АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/7309/14
Справа: № 639/9305/13-ц
Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного
Р.М,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 16 вересня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: П'ята Харківська
державна нотаріальна контора, ОСОБА_2
про визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом, та за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Харківської
міської ради Харківської області,
Територіального управління контролю
за будівництвом об'єктів м. Харкова при
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю в
Харківській області, третя особа: П'ята
Харківська державна нотаріальна
контора про визнання права власності в
порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом, в якому
вказувала на те, що вона є власницею 12
частини домоволодіння - житлового
будинку з надвірними будівлями та
спорудами, розташованого по АДРЕСА_2 на
підставі договору міни. У цьому будинку
вона проживає з 2001 року і по теперішній
час. Власницею іншої 12 частини
вказаного домоволодіння була її рідна
тітка - ОСОБА_5, якою було складено
заповіт на ім'я позивачки на належну їй
частку домоволодіння. Після смерті
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 року відкрилася
спадщина на належну останній 12 частину
зазначеного домоволодіння. 03 липня 2013
року позивачка з метою оформлення у
нотаріуса свідоцтва про право
власності на спадщину за заповітом
зібрала необхідні документи, а саме:
оригінали договору міни на її ім'я,
свідоцтва про смерть ОСОБА_5, заповіту
останньої, складеного у 2003 році, проте
того дня всі ці документи були нею
загублені, про що позивачкою 05.07.2013 року
було подано заяву до Ленінського РВ ХМУ
ГУМВС України в Харківській області. У
зв'язку із відсутністю необхідних
документів при зверненні до П'ятої
Харківської державної нотаріальної
контори позивачці було відмовлено в
оформлені заяви про прийняття
спадщини.

Крім того, позивачка ОСОБА_3 вказувала
на те, що на території домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_2, є об'єкти
самочинного будівництва:
господарський блок літ. «З» та гараж
літ. «И», які були побудовані у 2007 році
ОСОБА_5 та чоловіком позивачки -
відповідачем по справі ОСОБА_4, який
претендує на частку цих споруд.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що крім неї у ОСОБА_5 не було
інших спадкоємців, а вона - ОСОБА_3
фактично прийняла спадщину після
останньої, оскільки постійно проживала
разом із спадкодавцем та продовжує
проживати за вказаною адресою і
користуватись 12 частиною
домоволодіння, що належала померлій
ОСОБА_5, і по цей час, та крім того
здійснила дії з благоустрою
прибудинкової території, позивачка
ОСОБА_3 просила суд на підставі ст.ст. 376,
1223 ЦК України визнати за нею право
власності в порядку спадкування за
заповітом після смерті її тітки ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 12 частину
домоволодіння із самочинно
збудованими будівлями (господарський
блок літ. «З» та гараж літ. «И»),
розташованого по АДРЕСА_2.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Харкова від 20.12.2013 року до участі у
цивільній справі у якості третьої
особи на стороні відповідача було
залучено ОСОБА_2.

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із позовною заявою як третя особа,
що заявляє самостійні вимоги на
предмет спору, в обґрунтування якої
зазначала, що у 1984 році вона стала
власницею 12 частини домоволодіння,
розташованого по АДРЕСА_2, на підставі
відповідного договору купівлі-продажу
та мешкає у будинку і по цей час. У 2005
році власницею 12 частини домоволодіння
па підставі договору купівлі-продажу
від 08.10.2005 року стала її рідна тітка -
ОСОБА_5, проте вона - ОСОБА_2
продовжувала проживати разом із
останньою. В період з 2006 по 2007 рік вона -
ОСОБА_2 з дозволу ОСОБА_5 розпочала
самочинне будівництво господарського
блоку та гаражу на земельній ділянці,
що знаходилась у користуванні її тітки.
22.11.2006 року ОСОБА_5 було складено
заповіт на користь ОСОБА_2 та її рідної
сестри - позивачки ОСОБА_3, відповідно
до якого, після смерті спадкодавця їм
мала б перейти у власність належна
останній 12 частина домоволодіння у
рівних частках. Після смерті ОСОБА_5,
ОСОБА_3 не звернулась у шестимісячний
строк до нотаріальної контори із
відповідною заявою про прийняття
спадщини. Натомість ОСОБА_2 24.04.2012 року
подала до П'ятої Харківської державної
нотаріальної контори відповідну заяву
про прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_5, в зв'язку з чим було заведено
спадкову справу № 52723638, проте 21.10.2013
року нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2
у видачі свідоцтва про право на
спадщину та рекомендовано звернутись
до суду.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що вона фактично прийняла
спадщину після померлої ОСОБА_5,
оскільки постійно мешкала з останньою
на день її смерті та продовжує
проживати та користуватись належним
спадкодавцю майном - 12 частиною
домоволодіння, а крім того в
установлений законодавством строк
звернулась до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини,
позивачка ОСОБА_2 просила суд на
підставі ст.ст. 376, 1223 ЦК України визнати
за нею право власності у порядку
спадкування за заповітом після ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на 12 частину
домоволодіння, розташованого по
АДРЕСА_2 а також самочинні побудови літ.
«З» (господарський блок) та літ. «И»
(гараж), що знаходяться за тією ж
адресою.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
та її представник підтримали заявлені
нею вимоги, але лише частково, та
просили суд розглядати їх лише в
частині визнання за позивачкою права
власності в порядку спадкування за
заповітом на 12 частину спірного
домоволодіння, відмовившись від
позовних вимог про визнання за
позивачкою права власності на
самочинно збудовані споруди.

Проти задоволення заявленого ОСОБА_2
позову вони заперечували.

Третя особа, яка заявила самостійні
вимоги щодо предмету спору, (позивачка)
ОСОБА_2 та її представник просили суд
задовольнити заявлені нею позовні
вимоги в повному обсязі, у задоволенні
позову ОСОБА_3 - відмовити.

Представник Харківської міської ради
Харківської області щодо задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про
визнання за ними права власності на 12
частину спірного домоволодіння в
порядку спадкування за заповітом
поклався на розсуд суду, проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_2
стосовно визнання за нею права
власності на об'єкти самочинного
будівництва заперечував, посилаючись
на відсутність передбачених законом
підстав для їх задоволення.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Харкова від 16 вересня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено
частково.

Визнано за останніми, кожною із них,
право власності на 14 частину житлового
будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування
за заповітом після ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
про визнання за нею права власності на
об'єкти самочинного будівництва, а
саме: господарський блок - літ. «З» та
гараж - літ. «И», що знаходяться по
АДРЕСА_2, судом першої інстанції
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 21 жовтня 2014 року
вищевказане рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання за нею права власності на
самочинно збудовані будівлі:
господарський блок - літ. «З» та гараж -
літ. «И», що знаходяться по АДРЕСА_2, -
скасоване та провадження у цивільній
справі в частині зазначених позовних
вимог ОСОБА_2 - закрито в зв'язку з
відмовою останньої від цих, заявлених
нею позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_2
просить скасувати ухвалене судом
першої інстанції по справі рішення та
ухвалити по справі нове рішення, яким
відмовити в задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог за їх
безпідставністю, та задовольнивши її,
апелянта вимоги, визнати за нею право
власності на 12 частину житлового
будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування
за заповітом після ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, та порушення судом норм
матеріального й процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, порушив норми
процесуального права, розглянувши
позов ОСОБА_3 до неналежного
відповідача - ОСОБА_4, який взагалі не є
спадкоємцем після померлої ОСОБА_5, а
відтак і стороною в ініційованому
позивачкою ОСОБА_3 спорі, при тому що
вона, апелянт у якості належного
відповідача чи співвідповідача до
участі у справі не залучалась.

Крім того, апелянт ОСОБА_2 вказує на те,
що згідно матеріалів
інвентаризаційної справи на житловий
будинок АДРЕСА_2, цей житловий будинок
складається з двох окремих квартир № 1
та № 2, тобто ізольованих одне від
одного приміщень, які мають два різні
виходи.

При цьому позивачці ОСОБА_3 у
зазначеному житловому будинку
належить квартира № 1, квартира №? 2
належала спадкодавцю ОСОБА_5, з якою
разом постійно проживала саме вона,
апелянт, звернувшись після смерті
останньої до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
померлої.

Позивачка ж ОСОБА_3 разом із
спадкодавцем ОСОБА_5 взагалі не
проживала і з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_5 до
нотаріальної контори не зверталась.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, на зазначені
обставини належної уваги не звернув,
пославшись на те, що житловий будинок
АДРЕСА_2 є єдиним цілим, у зв'язку з чим
безпідставно вважав встановленим факт
сумісного проживання позивачки ОСОБА_3
зі спадкодавцем ОСОБА_5 та визнав за нею
право власності на 14 частину спірного
житлового будинку в порядку
спадкування за заповітом після смерті
останньої.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія не вбачає
підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| визнає, що| суд
першої інстанції ухвалив|постановивши|
рішення з додержанням| вимог|
матеріального і процесуального| права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, вирішуючи цивільно-правовий
спір по суті заявлених позовних вимог,
суд першої інстанції повно й всебічно
дослідив обставини справи,
представлені докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин та закон їх регулюючий.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщина) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавець), до
інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті
особи або день, з якого вона
оголошується померлою (частина третя
статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1222 ЦК України
спадкоємці за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини.

За приписами ст. 1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті. У разі відсутності
заповіту, визнання його недійсним,
неприйняття спадщини або відмови від
її прийняття спадкоємцями за
заповітом, а також у разі не охоплення
заповітом усієї спадщини право на
спадкування за законом одержують
особи, визначені у статтях 1261-1265 цього
Кодексу.

Згідно ст.ст. 1233, 1235 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну, або декілька
фізичних осіб, незалежно від наявності
у нього з цими особами сімейних,
родинних відносин, а також інших
учасників цивільних відносин.

Порядок прийняття спадщини визначений
законодавцем у ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до вказаної правової норми
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.

Зміст права власності, яке полягає в
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном визначено у
ст. 317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
в дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Згідно ст. 367 ЦК України майно, що є у
спільній частковій власності, може
бути поділене в натурі між
співвласниками за домовленістю між
ними.

У разі поділу спільного майна між
співвласниками право спільної
часткової власності на нього
припиняється.

Договір про поділ нерухомого майна, що
є у спільній частковій власності,
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи та інвентаризаційної справи на
житловий будинок АДРЕСА_2, цей будинок
був та є об'єктом права спільної
часткової власності.

Так, згідно договору купівлі-продажу
від 23.04.1994 року, посвідченого державним
нотаріусом П'ятої Харківської держаної
нотаріальної контори Чепигою Т.В. за
реєстраційним № 1-1381, позивачка ОСОБА_3
придбала у ОСОБА_8 належну тій 12 частину
вказаного житлового будинку з
відповідною часткою надвірних
будівель і споруд (т. 1, а.с. 57-58).

Крім того, на підставі договору міни
від 30.11.2004 року, укладеного з ОСОБА_2 та
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за реєстраційним № 5769,
позивачка ОСОБА_3 набула у власність
іншу 12 частину вказаного житлового
будинку, в зв'язку з чим стала єдиною
повноправною його власницею.

У подальшому на підставі договору
купівлі-продажу від 08.10.2005 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 за реєстраційним № 4637,
позивачка ОСОБА_3 відчужила 12 частину
належного їй на праві приватної
власності житлового будинку АДРЕСА_2
покупцю ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 158, 159).

При цьому будь-якої угоди між
співвласниками зазначеного житлового
будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 щодо порядку
володіння та користування належним їм
на праві спільної часткової власності
житловим будинком не укладалось і
питання про надання їм у володіння та
користування тієї частини спільного
будинку в натурі, яка відповідає їхнім
часткам у праві спільної часткової
власності на цей житловий будинок,
тобто конкретних жилих та нежилих
приміщень, між ними в установленому
законом порядку не вирішувалося.

22 листопада 2006 року ОСОБА_5 склала
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом П'ятої Харківської
державної нотаріальної контори ОСОБА_10
за реєстраційним № 6-738, відповідно до
якого заповідач ОСОБА_5 на випадок
своєї смерті все своє майно де б таке не
знаходилося та з чого б воно не
складалося, та взагалі все, що буде
належати їй на день смерті та на що вона
буде мати право, заповіла ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в рівних частках кожній із них
(т. 1, а.с. 50, 59, 146).

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1, виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану по м.
Харкову реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції, заповідач ОСОБА_5 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 77 років, про що
в Книзі смертей зроблено відповідний
актовий запис (т. 1, а.с. 52).

Таким чином, після смерті ОСОБА_5
відкрилася спадщина на все належне їй
майно, в тому числі й на 12 частину
житлового будинку з надвірними
будівлями та спорудами, розташованого
по АДРЕСА_2.

Згідно відповіді П'ятої Харківської
державної нотаріальної контори за №
591/01-16 від 24.01.2014 року після смерті
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, була
заведена спадкова справа № 248/2012, в якій
знаходиться заява про прийняття
спадщини від ОСОБА_2, яка зареєстрована
в книзі обліку спадкових справ 24 квітня
2012 року під № 586 (т. 1, а.с. 145, 147).

Як свідчать матеріали цивільної
справи, спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на
час відкриття спадщини постійно
мешкали та були зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_2 разом зі спадкодавцем
ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 10, 51, 54).

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, судова колегія вважає, що суд
першої інстанції, приймаючи рішення у
справі, обґрунтовано визнав за
спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_2, кожною
окремо, право власності на 14 частину
житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, як
такими, що прийняли спадщину
відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Доводи ж апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, порушив норми
процесуального права, розглянувши
позов ОСОБА_3 до неналежного
відповідача - ОСОБА_4, який взагалі не є
спадкоємцем після померлої ОСОБА_5, а
відтак і стороною в ініційованому
позивачкою ОСОБА_3 спорі, при тому що
вона, апелянт у якості належного
відповідача чи співвідповідача до
участі у справі не залучалась, судова
колегія оцінює критично та не вважає
зазначене порушення судом першої
інстанції норм процесуального права
таким, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України може бути підставою для
скасування ухваленого районним судом
по справі рішення, яке по своїй суті є
правильним і справедливим, оскільки
відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 119 ЦПК України
позивач сам визначає особу
відповідача, а заміна судом первісного
відповідача належним відповідачем,
який має відповідати за позовом, чи
залучення до участі у справі іншої
особи як співвідповідача можливі лише
за клопотанням позивача (ч. 1 ст. 33 ЦПК
України).

При цьому судова колегія звертає увагу
й на те, що апелянт ОСОБА_2 була залучена
судом до участі у справі на стороні
відповідача в якості третьої особи, яка
заявила самостійні вимоги щодо
предмета спору, пред'явивши
відповідний позов до позивачки ОСОБА_3,
тобто набула усі процесуальні права та
обов'язки позивача, як сторони у справі,
а тому мала реальну можливість не
тільки підтримувати свій позов, а й
надавати відповідні докази та
заперечення проти позовних вимог,
заявлених позивачкою ОСОБА_3, що
відповідає загальному принципу
змагальності сторін, передбаченому ст.
10 ЦПК України.

Безпідставними є й доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 стосовно
того, що спірний житловий будинок
АДРЕСА_2 складається з двох окремих
ізольованих квартир № 1, що належить на
праві власності позивачці ОСОБА_3, та
квартири № 2, що належала спадкодавцю
ОСОБА_5, в якій з останньою постійно
проживала разом лише позивачка ОСОБА_2,
оскільки як зазначалося вище, спірний
житловий будинок, який свого часу
повністю належав особисто позивачці
ОСОБА_3, є об'єктом права спільної
часткової власності, угоди про порядок
користування цим житловим будинком між
його останніми співвласниками ОСОБА_3
та ОСОБА_5 не укладалось, реального
поділу в натурі зазначеного житлового
будинку між ними не проводилося і
офіційного рішення про присвоєння
нумерації квартир у спірному житловому
будинку ніким не приймалося, у зв'язку з
чим суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що спірний
житловий будинок є єдиним цілісним
об'єктом нерухомості, в якому разом
проживали спадкодавець ОСОБА_5 та її
спадкоємці: ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Інші доводи апеляційної скарги
позивачки ОСОБА_2, що наведені на її
обґрунтування та фактично зводяться до
незгоди з ухваленим по справі рішенням
та його суб'єктивної переоцінки, є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті розглянутого цивільно-правового
спору не спростовують і не дають
підстав для висновку| про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 16 вересня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: