Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3417/14
Головуючий у 1 інстанції: Щаслива О.В.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„25" вересня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 24 червня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, товариства
з обмеженою відповідальністю
„Український промисловий банк", третя
особа - публічне акціонерне товариство
„Дельта Банк" про визнання договору
поруки недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, ТОВ
„Український промисловий анк" про
визнання договору поруки від 13 серпня
2009 року недійсним.

У позові зазначала, що у серпні 2009 року
до неї звернувся її знайомий
ОСОБА_4 з проханням поручитися за нього
перед фінансовою установою за
виконання ним зобов'язань за кредитним
договором.

Погодившись з його проханням, вона
з'явилася до банківської установи, де
ознайомилась з текстом основного
договору, згідно якого позичальник
ОСОБА_4 8 липня 2008 року отримав у
товаристві з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» кредит у сумі 80700
доларів США, строком на 18 років, тобто
до 2026 року, з процентною ставкою 12,2 %
річних.

У банківській установі їй роз'яснили,
що її відповідальність настане лише у
випадку невиконання позичальником
своїх зобов'язань.

Після звернення у лютому 2013 року до
суду третьої особи - ПАТ „Дельта Банк"
із позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором
№ 199-011/ФКВ-08, укладеним між ОСОБА_4 та
ТОВ «Український промисловий банк» 8
липня 2008 року, вона дізналася про
обставини, які свідчать про
недійсність укладеного нею 13 серпня 2009
року договору поруки, оскільки задовго
до його укладення, а саме, ще 17 лютого
2009 року товариство з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» пред'явило
позичальнику та його поручителю
ОСОБА_5 досудову вимогу про дострокове
виконання зобов'язань за кредитним
договором у повному обсязі.

Це означає, що за договором
кредитування первісне зобов'язання про
повне повернення кредиту у строк до 2026
року було замінене на нове зобов'язання
про дострокове повернення усіх
належних позичальнику сум протягом
п'яти днів після отримання вимоги.

Не зважаючи на те, що з 17 лютого 2009 року
між кредитодавцем і позичальником
ОСОБА_4 виникло нове зобов'язання, 13
серпня 2009 року позивач виступила
поручителем за зобов'язанням, яке
існувало раніше. Таким чином,
зазначений договір поруки є недійсним,
бо при його укладенні банк навмисно
ввів ОСОБА_2 в оману відносно
істотних обставин правочину, а саме, не
повідомив їй, що одночасне повернення
суми кредиту та інших складових за
договором кредитування повинно
відбутися ще до підписання договору
поруки, а не протягом вісімнадцяти
років, як було зазначено в договорі
кредитування. Позивач, в свою чергу,
перебувала під впливом помилки,
зумовленої навмисними діями
банківської установи, яка замовчувала
про істотні для правочину обставини.

Посилаючись на вказані обставини, з
підстав, передбачених ст. 230 ЦК України,
просила суд визнати недійсним договір
поруки № 199-011/Zфпор-08-1, укладений 13.08.2009
року між нею, ТОВ «Український
промисловий банк» та ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 червня 2014 року
позов залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідача, пояснення учасників
апеляційного розгляду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального і поцесуалього права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання договору поруки недійсни з
підстав укладання його під впливом
обману з боку банку, суд, встановивши
обставини справи та надавши оцінку
наданим по справі доказам у
відповідності до вимог ст. 212 ЦПК
України, прийшов до висновку по його
недоведеність.

Висновок суду є обгрунтованим, він
погоджується з встановленими по справі
фактичними обставинами, вимогами норм
матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
строною (сторонами) вимог, які
встановлені чч.1-3, чч.5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов"язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням

За змістом зазначених норм закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладання правочину.
Ознакою обману є умисел.

Установлення у недобросовісної
сторони умислу ввести в оману другу
сторону, щоб спонукати її до укладання
прапвочину, є обов"язковою умовою
кваліфікації недійсності правочину за
ст. 230 ЦК.

Згідно роз"яснень, які надав Пленум
Верховного Суду України в п. 20
постанови від 06.11.2009 року № 9 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 08 липня 2008 року між
ТОВ „Український промисловий банк" та
ОСОБА_4 було укладено кредитний договір
№ 199-011/ФКВ-08, за умовами якого кредитор
надав позичальнику на придбання
нерухомості 80700 доларів США терміном
до 03 липня 2026 року зі сплатою 12,20%
річних(а.с.8-11).

Відповідно до змін п.3.1.3 договору,
внесених 13.08.2009 року, забезпечення
виконання позичальником зобов"язань за
договором забезпечується іпотекою-
двокімнатною квартирою за адресою:
АДРЕСА_1, порукою фізичної особи ОСОБА_5
та порукою фізичної особи ОСОБА_2(а.с.13).

У зв"язку з неналежним виконанням
позичальником умов кредитного
договору 17 лютого 2009 року банком в
порядку реалізації передбаченого п.4.3.4
договору права вимагати дострокового
повернення кредиту, сплати процентів
та штрафних санкцій, на адресу ОСОБА_4
було направлено вимогу про повернення
у 30-денний термін у повному обсязі
отриманих кредитних коштів, сплату
процентів за користування кредитом за
фактичний період та пені за
несвоєчасне повернення кредиту та
пені.

У разі невиконання позичальником у
визначений термін зазначених вимог,
банк попередив його про звернення
стягнення на предмет іпотеки для
задоволення вимог за основним
зобов"язанням(а.с.14).

Факт отримання позичальником
ОСОБА_4 вказаної вимоги його
зобов"язань перед банком, як кредитором
, що виникли на підставі кредитного
договору від 08.07.2008 року, не припинив.

13 серпня 2009 року між ТОВ „Український
промисловий банк" та ОСОБА_2, як
поручителем, а також з ОСОБА_4, як
боржником, був укладений договір
поруки № 119-011/Zфпор-08-01, факт особистого
підписання якого позивач не
заперечувала.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов"язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов"язання
боржником.

Зі змісту наведеної норми випливає, що
порука є угодою щодо прийняття перед
третьою особою на себе обов"язку
поручитися перед кредитором за
виконання боржником свого зобов"язання
та нести відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
зобов"язання боржником шляхом
відшкодування в грошовій формі того, що
не було виконано боржником.

Згідно підписаного ОСОБА_2 договору
поруки від 13 серпня 2009 року, позивач
поручалася перед кредитором за
виконання боржником ОСОБА_4 забов"язань
за кредитним договором № 199-011/ФКВ-08 від
08.07.2008 року, з умовами якого вона
ознайомлена(п.7 договору), несе
відповідальність у випадку
невиконання(неналежного виконання)
боржником зобов"язань за кредитним
договором, відповідає перед кредитором
у тому ж обсязі, що і боржник.

Посилання позивачки на те, що на момент
укладання з нею договору поруки у
ОСОБА_4 вже існували порушення у
виконанні зобов"язань за кредитним
договором, про що свідчить направлення
йому вимоги 17 лютого 2009 року про
дострокове повернення кредиту та
пред"явлення до нього відповідного
позову у березі 2009 року, суд, враховуючи
правову природу поруки, правомірно не
визнав фактами, які впливали на
укладання договору, та доказами
обманних дій з боку фінансової
установи, як сторони у договорі поруки.

Ті докази та обставини, на які ОСОБА_2 в
особі представника ОСОБА_3 посилається
в апеляційній скарзі, були предметом
дослідження суду першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої
оцінки обставин справи, які
відрізняються від зробленої судом
першої інстанції, а тому не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов"язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі
представника ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 24 червня 2014 року
по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: