Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3481/14
Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя від 26 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7; приватний
нотаріус Запорізького міського округу
ОСОБА_8 про визнання недійсними
договорів купівлі - продажу та
витребування квартири, -

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2014 року ОСОБА_3, звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7; приватний
нотаріус Запорізького міського округу
ОСОБА_8, про визнання недійсними
договорів купівлі- продажу та
витребування квартири.

В позові зазначено, що квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 позивачка ОСОБА_3
придбала за договором купівлі-продажу
від 19.10.2006 pоку та зареєструвала право
власності на квартиру у ОП Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації 30.07.2010 року. Квартиру
вона придбала для проживання її дочки
ОСОБА_9 та її неповнолітнього сина
ОСОБА_10. Разом з ними в квартирі мешкає
зять ОСОБА_7.

08.06.2011 року за договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_7,
який діяв від імені ОСОБА_3 за
довіреністю від 03.06.2011 року,
посвідченою Літинською державною
нотаріальною конторою, Вінницької
області продав квартиру ОСОБА_4.

Зі слів ОСОБА_7 правочин носив
фіктивний характер, був укладений для
забезпечення виконання грошового
зобов'язання останнього перед ОСОБА_4 в
розмірі 35 тис. доларів США. ОСОБА_4
наміру купляти квартиру не мав, тому
останній в проміжок часу з 08.06.2011 року
до березня 2014 року не вчинив жодної дії
щодо квартири, в квартиру не всилявся, в
квартирі не реєструвався, платежі за
утримання квартири не сплачував, не
здійснив державну реєстрацію
укладеного договору купівлі-продажу
квартири від 08.06.2011 року в державному
реєстрі прав, в квартирі продовжували
мешкати Слівончуки в якості членів
сім"ї. Оскільки договір не був
направлений на настання правових
наслідків, передбачених договором
купівлі-продажу, тому просив визнати
його недійсним з підстав фіктивності.

24.02.2014 року Жовтневий районний суд м.
Запоріжжя у справі за позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_4, ОСОБА_11 про стягнення
солідарно 90 000,00 грн. боргу за договором
займу прийняв ухвалу про затвердження
мирової угоди, за якою визнав за ОСОБА_5
право власності на спірну квартиру. На
підставі зазначеної ухвали ОСОБА_12
зареєстрував право власності на
квартиру в реєстрі прав власності на
нерухоме майно і набув право власності
на квартиру. Ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 21.05.2014 року
зазначена ухвала була скасована.

04.04.2014 pоку ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу продав спірну
квартиру ОСОБА_6. Вважає, що цей договір
також є фіктивним, оскільки ОСОБА_5 не
вправі був укладати договір
купівлі-продажу квартири, так як не
був законним власником квартири.
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали цей договір
поспіхом, без наміру створити юридичні
наслідки, з метою унеможливити
повернути квартиру позивачці, ОСОБА_6 в
квартирі не мешкала і не мешкає, гроші
за квартиру згідно договору
купівлі-продажу не сплачувала., є
недобросовісним набувачем квартири.
Таким чином вважає, що квартиру
належить витребувати у ОСОБА_6 і
передати позивачу ОСОБА_3

Посилаючись на зазначені обставини
просить суд, визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 08.06.2011 року між
ОСОБА_7 і ОСОБА_4 посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8.

Визнати за ОСОБА_3, право приватної
власності на квартиру за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири за адресою:
АДРЕСА_1, укладений 04.04.2014 року між
ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_8.

Витребувати і вилучити у ОСОБА_6
зазначену квартиру і передати її
ОСОБА_3. Стягнути солідарно з ОСОБА_6,
ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3,
понесені судові витрати по сплаті
судового збору і інші судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Запоріжжя від 26 червня
2014 року відмовлено в задоволенні
позову.

Не погоджуючись з рішенням
ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на
необґрунтованість, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове яким позов задовольнити.

Скаржник та його представник,
будучи своєчасно та належним чином
повідомленими про час і місце розгляду
справи до апеляційного суду не
з"явилися. Справа знаходиться в
провадженні апеляційного суду з 14
липня 2014 року. Судові засідання
призначалися два рази. Кожного разу до
апеляційного суду надходять заяви від
представника ОСОБА_13 та ОСОБА_3 про
відкладення судового засідання через
поганий стан здоров"я ОСОБА_3, проте до
заяви лікарські довідки не додаються, а
також, що представник ОСОБА_13
знаходився у відпустці, а в судове
засідання на 20.08.2014 року не міг
з"явитися, оскільки приймає участь в
кримінальній справі.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 27 ЦПК
України, особи, які беруть участь у
справі, зобов"язані добросовісно
здійснювати свої процесуальні права і
виконувати процесуальні обов"язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявним у судове
засідання особи, яка бере участь у
справі, щодо якої немає відомостей про
вручення їй судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними. 12.08.2014 року за клопотанням
представника ОСОБА_13 апеляційний суд
відклав розгляд справи.

Згідно зі ст. 304 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, за
винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

Виходячи з положень ч.3. ч.4 ст. 169 ЦПК
України причини повторної неявки у
судове засідання осіб, які беруть
участь у справі, які належним чином
були повідомлені про місце і час
слухання справи, правового значення не
мають. Крім того, апеляційна скарга не
містить доводів щодо дослідження нових
доказів у справі. Викладені в ній
доводи не можуть бути доповнені на
даний час, оскільки це заборонено ст. 300
ЦПК України.

Виходячи з наведеного та у
відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів не вбачає
поважності причин повторної неявки
апелянта та його представника в судове
засідання і вважає, що неявка ОСОБА_3,
ОСОБА_13, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лиш формальних міркувань.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно у власність другій
стороні (покупцеві), покупець приймає
або зобов"язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Тільки власник майна має право
розпоряджатися ним на власний розсуд, у
тому числі й укладати договір
купівлі-продажу цього майна. Право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема з
правочинів.

Відповідно до ч. ч. 3 та 5 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою ст. 215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1
- 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Отже, за змістом ст. 234 ЦК України,
фіктивний правочин вчиняється його
учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов"язків, тобто "про людське око",
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину його учасники мають інші
цілі, ніж ті, що ним передбачені.
Причому справжні їх цілі можуть бути як
протизаконними (наприклад, укладання
громадянином договору дарування майна
зі своїм родичем з метою приховання
цього майна від конфіскації, або для
ухилення від виконання грошових
зобов"язань), так і цілком законними.
Водночас фіктивний правочин може
взагалі не мати правової мети.
Фіктивним може бути визнаний будь-який
правочин, якщо він не має на меті
встановлення правових наслідків,
незалежно від того, в якій формі він
вчинений (нотаріальне посвідчення,
державна реєстрація).

Сам по собі факт невиконання
учасниками правочину його умов не
робить його фіктивним. Позивач, який
звертається з вимогою про визнання
правочину фіктивним, має довести суду
відсутність в учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочинів недійсними, позивач в силу
ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності кожного правочину.

Судом установлено, що квартира за
адресою: АДРЕСА_1 належала позивачу
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 19.10.2006 pоку , право
власності на квартиру за ОСОБА_3 у ОП
Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації було зареєстровано
30.07.2010 року.

03.06.2011 року позивачка ОСОБА_3 надала
довіреність, яка посвідчена державним
нотаріусом Літинської державної
нотаріальної контори Вінницької
області, зареєстровано в реєстрі за №
2-758., згідно якої уповноважила ОСОБА_7
продати спірну квартиру на умовах на
його розсуд. Зі змісту зазначеної
довіреності вбачаться, що позивачка
ОСОБА_3 ознайомлена нотаріусом з
загальними вимогами, додержання яких є
необхідним для вчинення правочину,
усвідомлювала значення своїх дій і
діяла згідно вільного волевиявлення,
котре повністю відповідало її
внутрішній волі, перебуваючи при
здоровій пам"яті зазначеною
довіреністю уповноважила ОСОБА_7
продати належну їй спірну квартиру (
а.с. 85).

Згідно нотаріально посвідченої заяви
ОСОБА_14 (чоловіка позивачки) від 03.06.2011
року, він дає згоду на укладення
договору купівлі-продажу зазначеної
квартири позивачкою ОСОБА_3 за ціною та
на умовах на її розсуд ( а.с. 86).

Отже, зазначені обставини свідчать про
те, що волевиявлення учасника
правочину ОСОБА_15 було вільним і
відповідало її внутрішній волі.

Водночас, заявляючи вимоги про
визнання правочину від 08.06.2011 року
недійсним, оскільки він є фіктивним,
ОСОБА_3 не ставила питання про визнання
зазначеної довіреності недійсною.

Відповідно до п. 1 договору купівлі -
продажу від 08.06.2011 року вбачається, що
ОСОБА_7, що діяв від імені ОСОБА_3 за
вищезазначеною довіреністю від 03.06.2011
року, продав, а продавець ОСОБА_4 купив
та прийняв у власність квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею - 63.5 кв. м,
жилою площею - 40.6 кв. м Зазначений
договір посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_8, зареєстрований в
реєстрі правочинів за № 744 . Відповідно
до п. 4 договору купівлі-продажу від
08.06.2011 року вбачається, що продаж
спірної квартири вчиняється за 82191
гривень, котрі представник Продавця
одержав усі повністю від Покупця до
підписання цього договору, і будь-яких
матеріальних претензій, які б
стосувалися розрахунків за продану
квартиру до Покупця, не має ( а.с. 82-84).

В матеріалах справи також є розписка
від 08.06.2011 року написана власноруч
ОСОБА_7, з якої вбачається, що ОСОБА_7
та ОСОБА_7 ( подружжя) отримали грошові
кошти у розмірі 35000 доларів США за
спірну квартиру та претензій не мають (
а.с. 87).

Крім цього, як вбачається з пункту 13
договору купівлі-продажу спірної
квартири продавець ОСОБА_7, що діяв від
імені ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_4
підтвердили, що цей договір не носить
характеру фіктивного або удаваного
правочину, та не вчинений з метою, що
завідомо суперечить інтересам держави
і суспільства, тобто не є таким, що
передбачено статтями 228, 234, 235 ЦК
України ( а.с. 82).

Отже, відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про визнання договору
купівлі-продажу спірної квартири від
08.06.2011 року недійсним , суд першої
інстанції обґрунтовано виходив із
того, що матеріали справи не містять
жодних доказів того, що сторони
правочину ОСОБА_7, що діяв від імені
ОСОБА_3 та покупець ОСОБА_4 на момент
його вчинення не мали на увазі і не
бажали настання правових наслідків,
які задекларовані у правочині, що
спірний правочин був укладений для
забезпечення виконання грошового
зобов"язання ОСОБА_7 перед третьою
особою, що волевиявлення учасників
правочину не відповідало їх дійсній
волі, оскільки спростовуються
встановленими судом фактичними
обставинами справи та дослідженими
доказами , а посилання позивача на ті
обставини, що її дочка ОСОБА_7 та ОСОБА_10
продовжували проживати в спірній
квартирі, сплачували за квартиру
комунальні послуги, ОСОБА_4 не всилявся
у спірну квартиру не підтверджено
відповідними письмовими доказами, та
не свідчать про фіктивність правочину
в розумінні ст. 234 ЦК України.

Крім того, відповідно до довідки
Запорізької міської ради єдиної
абонентської служби центру
обслуговування абонентів № 13 від 12.05.2014
року № 2570 вбачається, що з 30.07.2003 року по
21.03.2014 року в спірній квартирі ніхто
зареєстрований не був, в тому й числі
позивачка та її члени родини. ( а.с. 105).

Також суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку, що не проведення
ОСОБА_4 дії щодо реєстрації права
власності на квартиру на підставі
вищезазначеного правочину не впливає
будь-яким чином на права позивача та на
фіктивність правочину.

Відповідно до ст. ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов"язків.

Відповідно до частини третьої статті 640
ЦК України договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку ( квартири)або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації ( стаття 657 ЦК
України).

Спірний договір купівлі-продажу
квартири укладений сторонами у
письмовій формі, як передбачено
законом, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_8, зареєстрований в
реєстрі правочинів за № 744 .

Водночас, підстави для визнання
договорів недійсними визначені
статтями 215, 218-235 ЦК України, й такі
підстави повинні мати місце саме на час
укладення такого договору.

З урахуванням вищенаведених положень
закону та той факт, що ОСОБА_4 не провів
державну реєстрацію права власності на
спірну квартиру після укладення
правочину за яким у особи виникло таке
право, сам по собі на права позивача
ОСОБА_3 будь-яким чином не впливає, а
вказує лише на неможливість нею
розпорядитись, а тому висновок суду
першої інстанції про відмову в
задоволенні позову є правильним по
суті. Укладення договору
купівлі-продажу спірної квартири від
08.06.2011 року є безумовною підставою для
скасування державної реєстрації прав
ОСОБА_3 на спірну квартиру, що і було
зроблено пізніше..

Щодо визнання недійсним подальшого
правочину від 04.04.2014 року, витребування
квартири від ОСОБА_6, то із матеріалів
справи вбачається, що остання набула
право власності на спірну квартиру на
підставі договору купівлі-продажу від
04.04.2014 року, який посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за № 649,
реєстрація права власності на спірну
квартиру зареєстрована за ОСОБА_6 в
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно, таким чином, сторони
дотрималися вимог закону щодо форми
договору купівлі-продажу нерухомого
майна, передбаченого ст. 657 ЦК України.

Отже, належним чином вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
сторонами докази, вивчивши доводи,
якими сторони мотивували свої вимоги
та заперечення, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в позові.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду не спростовують.

Ураховуючи, що ухвалене у справі судове
рішення відповідає вимогам цивільного
процесуального законодавства України
щодо законності й обґрунтованості,
воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м.Запоріжжя від 26 червня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів..

Головуючий:

Судді: