АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар: Лук»янишина М.В.

за участю: представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно колгоспного двору, права власності на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 в квітні 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно бувшого колгоспного двору та права власності на спадщину за законом. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив визнати договір дарування недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності.

Посилався на те, що двір по АДРЕСА_1 в якому він проживав разом зі своїми батьками, відносився до категорії колгоспних дворів. Дане господарство складається з житлового будинку літ. «А-І» вартістю 55 080 грн., прибудови літ. «А» вартістю 17 906 грн., ґанку літ. «А1» вартістю 131 грн., ґанку літ. «А2» вартістю 282грн., сараю літ. «Б» вартістю 11 329грн, сараю літ. „В" вартістю 7 554грн., літньої кухні літ. „Г" вартістю 50462грн., ґанку літ. «Г» вартістю 401грн. колодязя №1 вартістю 2

№22-ц/794/1570/14 Головуючий у 1 інстанції: Дячук О.О.

Категорія: 39 Доповідач: Литвинюк І.М.

585грн, а всього загальною вартістю 145 730 грн.. Станом на 15 квітня 1991 року в господарстві були прописані він та його батьки - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і кожному з них належало по 1/3 частині житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами.

Вказував на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9. Після її смерті спадщину прийняв відповідач ОСОБА_3. Його батько ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Після його смерті спадщину за заповітом прийняли ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_10, а ОСОБА_7, ОСОБА_3 подали до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини на користь позивача.

Зазначав, що ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на день смерті батька були пенсіонерами за віком, а тому відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України мають право на обов'язкову частку в спадщині, яка залишилась після смерті батька ОСОБА_8. Оскільки вони подали заяву про відмову від спадщини на користь позивача, а частка кожного складає 1/10 частини в спадковому майні, яке залишилось після смерті батька, тому позивач змушений звернутися до суду про визнання права власності на спадщину, яка складається з 2/10 частини спадщини, а всього - 2/30 частини всього будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку від 21 грудня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за № 4019, згідно якого ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього погосподарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та скасовано державну реєстрацію права власності від 22 січня 2008 року, реєстраційний номер 17445700.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 2/5 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вартістю 58 292 грн., який знаходиться по АДРЕСА_1 та складається з: житлового будинку літ. «А-І» вартістю 55 080 грн., прибудови літ. «А» вартістю 17 906 грн., ґанку літ. «А1» - 131 грн., ґанку літ. «А2» - 282грн., сараю літ. «Б» - 11 329 грн., сараю літ. „В" - 7 554 грн., літньої кухні літ. „Г" - 50 462 грн., ґанку літ. «Г» - 401грн., колодязя № 1 - 2 585грн..

На рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 жовтня 2014 року відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що про договір дарування житлового будинку позивачу ОСОБА_2 було відомо задовго до подання позовної заяви, а тому він пропустив строк на звернення до суду з даною позовною вимогою. Відмова від обов»язкової частки у спадщині ОСОБА_7 та ОСОБА_3 не може бути адресована іншим спадкоємцям . Позивач ОСОБА_2 з червня 1990 року не проживав з батьками у даному господарстві, оскільки 02 червня 1990 року одружився і переїхав проживати до своєї дружини у АДРЕСА_2 Жоден із спадкоємців не звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину і жодному з них не відмовлено у видачі свідоцтва, а тому дана вимога є передчасною.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що господарство по АДРЕСА_1 в якому позивач проживав разом зі своїми батьками, відносилося до категорії колгоспних дворів, і кожному з членів двору належало по 1/3 частині майна колгоспного двору. Договір дарування був укладений з порушенням прав позивача, оскільки при його укладенні не була врахована частка позивача в майні колгоспного двору. Позивач є спадкоємцем за законом після смерті батька, а відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_3, які мають право на обов»язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_8, відмовилися від неї на користь позивача, а тому йому належить 2/5 частини житлового будинку з господарськими спорудами.

Однак повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону СРСР "Про власність в СРСР", який набрав чинності з 1 липня 1990 року, майно селянського господарства належить його членам на праві загальної спільної власності, якщо інше не передбачено законодавчими актами союзної і автономної республіки.

Пунктом 4 Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року № 885-12 "Про введення в дію Закону Української РСР "Про власність" (що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що правила, які містяться в Законі Української РСР "Про власність" і були передбачені Законом СРСР "Про власність в СРСР", застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР, тобто з 1 липня 1990 року.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).

До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що господарство по АДРЕСА_1 Чернівецької області станом на 15 квітня 1991 року відносилося до категорії колгоспного двору, в якому були прописані позивач ОСОБА_2, його батько ОСОБА_8 - голова двору, та мати ОСОБА_9 (дані погосподарської книги - особовий рахунок № 836, довідка Старожадівської сільської ради Сторожинецького району від 25 листопада 2013 року). Даний колгоспний двір складався із будинку площею 79,6 кв. м, збудованого у 1950 році, та літньої кухні, 1988 року забудови.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 05 жовтня 2005 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, Старожадівської сільської ради про визнання рішення виконкому недійсним, визнано недійсним рішення виконкому Старожадівської сільської ради від 06 квітня 2005 року № 35 «Про оформлення права власності на домоволодіння, яке знаходиться в АДРЕСА_1» та свідоцтво про право власності на нерухоме майно Серії ЯЯЯ №228469 від 12 квітня 2005 року, видане на ім'я ОСОБА_8.

Вищезазначеним рішенням встановлено, що беззаперечним є те, що ОСОБА_2, проживаючи та будучи зареєстрованим у спірному житловому будинку, станом на 01 липня 1990 року являється членом колгоспного двору, а тому має право на частку в майні цього двору.

Враховуючи викладене, що дане рішення є чинним, а відтак, в розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України, встановлені ним обставини не доказуються при розгляді даної справи.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_2 з червня 1990 року не проживав з батьками у спірному господарстві, втратив статус члена колгоспного двору та право на частку в майні цього двору. Такі твердження апелянта не узгоджується з вимогами закону та матеріалами справи. Доказів того, що позивач не приймав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору відповідачем також не надано, що є його обов'язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що членами колгоспного двору по вул. Лісничій, 61 в с. Стара Жадова Сторожинецького району станом на 15 квітня 1991 року були ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_2, які стали співвласниками майна колгоспного двору, та кожному з них належало по 1/3 частині у цьому майні.

З матеріалів справи видно, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_9. Позивач ОСОБА_2 05 серпня 2003 року подав до Сторожинецької державної нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини за законом після смерті матері.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи, 21 грудня 2007 року ОСОБА_8 подарував житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_2. Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 помер.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Право на пред»явлення позову про визнання договору недійсним мають сторони договору або особи, права яких були порушені в зв»язку з укладенням цих договорів.

Відповідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Так, суд вказав, що спірний договір дарування укладено з порушенням прав позивача як власника частини спірного будинковолодіння. Проте вірно встановивши порушення прав позивача укладеним договором дарування, судом невірно визначено частину, в якій він підлягає визнанню недійсним, яка відповідно до встановлених обставин складає 1/3 частину майна як члена колгоспного двору.

Тому, враховуючи, що позивач ОСОБА_2 відмовився від своєї частки після смерті матері ОСОБА_9, а його батько ОСОБА_8 розпорядився своєю часткою в майні, колегія суддів вважає, що договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, який було укладено 21 грудня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2, відповідно до положень ч.1 ст. 203, ст.215 ЦК України слід визнати недійсним в частині дарування 1/3 частини спірного будинку. В решті оспорюваним договором дарування права позивача не порушуються, а тому правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі колегія суддів не вбачає.

Не знайшли свого підтвердження також посилання апелянта на те, що позивач пропустив строк звернення з позовом до суду, оскільки відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно пояснень позивача про порушення свого права на частку в майні колгоспного двору він дізнався в 2014 році, інших переконливих доказів на спростування цього факту суду не представлено.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування житлового будинку в частині дарування 1/3 частини спірного будинку та визнання за позивачем права власності на 1/3 частину нерухомого майна, та відмову в задоволенні позову до інших співвідповідачів, які є неналежними відповідачами і не повинні відповідати за цим позовом.

Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_2 необхідно стягнути 317 грн. 71 коп. у відшкодування понесених ним витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 07 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно колгоспного двору, визнання права власності на спадщину за законом, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 21 грудня 2007 року, посвідчений державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Чернівецької області та зареєстрованого в реєстрі за № 4019 , що знаходиться в АДРЕСА_1 в частині 1/3 цього будинку.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами вартістю 48 576,67 грн., який знаходиться в АДРЕСА_1 та складається з житлового будинку літ. «А-І» вартістю 55 080 грн., прибудови літ. «А» - 17 906 грн., ґанку літ. «А1» - 131 грн., ґанку літ. «А2» - 282 грн., сараю літ. «Б» - 11 329грн, сараю літ. „В" - 7 554 грн., літньої кухні літ. „Г" - 50 462 грн., ґанку літ. «Г» - 401грн. колодязя № 1 - 2 585грн..

В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на майно колгоспного двору, прва власності на спадщину за законом, визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 317 грн. 71 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: