Справа № 438/1135/13 Головуючий у 1 інстанції: Пещук Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/3854/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М., Струс Л.Б.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМ-ЕКО-Львів» на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 31 березня 2014 року, у якому ухвалою цього ж суду від 22 квітня 2014 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_2 до Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав» Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМ-ЕКО-Львів») про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної (немайнової) шкоди, -

в с т а н о в и л а:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом.

27 березня 2014 року остаточно уточнивши та збільшивши розмір позовних вимог, просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним звільнення його з посади підсобного робітника з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновити його на роботі на раніше займаній посаді, стягнути з відповідача у його користь 11 206 грн. 50 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди та 3 150,00 грн. витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову посилається на те, що з 11.07.2010 року був прийнятий на роботу експедитором, а пізніше переведений підсобним робітником до філії «КОМ-ЕКО-Борислав». 27.06.2013 року його звільнено з роботи згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України з формулюванням «звільнений з роботи у зв'язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України». Звільнення з посади за нібито допущений прогул вважає безпідставним, а наказ про звільнення незаконним і необґрунтованим, виходячи з наступного. 27.06.2013 року він у числі інших працівників підприємства подав заяву про звільнення з роботи за згодою сторін. Причиною подання заяви про звільнення було те, що відповідач тривалий час порушував трудове законодавство щодо своєчасності виплати заробітної плати. Керівник підприємства ОСОБА_4 запевнив, що така його заява та інших осіб ним розглянута. Працівникам, за якими були закріплені автомобілі, директор наказав здати їх по акту, тому з його-позивача участю, директора ОСОБА_4 та менеджера підприємства ОСОБА_5, такий акт було складено. Після цього він та інші працівники, які написали заяви на звільнення, були на території підприємства, очікуючи на розрахункові кошти та видачу їм трудових книжок. Проте, близько полудня у них почали вимагати написати пояснення причини їхньої відмови працювати. Він, разом з іншими працівниками, написав на ім'я директора філії ОСОБА_4 пояснювальну записку наступного змісту: «Ми, працівники філії КОМ-ЕКО Борислав відмовляємося працювати, у зв'язку з тим, що не виплачується заробітна плата і ми подаємо заяви на звільнення з 27 червня 2013 року». Цю записку підписав він, а також працівники ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та інші. Всі були певні, що їх було звільнено з роботи за угодою сторін, враховуючи те, що при прийнятті їх на роботу вони на вимогу адміністрації написали заяви про наступне звільнення за угодою сторін без проставлення дати, і на якій 27.06.2013 року вони проставили відповідну дату, а саме 27.06.2013 року. Однак, коли 01.07.2013 року його повідомили про необхідність прийти ознайомитися з наказом про звільнення з роботи, він при ознайомленні з ним дізнався, що його звільнено не за угодою сторін, а за прогул, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. При цьому його повідомили, що трудову книжку йому вислано поштою. З наказу № 34-к випливає, що він та інші працівники були відсутні на робочому місці більше трьох годин, про що свідчить службова записка менеджера ОСОБА_5 та пояснююча записка вищевказаних працівників. Однак, службова записка ОСОБА_5 є упередженою по відношенню до нього та інших працівників, містить інформацію, яка не відповідає дійсності. Крім того, вищевказана пояснювальна записка була надана не з метою зазначення причин відсутності на робочому місці більше трьох годин та не відображає суті нібито вчиненого прогулу. При цьому, відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом. Вважає, що мав право розірвати трудовий договір, укладений з відповідачем у відповідності з ч. 1 ст. 36 КЗпП України, і відповідач був зобов'язаний звільнити його з роботи за угодою сторін в день подачі такої заяви, а саме 27.06.2013 року. Неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці стало перешкодою для його працевлаштування на іншу роботу, у зв'язку з чим він має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Зокрема, просить стягнути такий у розмірі з часу його звільнення по час ухвалення судом рішення по цій справі. Неправомірними діями з боку відповідача йому була заподіяна також моральна шкода. Так, відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі на гідне проживання. Вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває у роздратованому стані, оскільки його фактично незаконно звільнили за нібито вчинений прогул через те, що він мав намір звільнитися з причини регулярного затримання виплати зарплати. Протиправні дії відповідачів призвели до втрати його нормальних життєвих зв'язків, для нормалізації яких потребувалось від нього додаткових зусиль, адже він був змушений шукати адвоката, щоб допоміг йому поновити порушені права в судовому порядку. З урахуванням наведеного, оцінює завдану йому моральну шкоду у сумі 5 000,00 грн. У зв'язку з допомогою адвоката, він здійснив витрати, пов'язані з наданням правової допомоги у сумі 3150,00 грн., які також просить стягнути з відповідача.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») № 34-к від 27.06.2013 р. в частині звільнення ОСОБА_2 з посади підсобного робітника з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді підсобного робітника СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав»).

Стягнуто з СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») в користь ОСОБА_2 11 507 грн. 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнуто з СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») в користь ОСОБА_2 1000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної шкоди.

Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць, що становить 1200 грн. 28 коп., допущено до негайного виконання.

Стягнуто з СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») в користь ОСОБА_2 3150 грн. 00 коп. витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги.

Стягнуто з СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») в користь держави 234 грн. 60 коп. судового збору.

В решті позову відмовлено.

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 22 квітня 2014 року виправлено описку, допущену у резолютивній частині повного рішення Бориславського міського суду Львівської області від 31 березня 2014 року у цивільній справі № 438/1135/13-ц, а саме постановлено: вважати доведеним і читати восьмий абзац: «Стягнути з СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «»КОМ-ЕКО-Борислав») в користь держави 243 грн. 60 коп. судового збору».

Рішення суду оскаржило Спільне підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «КОМ-ЕКО-Львів». Вважає його необґрунтованим, незаконним і таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зазначає, що міським судом в рішенні необґрунтовані підстави і розмір моральної шкоди та не вказано якою нормою суд керувався при стягненні такої. В резолютивній частині рішення суд визнав незаконним наказ № 34-к від 27.06.2013 року в частині звільнення, однак, позивач не ставив такої вимоги, а отже суд при ухваленні рішення вийшов за межі позовних вимог. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач будучи належним чином повідомлений (а.с. 113, 120, 123, 135), в судове засідання апеляційної інстанції у черговий раз не з'явився, причину своєї неявки суду не повідомив, матеріалів справи достатньо для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов частково та визнаючи незаконним наказ в частині звільнення ОСОБА_2, міський суд виходив з тих підстав, що ОСОБА_2 27.06.2013 року не залишав місцезнаходження підприємства - роботодавця, а тому і не міг бути звільнений з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. На підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України ОСОБА_2 поновлено на посаді робітника СП ТзОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») та стягнуто з відповідача в користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Також, у зв'язку з незаконними діями відповідача при звільнення позивача з роботи, суд прийшов до висновку, що останньому завдано моральну шкоди, а відтак така підлягає відшкодування та стягнуто понесені позивачем судові витрати.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається наступне.

11.07.2010 року позивач ОСОБА_2 був прийнятий на роботу експедитором, а пізніше переведений підсобним робітником до філії «КОМ-ЕКО-БОРИСЛАВ» СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (а.с. 5, 6).

Наказом № 34-к від 27.06.2013 року його було звільнено з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з формулюванням «звільнений з роботи у зв'язку з прогулом без поважних причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України», що стверджується копіями трудової книжки позивача та наказом № 34-к від 27.06.2013 року, виданого філією «КОМ-ЕКО-Борислав» СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (а.с. 3, 4-5).

29 жовтня 2013 року відповідач СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» подав заперечення на позов, в обґрунтування якого подав наступні копії документів.

Заяву ОСОБА_2, з якою він звертався 27.06.2012 року до директора філії «КОМ-ЕКО-Борислав» ОСОБА_4 про звільнення його з роботи за згодою сторін з 27.06.2013 року, яка зареєстрована за вхідним № 84 від 27.06.2013 року о 13 год. 46 хв. (а.с. 35).

Акт від 27.06.2013 року, складений о 09 год. 10 хв., яким засвідчено «факт відмови від приступлення до своїх функціональних обов'язків» ОСОБА_2 та інших працівників. (а.с. 36).

Пояснюючу записку ОСОБА_2 та інших працівників, що адресована директору філії «КОМ-ЕКО-Борислав» - ОСОБА_4, з якої вбачається, що така була написана та зареєстрована на підприємстві за вх. № 78 від 27.06.2013 року о 13 год. 25 хв., та в якій зазначено, що «Ми, працівники філії «КОМ-ЕКО- Борислав» відмовляємося працювати у зв'язку з тим, що не виплачується заробітна плата, і ми подаємо заяву на звільнення з 27 червня 2013 року» (а.с. 37).

Доповідну записку менеджера ОСОБА_5, адресовану директору філії «КОМ-ЕКО-Борислав» від 27.06.2013 року, про те, що водіями підприємства ОСОБА_11, ОСОБА_6, вантажниками - ОСОБА_2 та іншими зірвано графік вивозу ТПВ, оскільки вони відмовляються виконувати роботу та виїжджати на об'єкти (а.с. 38).

Службову записку ОСОБА_5, адресовану директору філії «КОМ-ЕКО-Борислав», від 27.06.2013 року, яка подана о 09 год. 43 хв. про те, що ним 27 червня о 9 год. 38 хв. опитано працівників філії, а саме: водіїв ОСОБА_11, ОСОБА_6 і вантажників ОСОБА_2 та інших по питанню відмови від виконання ними своїх функціональних обов'язків, проте причину відмови працівники підприємства не пояснили, мотивуючи тим, що приїдуть самі в офіс, що знаходиться в м. Трускавець. Інших підтверджуючих документів про відмову йому не наддали (а.с. 39).

Копію наказу за № 34-к від 27.06.2013 року, згідно якого ОСОБА_2 було звільнено з роботи згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 40-41).

Табель обліку робочого часу згідно якого ОСОБА_2 27.06.2013 року вчинено прогул (а.с. 42).

З довідки філії «КОМ-ЕКО-Борислав» СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» за № 172 від 28.11.2014 року вбачається що підприємство заборгувало ОСОБА_2 1 965,50 грн. заробітної плати за період травень-червень 2013 року (а.с. 139).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

Згідно ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення як догана або звільнення.

З роз'яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

Разом з тим відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці, не може вважатися прогулом, якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, він не може бути звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України, хоча до нього і може бути застосовано інше дисциплінарне стягнення.

В роз'ясненнях, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що в справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Колегією суддів встановлено з матеріалів справи, в тому числі і з службової записки ОСОБА_5, що ОСОБА_2 разом з іншими працівниками підприємства 27.06.2013 року не приступив до виконання своїх обов?язків підсобного робітника філії «КОМ-ЕКО-Борислав» СП ТзОВ «КОМ-ЕКО-Львів», проте протягом робочого дня спочатку перебував на території підприємства в м. Бориславі та разом з іншими працівниками під кінець робочого дня знаходився в офісі філії «КОМ-ЕКО-Борислав» СП ТзОВ «КОМ-ЕКО-Львів» за адресою - м. Трускавець, вул. Героїв УПА, 3, де вирішував питання свого звільнення.

Апеляційний суд критично ставиться до Акту від 27.06.2013 року, який був представлений відповідачем під час розгляду справи лише в суді апеляційної інстанції (а.с. 137), а тому не приймає його до уваги, про те, що 27 червня 2013 року в час з 14.01 по 17.15 працівники ОСОБА_2 та інші були «відсутні на робочому місці (на роботі) без поважних причин», оскільки про складання такого акту та взагалі про його існування, відповідач ні під час розгляду справи в суді першої інстанції (в тому числі і в поданому запереченні «проти позову»), а також і в апеляційній скарзі, не зазначав та не посилався на нього, як на доказ відсутності позивача на робочому місці.

З викладеного вбачається, що факт вчинення ОСОБА_2 27.06.2013 року прогулу не доведений, оскільки відсутні достовірні докази, які підтверджували би факт його відсутності на роботі (підприємстві) 27 червня 2013 року більше трьох годин підряд або сумарно протягом дня, а тому звільнення є незаконним.

Оскільки крім установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності, колегія суддів приходить до переконання, що перебування позивача по справі - ОСОБА_2 в офісі філії «КОМ-ЕКО-Борислав» СП ТзОВ «КОМ-ЕКО-Львів» за адресою - м. Трускавець, вул. Героїв УПА, 3 у відділі кадрів, де він вирішував питання свого звільнення, також не є підставою для звільнення останнього з роботи у відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки така відсутність на робочому місці є поважною.

Згідно вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи зазначені норми права, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про поновлення позивача на роботі та визнання незаконним наказу СП ТОВ «КОМ-ЕКО-Львів» (філія «КОМ-ЕКО-Борислав») № 34-к від 27.06.2013 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади підсобного робітника з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Посилання апелянта у скарзі на той факт, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі позовних вимог, скасувавши наказ № 34-к від 27.06.2013 року в частині звільнення ОСОБА_2, оскільки позивач не ставив такої вимоги, не заслуговують на увагу, так як у заяві про уточнення та збільшення розміру позовних вимог від 27 березня 2014 року (а.с. 65) міститься вимога в п.п. 3.1. та 3.2 - визнати незаконним звільнення з роботи ОСОБА_2 за п. 4 ст. 40 КЗпП України та поновити його на роботі, а саме звільнення позивача з роботи за прогул без поважних причин відбулося саме за наказом № 34-к від 27.06.2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

Згідно табелів обліку використання робочого часу за квітень, травень 2013 року кількість фактично відпрацьованих робочих днів у вищевказаний період ОСОБА_2 становить 41 день (22+19=41) (а.с. 145, 146).

З довідки про доходи вбачається, що нарахована заробітна плата ОСОБА_2 за період квітень, травень 2013 року становить 2470,25 грн. (1364,78 + 1105,47), а середньоденна заробітна плата становить 60,25 грн. (а.с. 58) .

Колегія суддів приходить до переконання, що середньоденна заробітна плата розрахована вірно у відповідності до діючого законодавства ((1364,78 + 1105,47):(22+19=41)=60,25) за попередні два місяці роботи, а саме за квітень та травень 2013 року.

Враховуючи, що звільнення ОСОБА_2 відбулося 27 червня 2013 року, час вимушеного прогулу з 27.06.2013 року по 31.04.2014 року становить 191 день.

З викладеного вбачається, що судом першої інстанції вірно розраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 11 507 грн. 75 коп. (191 х 60,25).

Необхідно зазначити, що згідно абзацу 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, як встановлено судом, позивача незаконно звільнено із займаної посади та позбавлено засобів для існування, а тому суд першої інстанції, врахувавши роз'яснення п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, прийшов до правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди та вірно визначив її розмір в сумі 1000,00 грн., а тому доводи апеляційної скарги в цій частині також є безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи (а.с. 66, 118) вбачається, що у підтвердження понесених позивачем судових витрат за послуги по наданню правової допомоги апеляційному суду представлено детальний розрахунок витрат до акту прийняття-здавання підрядних робіт з надання правової допомоги згідно договору № 07/13-07 від 04 липня 2013 року (ОСОБА_2.), тому колегія суддів вважає, що даний розрахунок згідно якого стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу в сумі 3150 грн. відповідає приписам ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

З огляду на зазначені вимоги закону, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, оскільки звільнення позивача за прогул без поважних причин було здійснено відповідачем без додержанням вимог трудового законодавства.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Спільного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМ-ЕКО-Львів» - відхилити.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 31 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Копняк С.М.

Струс Л.Б.