунтував невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинного цивільного
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ОСОБА_2, суд першої
інстанції вважав, що за наявних у
справі доказів не можна задовольнити
позов повністю, оскільки таке було б
невірним застосуванням положень
цивільного та земельного законодавств,
що є неприпустимим.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із його
загальних засад про неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; судовий
захист цивільного права та інтересу;
справедливість, добросовісність та
розумність, перш за все регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, при рівності прав щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Зазначене у повній мірі стосується і
земельних спорів, при вирішення яких,
крім виписаних вимог
цивільно-процесуального
законодавства, слід беззастережно
дотримуватися норм земельного та
цивільного законодавств.

Так, в силу ст. ст. 3, 13-14, 21, 24, 40, 41, 55
Конституції України, Людина визнається
в Україні найвищою соціальною
цінністю. Права і свободи людини та їх
гарантії визначають зміст і
спрямованість діяльності держави.
Утвердження і забезпечення прав і
свобод людини є головним обов'язком
держави.

Громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом. Не може бути привілеїв чи
обмежень за ознаками раси, кольору
шкіри, політичних, релігійних та інших
переконань, статі, етнічного та
соціального походження, майнового
стану, місця проживання, за мовними або
іншими ознаками.

Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Земля, що знаходиться в межах території
України, є об'єктом права власності
Українського народу, від імені якого
права власника здійснюють органи
державної влади та органи місцевого
самоврядування в межах, визначених
Конституцією. Вона є основним
національним багатством і перебуває
під особливою охороною держави.

Кожний громадянин має право
користуватися землею, яка є об'єктом
права власності народу відповідно до
закону, а також, для задоволення своїх
потреб може користуватися об'єктами
права державної та комунальної
власності відповідно до закону.

Право власності на землю гарантується.
Це право набувається і реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою виключно відповідно до
закону. Держава забезпечує захист прав
усіх суб'єктів права власності і
господарювання. Усі суб'єкти права
власності рівні перед законом, а люди -
вільними і рівними у своїх правах.
Права і свободи людини є
невідчужуваними та непорушними.

Усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Права і свободи людини і громадянина
захищаються судом. Кожному
гарантується право на оскарження в
суді рішень, дій чи бездіяльності
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, посадових і
службових осіб.

Кожен має право будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права, в тому числі і
право на землю, від порушень і
протиправних посягань.

В розвиток виписаному ст. 18-20, 22,35,
78-79, 116, 125-126, 141-142 ЗК України передбачено,
усі землі в межах території, України за
основним цільовим призначенням
поділяються на категорії, кожна з яких
має особливий правовий режим.

Земельним кодексом визначено такі
категорії земель:

а) землі сільськогосподарського
призначення;

б) землі житлової та громадської
забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного
призначення;

е) землі лісогосподарського
призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту,
зв'язку, енергетики, оборони та іншого
призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування відповідно до їх
повноважень за проектами землеустрою
щодо їх відведення.

Названим кодексом землі
сільськогосподарського призначення
віднесені в окрему категорію і до яких
належать: а) сільськогосподарські
угіддя (рілля, багаторічні насадження,
сіножаті, пасовища та перелоги); б)
несільськогосподарські угіддя.

Землі сільськогосподарського
призначення можуть передаватися у
власність та надаватися у користування
громадянам.

Громадяни України із земель державної
і комунальної власності мають право
набувати безоплатно у власність або на
умовах оренди земельні ділянки для
ведення індивідуального або
колективного садівництва і
використовувати їх для закладання
багаторічних плодових насаджень,
вирощування сільськогосподарських
культур, а також для зведення
необхідних будинків, господарських
споруд тощо.

Земельні ділянки, зайняті захисними
смугами, дорогами, проїздами, будівлями
і спорудами загального користування
належать до земель загального
користування садівницького і
безоплатно передаються йому у
власність за клопотанням вищого органу
управління товариства до відповідного
органу виконавчої влади чи органу
місцевого самоврядування на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчує право на земельну ділянку.

Земельна ділянка, як відокремлений
об'єкт права власності - це частина
земної поверхні з установленими
межами, певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами. Вона може
перебувати у власності, постійному
користуванні або оренді.

Право власності на землю - це право
володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.
Воно набувається та реалізується
громадянами, юридичними особами та
державою на підставі Конституції
України, Земельного Кодексу, а також
інших законів, що видаються відповідно
до них.

Право постійного користування
земельною ділянкою - це право володіння
і користування земельною ділянкою, яка
перебуває у державній або комунальній
власності, без встановлення строку.
Воно набувається: підприємствами,
установами та організаціями, що
належать до державної та комунальної
власності; громадськими організаціями
інвалідів України, їх підприємствами
(об'єднання), установами та
організаціями; релігійними
організаціями України, статути
(положення) яких зареєстровано у
встановленому законом порядку,
виключно для будівництва і
обслуговування культових та інших
будівель, необхідних для забезпечення
їх діяльності; публічними акціонерними
товариствами залізничного транспорту
загального користування; вищими
навчальними закладами незалежно від
форми власності.

Право оренди земельної ділянки - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
провадження підприємницької та іншої
діяльності.

Громадяни набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом
або за результатами аукціону. Зокрема,
таким правом наділені сільські,
селищні, міські ради, які передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Земельні ділянки, які перебувають у
власності чи користуванні громадян або
юридичних осіб, передаються у
власність чи користування за рішенням
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування лише після
припинення права власності чи
користування ними в порядку,
визначеному законом.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом;
свідоцтвом; цивільно-правовою угодою
щодо відчуження земельної ділянки,
укладеною в порядку, встановленому
законом, у разі набуття права власності
на земельну ділянку за такою угодою;
свідоцтвом про право на спадщину.

Право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державним актом на право постійного
користування земельною ділянкою.

Право оренди земельної ділянки
посвідчується договором оренди землі,
зареєстрованим відповідно до закону.

Право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Підставами припинення права
користування земельною ділянкою є
добровільна відмова від права
користування земельною ділянкою.

Припинення права власності на земельну
ділянку у разі добровільної відмови
власника землі на користь держави або
територіальної громади здійснюється
за його заявою до відповідного органу.

Припинення права постійного
користування земельною ділянкою у разі
добровільної відмови землекористувача
здійснюється за його заявою до
власника земельної ділянки, який на
підставі заяви землекористувача
приймає рішення про припинення права
користування земельною ділянкою, про
що повідомляє органи державної
реєстрації.

З системно-логічного аналізу виписаних
вище норм, слідують висновки про те, що:

· громадяни, не члени садового
товариства, набувають права
користування земельною ділянкою, що
знаходиться в межах земель садівничого
товариства і яка раніше вже була
виділена у користування іншій особі,
лише за умови, що попередній законний
користувач у встановленому порядку
позбавлений такого права, а новий
набувач отримав її у встановлений
законодавством спосіб;

· що ж до членства фізичної особи у
товаристві, то вона стає членом
садівничого товариства лише після
отримання у встановленому законом
порядку права на земельну ділянку,
надання до товариства необхідних
документів для прийняття в члени
товариства, винесення правлінням
товариства рішення про включення його
до складу членів товариства і
затвердження цього рішення загальними
зборами.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи,
бажана ОСОБА_2 земельна ділянка по вул.
Науки 1 «Г», загальною площею 0,04 га,
розташована в межах садівничого
товариства «Соснове», а відповідно,
право користування нею повинно
підтверджуватися належними доказами.
Що ж до переоформлення права
користування нею з попереднього
землекористувача на нового, то воно
повинно відбуватися у відповідності з
виписаними вище нормами цивільного
законодавства та статутом товариства.

Відповідно до п. 4.2. розділу ІІ статуту
товариства, прийом громадян у члени
товариства проводиться за письмовою
заявою особи, що вступає у товариство,
адресованої голові правління, та
документу, підтверджуючого його право
власності на садовий будинок або
земельну ділянку.

Рішення про прийом у члени товариства
приймається правлінням і набуває
чинності після затвердження його
загальними зборами (зборами
уповноважених) членів товариства.

Зі слів позивача, законними
користувачами спірної земельної
ділянки є ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Проте
належних та допустимих доказів цьому
та тому, що у законний спосіб таке їх
право припинено, а земельну ділянку
виділено йому, про що є відповідна
реєстрація, не надав.

За такого і правління, а за ним і суд, не
могли задовольнити його вимогу щодо
земельної ділянки.

З таких же підстав, позбавлений такої
можливості і суд апеляційної
інстанції.

У зв'язку з цим, підстав для задоволення
апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Стосовно ж вимоги названої особи, щодо
скасування оскаржених ухвал про
відмову у задоволенні клопотань про
приєднання до справи наданих стороною
позивача доказів, то воно не підлягає
задоволенню, оскільки взагалі не може
бути предметом оскарження, який
потребує окремого вирішення.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 19 серпня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: