Справа №489/1499/14-ц 01.10.2014 01.10.2014 01.10.2014
Провадження №22-ц/784/2058/14 Суддя по
1 інстанції - Спінчевська Н.А.
Категорія 48 Доповідач
апеляційного суду - Самчишина Н.В.
Ухвала

Іменем України

01 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В.,
Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання
- Горенко Ю.В.,

за участю:

- позивачки ОСОБА_2, її
представника - ОСОБА_3,

- відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 16 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання майна особистою приватною
власністю,

встановила:

03 березня 2014 року ОСОБА_2
звернулася з позовом до ОСОБА_4 про
визнання житлового будинку та
автомобіля особистою приватною
власністю.

Позивачка вказувала, що з 22
жовтня 1994 року по 13 серпня 2011 року
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4, від якого вони мають малолітніх
дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі за
спільні кошти, 01 грудня 1997 року вони
придбали за договором купівлі-продажу
житловий будинок по АДРЕСА_1 право
власності на який оформили за нею.

З 2005 року вони фактично припинили
шлюбні відносини.

Під час окремого проживання нею,
за особисті кошти, проведено
капітальний ремонт вказаного будинку з
переплануванням та надбудовою
мансардного поверху, побудовані нові
господарські споруди до будинку.

Після цього, на підставі
розпорядження адміністрації
Ленінського району № 231 р від
09 червня 2010 року на її ім'я видане
свідоцтво про право власності на цей
будинок.

Крім того, в 2010 році вона, за
особисті кошти, придбала автомобіль
«PEUGEOT PARTNER 1.6», реєстраційний № НОМЕР_1.

Посилаючись на те, що після
фактичного припинення шлюбних
відносин з відповідачем проведений
капітальний ремонт будинку збільшив
його вартість та транспортний засіб
придбано нею за особисті кошти, позивач
просила позов задовольнити.

Відповідач проти позову не
заперечував.

-2-

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 травня
2014 року відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просила його скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позов.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання
спірного житлового будинку особистою
приватною власністю, суд першої
інстанції виходив з того, що законом не
передбачено підстави набуття одним з
подружжя права особистої приватної
власності на нерухоме майно в разі його
переобладнання та поліпшення.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про визнання
спірного автомобіля особистою
приватною власністю, суд виходив з
недоведеності цих вимог, оскільки
позивач не надала беззаперечних
доказів окремого проживання з
відповідачем та придбання
транспортного засобу за особисті
кошти.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони відповідають
фактичним обставинам справи та вимогам
закону.

Як вбачається із матеріалів
справи та встановлено судом, ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 1994
року по 13 серпня 2011 року, від
якого мають повнолітнього сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3 та малолітніх: сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В період шлюбу, подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 для своєї сім'ї придбали
житловий будинок № 15 по провулку
Тимошенка в м. Миколаєві.

Право власності на будинок на
підставі договору купівлі-продажу від
01 грудня 1997 року, зареєстрували в
БТІ 18 грудня 1997 року за позивачкою.

В період шлюбу, в будинку
проведено капітальний ремонт з
переплануванням та надбудовою
мансардного поверху, збудовані нові
господарські споруди до будинку.

У зв'язку з цим, розпорядженням
адміністрації Ленінського району
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради № 231 р від 09 червня
2010 року будинок було прийнято до
експлуатації, а 17 серпня 2010 року на ім'я
позивачки видане свідоцтво про право
власності на цей будинок.

Крім того, в період шлюбу сторін,
згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_2 від
03 вересня 2010 року за ОСОБА_2
зареєстровано автомобіль «PEUGEOT PARTNER 1.6»,
реєстраційний № НОМЕР_1.

Вказані обставини сторони
визнали та не оспорювали.

-3-

Правовідносини колишнього
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо
спірного житлового будинку виникли в
1997 році, тому регулюються нормами
Кодексу про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до положень ст. 22 та ст.
28 цього кодексу, діючого на час
виникнення цих правовідносин, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Аналогічні норми закріплені ст.
ст. 60, 70 Сімейного кодексу України, які
регулюють правовідносини сторін щодо
спірного транспортного засобу.

Указаними нормами права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі відповідач звільняється
від доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а позивач, якщо заперечує проти
цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Нормами Кодексу про шлюб та сім'ю
України та положенням
ст. 57 Сімейного кодексу України не
передбачено підстав набуття права
особистої приватної власності одним з
подружжя на спільне сумісне нерухоме
майно у випадку його поліпшення одним
із них та істотного збільшення
вартості цього майна.

Отже, посилання позивачки на те,
що поліпшивши умови проживання у
спірному житловому будинку та
фактично побудувавши новий будинок,
вона набула право особистої приватної
власності на нього є безпідставним,
оскільки не відповідає вимогам Закону.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає справи в межах, заявлених
позовних вимог та на підставі доказів,
наданих сторонами. Позовних вимог про
поділ спільного сумісного майна у цій
справі сторони не заявляли.

Тому висновок суду першої
інстанції про те, що правовий статус
спірного житлового будинку, як
спільної сумісної власності
колишнього подружжя, не змінився, а
його переобладнання та поліпшення за
визначених законом обставин дає право
на збільшення його частки, є вірним. У
зв'язку з чим, обґрунтовано ухвалив
рішення про відмову в задоволенні
позову в цій частині.

Крім того, як встановлено судом із
пояснень сторін, до моменту звернення
відповідача з позовом до суду про
розірвання шлюбу, вони спільно
неодноразово намагалися зберегти
сім'ю, поновити шлюбні відносини та
проживати разом.

Згідно положень ст.ст. 119, 120 СК
України режим окремого проживання для
подружжя не встановлювався.

-4-

Безперечних та переконливих
доказів на підтвердження обставин
припинення шлюбних відносин з
відповідачем з 2005 року та придбання
транспортного засобу у 2010 році за
особисті кошти, позивач суду не надала,
хоча це згідно ст. 60 ЦПК України, є її
обов'язком.

Більш того, ІНФОРМАЦІЯ_2 року у
сторін народилася донька ОСОБА_6.

За такого, саме по собі посилання
позивачки на зміст позовних заяв
відповідача про розірвання шлюбу щодо
фактичного припинення шлюбних
відносин з 2005 року, не можна вважати
достатніми та беззаперечними доказами.

До того ж, як встановлено, між
сторонами відсутній спір щодо
вказаного вище транспортного засобу.

Отже, встановивши наведені
обставини, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позову ОСОБА_2 в частині визнання права
особистої приватної власності на
спірний транспортний засіб.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються переоцінки доказів, які
суд першої інстанції дослідив належно
з дотриманням вимог ст. ст. 57-60, 64, 179, 212
ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки не вбачається.

Враховуючи викладене, колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення районного суду,
ухваленого з додержанням норм
матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити, а рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 16
травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: