Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4087/14
Головуючий у 1-й інстанції: Сидоренко
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2014 року

м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Василівського районного суду
Запорізької області від 15 серпня 2014
року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,-

ВСТАНОВИЛА :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду
з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
в якому просило стягнути з
відповідачки на свою користь суму
заборгованості за кредитним договором
№ ZPDNGA від 05.08.2008 року в розмірі
127934,03 грн. та судові витрати покласти на
відповідачку.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 15 серпня 2014
року в задоволенні позовних вимог
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
порушенням судом першої інстанції норм
процесуального та матеріального права,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
доведеними, невідповідність висновків
суду обставинам справи, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Також просило стягнути з ОСОБА_4 на
свою користь судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про

відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін. Відповідно
ст. 308 ЦПК України апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд
з дотриманням вимог ст.ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Як встановлено судом і таке
вбачається з матеріалів справи, 05.08.2008
року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4
був укладений кредитний договір №
ZPDNGA від 05.08.2008 року, відповідно до
умов якого ОСОБА_4 отримав кредит в
розмірі 92080,00 грн. на споживчі цілі, зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 20,04 % на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим строком повернення кредиту -
05.08.2018 року (п.8.1 Договору) (а.с.10-15).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаним кредитним
договором, 05.08.2008 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений
іпотечний договір № ZPDNGA від 05.08.2008
року, предметом якого виступає
нерухоме майно, а саме: квартира
АДРЕСА_1. Згідно п.12.5 іпотечного
договору предмет іпотеки - квартира
АДРЕСА_1 - у спільній сумісній власності
не знаходиться та є особистою
приватною власністю іпотекодавця
ОСОБА_4 на підставі Договору дарування
квартири від 03.07.2008 року, посвідченого
приватним нотаріусом Василівського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_5, що також
вбачається з відповіді приватного
нотаріуса Василівського районного
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_6 №316/01-16 від 04.06.2014 року
(а.с.74-77).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим Дніпрорудненською міською
радою Василівського району
Запорізької області, копія якого
мітиться в матеріалах справи (а.с.36,95).

З 07.09.1996 року ОСОБА_4 перебував у шлюбі
із ОСОБА_3, відповідачкою по справі, про
що свідчить свідоцтво про шлюб, копія
якого міститься в матеріалах справи
(а.с.35,94).

Після смерті чоловіка ОСОБА_4
зверталася до ПАТ КБ «ПриватБанку» із
заявою, в якій повідомила про смерть
ОСОБА_4 та просила зупинити нарахування
процентів по кредитному Договору, про
що свідчить заява ОСОБА_3 від 07.02.2012 року
(а.с.93).

За спливом двох років після смерті
позичальника ОСОБА_4, позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» 04.11.2013 року звернувся до
Василівської державної нотаріальної
контори з претензією кредитора в
порядку ст.1281 ЦК України, що вбачається
з реєстру поштових відправлень та
копії претензії, які містяться в
матеріалах справи (а.с.37,38).

Відповіді державного нотаріусу на
вказане вище звернення, позивачем суду
не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з
наступного.

Рішенням Василівського районного
суду від 18.11.2013 року зустрічний позов
ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
припинення договору поруки
задоволений, припинена дія договору
поруки № ZPDNGA від 05.08.2008 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк». Даним судовим рішенням
встановлено, що з укладеного договору
поруки вбачається, що ОСОБА_3
зобов'язалась відповідати перед Банком
за несвоєчасне виконання саме
боржником усіх його зобов'язань за
кредитним договором та приймаючи до
уваги, що в договорі поруки від 05.08.2008
року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» відсутня умова щодо
надання згоди ОСОБА_3, як поручителя,
відповідати за належне виконання
зобов'язань за кредитним договором
будь-яким іншим боржником, суд вважав
необхідним припинити дію договору
поруки № ZPDNGА від 05 серпня 2008
року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк». Дане рішення суду
позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» не
оскаржено та набрало законної сили -
05.12.2013 року (а.с.96-97).

Відповідно до ст.ст.525,526, 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у строк та
порядку визначеному договором і
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається.

Відповідно до вимог ст.541 ЦК України
солідарний обов'язок або солідарна
вимога виникають у випадках,
встановлених договором або законом,
зокрема у разі неподільності предмета
зобов'язання.

Щодо договору поруки, то відповідно до
статті 553 ЦК України поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. Тобто порука є способом
забезпечення виконання зобов'язання
(як правило, грошового), а не правочином
щодо розпорядження майном, належним
поручителю; договір поруки не створює
обов'язків для будь-яких інших осіб,
крім сторін за договором, а тому до
таких правовідносин норми статті 65 СК
України не застосовуються.

Згідно зі ст.553,554 ЦК за договором поруки
поручитель поручається перед
кредитором боржника за невиконання ним
свого обов'язку. У разі порушення
такого зобов'язання боржник і
поручитель відповідають як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Якщо боржник помер, то в силу статті 1282
ЦК України, спадкоємці зобов'язані
задовольнити вимоги кредитора
повністю, але в межах вартості майна,
одержаного в спадщину.

Таким чином, спадкоємці боржника при
умові прийняття спадщини є боржниками
перед кредитором в межах вартості
майна, одержаного в спадщину.

При наявності кредитного договору та
договору поруки поручитель приймає на
себе зобов'язання відповідати за
виконання кредитного договору за
боржника, а також за будь-якого
боржника в разі переводу боргу чи
смерті боржника (якщо таке зазначено в
договорі поруки).

При цьому суд виходив з того, що якщо в
договорі поруки є умова про згоду
поручителя відповідати за нового
боржника, поручитель є відповідальним
за виконання зобов'язання спадкоємцями
(ч. 3 ст. 559 ЦК).

Відповідно до ст.523 ЦК України порука
або застава, встановлена іншою особою,
припиняється після заміни боржника,
якщо поручитель або заставодавець не
погодився забезпечувати виконання
зобов'язання новим боржником.

Також суд врахував, що за ст.607 ЦК
зобов'язання припиняється
неможливістю його виконання у зв'язку з
обставиною, за яку жодна із сторін не
відповідає.

У зв'язку з цим, враховуючи, що
спадкоємці відповідають за борги
спадкодавця в межах вартості майна,
одержаного в спадщину, то при
відсутності чи недостатності
спадкового майна кредитне зобов'язання
припиняється неможливістю виконання
чи недостатністю спадкового майна.

Це означає, що в силу ч.1 ст.559 ЦК порука
припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання. Тобто,
порука припиняється в тій частині, в
якій припиняється забезпечене нею
кредитне зобов'язання, і поручитель
солідарно зі спадкодавцями відповідає
перед кредитором в межах вартості
спадкового майна.

Отже вбачається, що у разі смерті
боржника за основним зобов'язанням, яке
забезпечене договором поруки, за
наявності правонаступника, який
прийняв спадщину, необхідна згода
поручителя відповідати за нового
боржника, якщо договір поруки не
містить як умову згоду поручителя
відповідати за виконання зобов'язання
перед будь-яким новим боржником у
випадку переводу боргу за основним
зобов'язанням.

Відповідно, за відсутності в договорі
поруки згоди поручителя відповідати за
правонаступника боржника у випадку
невиконання чи неналежного виконання
ним основного зобов'язання чи будь-якої
іншої особи, покладення на нього такого
обов'язку є неправомірним.

Відповідно до положень п.23 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012
року, при вирішенні спорів за участю
майнових поручителів суди мають
виходити з того, що відповідно до
статті 11 Закону України «Про заставу»,
статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку»
майновий поручитель є заставодавцем
або іпотекодавцем. Згідно ст.546 ЦК
України застава (іпотека) та порука є
різними видами забезпечення, тому
норми, що регулюють поруку (статті 553- 559
ЦК) не застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотеко держателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки. У
зв'язку із цим солідарна
відповідальність боржника та
майнового поручителя нормами ЦК
України не передбачена.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ у п. 25 вищевказаної Постанови,
положення статті 65 Сімейного кодексу
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів.

Відповідно до п.31 вищевказаної
постанови Пленуму (зі змінами та
доповненнями, внесеними Постановою № 7
від 07.02.2014 року), при застосуванні
положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України
«Про захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, суди мають
виходити з того, що у системному зв"язку
з частиною одинадцятою статті 11
зазначеного Закону ця вимога
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямована на те, щоб становити судовий
контроль за вирішенням таких вимог
кредитодавця з метою захисту справ
споживача як слабшої сторони договору
споживчого кредиту. У зв"язку із цим та
враховуючи, що ЦК не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням строку позовної
давності,при вирішенні таких спорів,
суди повинні враховувати положення ЦК
про позовну давність. Оскільки зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Згідно п.32 зазначеної постанови
Пленуму, при вирішенні спорів щодо
виконання зобов'язань за кредитним
договором у випадку смерті
боржника/позичальника за наявності
поручителя чи спадкоємців суди мають
враховувати таке. З урахуванням
положення ст.1282 ЦК спадкоємці боржника
за умови прийняття спадщини є
боржниками перед кредитором у межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
При цьому спадкоємці несуть
зобов'язання погасити нараховані
відсотки і неустойку тільки в тому
випадку, якщо вони вчинені
позичальникові за життя. Інші
нараховані зобов'язання фактично не
пов'язані з особою позичальника і не
можуть присуджуватися до сплати
спадкоємцями. Поручитель приймає на
себе зобов'язання відповідати за
виконання кредитного договору за
боржника (статті 553- 554 ЦК), а також за
будь-якого боржника в разі переводу
боргу чи смерті боржника, якщо таке
зазначено у договорі поруки.
Відповідно до ст.523 ЦК України порука
або застава, встановлена іншою особою,
припиняється після заміни боржника,
якщо поручитель або заставодавець не
погодився забезпечувати виконання
зобов'язання новим боржником, а згідно
зі статтею 607 ЦК зобов'язання
припиняється неможливістю його
виконання у зв'язку з обставиною, за яку
жодна зі сторін не відповідає. Таким
чином на поручителів може бути
покладено відповідальність за
порушення боржником обов'язку щодо
виконання зобов'язання за кредитним
договором у випадку смерті
позичальника лише за наявності у
позичальника правонаступника, який
прийняв спадщину, та згоди поручителя
відповідати за будь-якого нового
боржника, зафіксоване в тому числі у
договорі поруки.

Статтею 520 ЦК України передбачено, що
боржник у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою (переведення
боргу) лише за згодою кредитора, якщо
інше не передбачено законом.

Кредитна установа ПАТ КБ «ПриватБанк»
не надавала згоди на заміну боржника.

Згідно ч.1 ст.61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Положення статті 65 СК України
стосуються порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Так, відповідно до положень ст.65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Крім того, згідно ч.4 ст.65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.3 ст. 61 СК якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
У зв'язку з цим під час розгляду такої
категорії справ судам слід з'ясовувати,
в чиїх саме інтересах укладався
договір одним із подружжя: своїх
особистих чи в інтересах сім'ї,
оскільки відповідь на це питання має
визначальний характер для правильного
вирішення питання про правові наслідки
такого договору.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя»,
спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Згідно з ч.2 ст.73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Отже, об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є, як предмети
матеріального світу, так і майнові
права та обов'язки. Договір, укладений
одним із подружжя, створює обов'язки
для другого з подружжя в разі, якщо його
укладено в інтересах сім'ї, а одержане
за цим договором майно фактично
використано на задоволення потреб
сім'ї.

Укладення одним із подружжя договору в
інтересах сім'ї та використання
одержаного за таким договором на її
потреби має ще одне вагоме правове
значення - відповідно до ч.2 ст.73 СК
України у такому разі на майно, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
може бути накладено стягнення. В іншому
випадку за зобов'язаннями одного з
подружжя стягнення накладається лише
на його особисте майно і на частку у
праві спільної сумісної власності
подружжя, яка виділена йому в натурі.

Крім того, ні стаття 63, ні стаття 73 СК
України не покладає солідарного
обов'язку на дружину позичальника за
зобов'язаннями її чоловіка, а вона може
відповідати лише своєю часткою майна у
спільній сумісній власності подружжя
лише за умови, що договір укладений в
інтересах сім»ї, а отримане за
договором використане на її потреби.
Тому, виходячи з узагальнення судової
практики, за зобов'язаннями одного із
подружжя, відповідальність несуть
обидва з подружжя, якщо судом буде
встановлено, що все отримане подружжям
за такими зобов'язаннями було
використано на потреби сім'ї. Тобто, для
визначення боржника за зобов'язанням
одного з подружжя необхідною умовою є
з'ясування мети та призначення
отриманих за зобов'язаннями коштів.
Звернення стягнення на спільне майно
подружжя за зобов'язаннями одного з
подружжя можливо лише у випадку, якщо
судом буде встановлено, що все отримане
супругом за таким зобов'язанням було
використано в інтересах сім'ї.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз`яснено,
що при поділі майна враховуються також
борги подружжя та правовідносини за
зобов`язаннями, що виникли в інтересах
сім`ї.

З аналізу вказаних норм Закону суд
зробив висновок, що кредитні
зобов'язання не підлягають поділу, а
лише враховуються при поділі майна
подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності за договором, укладеним
одним із подружжя в інтересах сім'ї, є
набуте за таким договором майно.
Майном, відповідно до ч.1 ст.190 ЦК
України вважається окрема річ,
сукупність речей, а також майнові права
й обов'язки. Незважаючи на свою
вагомість, майнові права свого
визначення у цьому Кодексі не мають.

Майновими правами є суб'єктивні права
учасників цивільних правовідносин,
пов'язані з володінням, користуванням і
розпорядженням речами, а також
майновими вимогами, що виникають між
учасниками цивільного обороту з
приводу цих речей та обміну цих речей,
робіт і послуг.

Аналіз ч.3 ст.61 та ч.4 ст.65 СК України
свідчить, що для виникнення в обох із
подружжя цивільних прав за договором,
укладеним одним із них, необхідним є
сам лише факт укладення такого
договору в інтересах сім'ї. Однак для
виникнення в обох із подружжя
цивільних обов'язків, які випливають з
такого договору, вимагається крім
зазначеного вище ще і використання
майна, одержаного за таким договором, в
інтересах сім'ї. Тому, якщо один із
подружжя одержав майно в позику, то
обов'язок повернення цього майна
лежатиме, крім позичальника, ще і на
другому з подружжя лише в тому разі,
якщо позичене майно було використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до позиції, висловленою
авторами проведеного Верховним Судом
України наприкінці 2010 року
узагальнення судової практики
розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин,
згідно з якою кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів і створює обов'язки
лише для позичальника як сторони
договору; а не для другого з подружжя.
Якщо ж суд встановить, що кошти за
договором позики були одержані одним
із подружжя, то доказуванню
підлягатимуть інші обставини - чи
укладався договір в інтересах сім'ї та
чи були одержані за ним кошти фактично
використані на потреби сім'ї. Лише в
разі підтвердження всіх цих обставин в
другого з подружжя виникне солідарний
обов'язок повернення коштів.

Разом із тим, при оспорюванні кредитних
договорів чи договорів поруки іншим з
подружжя, судам слід враховувати таке.
Положення ст.65 Сімейного кодексу
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються саме
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів і не створює
обов'язків для другого із подружжя, а
лише для позичальника як сторони
договору (ч.1 ст.1054 ЦК).

З наданого позивачем ПАТ КБ
«ПриватБанк» розрахунку
заборгованості за кредитним договором
№ ZPDNGA від 05.08.2008 року вбачається,
що станом на 11 липня 2013 року
заборгованість за вказаним Договором
становить 127 934,03 грн., яка складається
із: заборгованості за кредитом в сумі
61939,27 грн. та заборгованості по
процентам за користування кредитом в
сумі 59472,38 грн.

Зі змісту позову та наданих
представником позивача в судовому
засіданні пояснень вбачається, що СК
«ІНГОСТРАХ» визнав смерть ОСОБА_4
страховим випадком та виплатила певну
суму страхового відшкодування на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок
погашення заборгованості за
вищевказаним кредитним договором №
ZPDNGA від 05.08.2008 року.

Проте, представником позивача під час
розгляду судом справи не надано жодних
документальних підтверджень щодо
здійснення ЗАТ СК «ІНГОСТРАХ»
будь-яких перерахувань виплат
страхового відшкодування в рахунок
погашення заборгованості за
вищевказаним кредитним договором,
представником позивача не пред'явлено
суду жодних відомостей про
перераховані на користь Банку суми
страхового відшкодування, що взагалі
позбавляє суд можливості перевірити
правильність здійснення ПАТ КБ
«ПриватБанк» розрахунку
заборгованості за кредитним договором
№ ZPDNGA від 05.08.2008 року, складеним
позивачем станом на 11.07.2013 року, тобто
правомірність здійснення нарахувань
заборгованості вже після смерті
позичальника ОСОБА_4 та можливості
встановити фактичний розмір
заборгованості позичальника ОСОБА_4 за
вищевказаним кредитним договором.

Тобто, на думку суду, розмір
заборгованості підлягає
безпосередньому доведенню позивачем в
судовому порядку при пред'явленні ним
позовних вимог про стягнення
заборгованості за кредитом, проте
належний детальний розрахунок
заборгованості, складений на день
смерті позичальника із роздруківкою
здійснених виплат страхового
відшкодування, позивачем в ході
судового розгляду справи не наданий,
тому суд у відповідності до ст.11 ЦПК
України позбавлений можливості
встановити наявність боргу та його
розмір.

Згідно статті 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищевикладене, аналізуючи
надані по справі докази, у їх
сукупності, суд вважав необхідним в
задоволенні позовних вимог Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за Кредитним
договором №ZPDNGA від 05.08.2008 року
відмовити у повному обсязі, оскільки
під час розгляду справи позивачем не
надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження тих обставин,
що грошові кошти, взяті у Банку одним із
подружжя (позичальником ОСОБА_4), є
сімейними коштами та отримані ним саме
для задоволення потреб їх сім'ї і
фактично використані на такі потреби в
інтересах сім'ї, також позивачем не
доведені вимоги про визнання
зобов'язання за кредитним договором
спільним боргом ОСОБА_4 та ОСОБА_3:
позивачем в суді не доведено
покладення на ОСОБА_3 солідарного
обов'язку по поверненню грошових
коштів за укладеним ОСОБА_4 кредитним
договором та, відповідно, покладення на
ОСОБА_3, як відповідача, обов'язку щодо
виконання зобов'язань чоловіка ОСОБА_4
за кредитним договором № ZPDNGA від
05.08.2008 року та відповідальністю своєю
часткою майна у спільній сумісній
власності подружжя за умови, що договір
був укладений саме в інтересах сім`ї, а
одержане за договором використано на
її потреби (ч.4 ст.65, ч.2 ст.73 СК України).

Тому, за наведених обставини суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав, за якими
звертається до суду позивач, для
стягнення з відповідача ОСОБА_3 на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» заборгованості за
кредитним договором № ZPDNGA від
05.08.2008 року в розмірі 127934,03 грн.

Разом з тим, судом не вирішувалось
питання щодо застосування строків
позовної давності, про що зазначається
у запереченнях відповідачем, оскільки
суд в задоволенні заявлених ПАТ КБ
«ПриватБанк» позовних вимог відмовив
по суті.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду про відмову у
задоволенні позову про ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, при розгляді справи
апеляційним судом встановлено, що
рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги,
аналогічні доводам позивача у суді
першої інстанції, не спростовують його
висновків.

Немає передбачених законом підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції та для постановляння нового
рішення по справі

Керуючись ст.ст.307,308,314,317 ЦПК України
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 15 серпня 2014
року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

судді: