Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ 22-ц/778/3947/14
Головуючий у 1-й інстанції: Потапова О.М.
Суддя-доповідач Воробйова І.А.
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:
головуючого Кримської О.М.
суддів Воробйової І.А.,
при секретарі Евальд Д.Д.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу з
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Веселівського районного суду
Запорізької області від 29 липня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення боргу за договором
У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу за договором позики.
В обґрунтування позову позивач
зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його
рідний брат ОСОБА_5, після смерті
відкрилась спадщина у вигляді квартири
Крім того, до складу спадщини після
брата входять невиконані боргові
зобов'язання ОСОБА_4 перед
Між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 протягом 2009-2012
років були укладені договори позики,
отримання грошей за якими
підтверджуються відповідними
розписками, на суму 175 200 грн. та 14 000
Відповідно до вимог статті 1262
Цивільного кодексу України він є
спадкоємцем другої черги за законом
після смерті ОСОБА_5, у зв'язку з чим в
шестимісячний термін з моменту смерті
брата звернувся із заявою до нотаріуса
про прийняття спадщини.
16 вересня 2013 року надіслав поштою
відповідачу вимогу про повернення йому
в семиденний термін грошових коштів в
сумі 175 200 грн. та 14 000 доларів США,
отримані відповідачем за розписками, в
яких не зазначений строк повернення
Однак, відповідач грошові кошти не
повернув та на вимогу відповідь не
На підставі зазначеного просив
стягнути з ОСОБА_4 на його користь 509 688
грн. в якості заборгованості за
вказаними договорами позики та судовий
Рішенням Веселівського районного суду
Запорізької області від 29 липня 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
стягнути з ОСОБА_4 на його користь 509 688
грн. заборгованості за договорами
позики, що були укладені між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, та судовий збір в розмірі 2056,40
грн.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак, зазначеним вимогам закону
ухвалене судом першої інстанції
рішення не відповідає.

Із матеріалів справи видно, що між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 протягом 2009-2012 років
були укладені договори позики,
отримання грошей за якими
підтверджуються відповідними
розписками:

- 14 серпня 2009 року на суму 3 600 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 14 серпня 2009 року на суму 30 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 03 вересня 2009 року на суму 11 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
20 грудня 2009 року;

- 18 вересня 2009 року на суму 9 000 грн.,
строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 25 жовтня 2009 року на суму 25 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 05 лютого 2010 року на суму 10 200 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 11 березня 2010 року на суму 15 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
15 липня 2010 року;

- 25 березня 2010 року на суму 5000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 26 березня 2010 року 5 000 грн. зі строком
повернення грошових коштів до
листопада 2010 року;

- 26 березня 2010 року на суму 2000 доларів
США, строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 09 квітня 2010 року на суму 70 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
01 листопада 2011 року;

- 23 квітня 2010 року на суму 15 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 19 травня 2010 року на суму 50 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 17 червня 2010 року на суму 8 000 доларів
США, строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 17 червня 2010 року на суму 50 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 26 червня 2010 року на суму 4 000 доларів
США, строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 16 липня 2010 року на суму 2 000 доларів США
зі строком повернення грошових коштів
до 15 березня 2011 року;

- 17 вересня 2010 року на суму 20 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
29 жовтня 2010 року;

- 21 квітня 2011 року на суму 30 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
15 липня 2011 року;

- 06 вересня 2011 року на суму 10 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
кінця 2011 року;

- 13 жовтня 2011 року на суму 20 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 11 квітня 2012 року на суму 3 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів
протягом місяця, тобто до 11 травня 2012
року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. ОСОБА_4 борги
не повернув.

Позивач є спадкоємцем після померлого
ОСОБА_5 за законом й отримав у спадок
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

У своїх поясненнях відповідач та його
представник зосередили увагу на тому,
що ним були повернуті борги по
розпискам за життя ОСОБА_5, проте
оригінали розписок останній не
повернув, в наданих суду оригіналах
розписок відсутні ідентифікуючі
ознаки ОСОБА_5 . Просили застосувати
строк позовної давності.

Проте, погодитись з такими аргументами
повністю не можна.

За ч.I ст.1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Суд наголошує, що письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання позикодавцю визначеної
грошової суми або визначеної кількості
речей.

Статтею 202 ЦК України окреслено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

З точки зору ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора грошової суми про яку
йдеться в розписці або речей.

В такому разі, у відповідності до
вимоги названого закону відповідач
видав ОСОБА_5 розписки про позичені
гроші. Така форма може бути надана
договору за бажанням сторін.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини справи, на які вона
посилається (ст.10 п.3 ЦПК).

У матеріалах справи містяться
оригінали письмових розписок наданих
позивачем як спадкоємцем ОСОБА_5, із
змісту яких достеменно видно, що
відповідач отримав від ОСОБА_5 позики
та зобов'язався повернути позичені
гроші. Сума грошових коштів у розписках
зазначена як цифрами так і прописом з
зазначенням валюти. Угоди посвідчені
підписом (т-1 а.с.89-107).

Відповідно до ст. ст. 57 - 60 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_4 на підтвердження
своїх доводів щодо повернення коштів
за вказаними договорами позики ніяких
доказів суду не надав, в той час як
позивач надав наявні у нього оригінали
боргових розписок.

На момент ухвалення рішення у справі,
дані щодо боргових сум розписок та
дійсність боргових розписок
відповідачем не спростовані.

Предметом договорів позики у справі,
яка переглядається, є як гривня, так і
іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192
ЦК України іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у
зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлено договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається із позовної заяви, розмір
заборгованості, який заявлений до
стягнення - 127888 грн., визначений
позивачем за офіційним курсом долару
США в гривневому еквіваленті (7, 993 грн.
за 1 долар США) станом на 26 листопада 2013
року, дату подачі позову до суду.

У відповідності з приписами ст.ст.11, 303
ч.1 ЦПК України під час розгляду справи
в апеляційному порядку суд не вправі
вийти за межі позовних вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ст.625 ЦК визначено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу.

Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають,
що спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Для того, щоб набути право на спадщину,
спадкоємці за заповітом або за законом
мають прийняти її у порядку та у строки,
встановлені законом.

Єдиним виявом бажання прийняти
спадщину є заява про це, подана до
нотаріального органу (ч.1 ст.1269 ЦК
України).

Судом встановлено, що позивач
звернувся до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини та
прийняв її.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що відповідач за
договорами позики наданими суду в цій
справі , на підставі ст..ст.526, 1046,1047,1049 ЦК
України має перед позивачем обов»язок
щодо виконання грошового зобов»язання.

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК
України строком є певний період у часі,
зі спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами.

Разом з тим із настанням певної події,
що має юридичне значення, законодавець
пов'язує термін, який визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст.
251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Правило ч. 5 ст. 261 ЦК України є
спеціальною нормою стосовно ч. 1 ст. 261
ЦК України.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
строку позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки ОСОБА_4 заявляв про
застосування позовної давності, то у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення суми боргу за договорами
позики від14.08.09 року на суму 3600 грн зі
строком повернення 4 місяця, від 03.09.09 р.
на суму 11000 грн. зі строком повернення
до 20.12.2009 року., від 11.03.2010 року на суму
15000 гривень зі строком повернення до 15
липня 2010 року, від 26 березня 2010 року на
суму 5000 грн. зі строком повернення до
листопада 2010 року, від 09 квітня 2010 року
на суму 70 000 грн. зі строком повернення
до 01 листопада 2010 року, від 17 вересня 2010
року на суму 20000 грн. зі строком
повернення до 29 жовтня 2010 року
необхідно відмовити з підстав спливу
позовної давності.

За таких обставин, колегія приходить до
висновку, що оскаржуване рішення на
підставі ст.ст.307,309,88 ч.5 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового - про частково задоволення
позову і стягнення з відповідача на
користь ОСОБА_3 заборгованості за
розписками від:

- 14 серпня 2009 року на суму 30 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 18 вересня 2009 року на суму 9 000 грн.,
строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 25 жовтня 2009 року на суму 25 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 05 лютого 2010 року на суму 10 200 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 25 березня 2010 року на суму 5000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 26 березня 2010 року на суму 2000 доларів
США, строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 23 квітня 2010 року на суму 15 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 19 травня 2010 року на суму 50 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 17 червня 2010 року на суму 8 000 доларів
США, строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 17 червня 2010 року на суму 50 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 26 червня 2010 року на суму 4 000 доларів
США, строк повернення грошових коштів в
розписці не зазначений;

- 16 липня 2010 року на суму 2 000 доларів США
зі строком повернення грошових коштів
до 15 березня 2011 року;

- 21 квітня 2011 року на суму 30 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
15 липня 2011 року;

- 06 вересня 2011 року на суму 10 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів до
кінця 2011 року;

- 13 жовтня 2011 року на суму 20 000 грн., строк
повернення грошових коштів в розписці
не зазначений;

- 11 квітня 2012 року на суму 3 000 грн. зі
строком повернення грошових коштів
протягом місяця, тобто до 11 травня 2012
року, а всього 385088 грн. (257200 грн.+ 16000
доларів США х 7,993 (курс гривні до долара
США), а також 2056,40 грн. - компенсації
судових витрат зі сплати судового
збору у суді першої і апеляційної
інстанцій.

Керуючись ст. ст.307,309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Веселівського районного суду
Запорізької області від 29 липня 2014 року
у цій справі скасувати. Ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за договорами позики в
розмірі 385088 гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судовий збір у сумі 2056,40 гривень.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржен шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: