У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука
В.М.,Кафідової О.В., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про визнання недійсними
договорів дарування, витребування
майна із чужого незаконного володіння,
визнання права власності на нерухоме
майно та виселення, за касаційною
скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного
суду Вінницької області від 22 квітня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із вказаним вище позовом, у якому
просила визнати недійсними договори
дарування 17/20 частин будинковолодіння
по АДРЕСА_1 (далі - будинковолодіння),
укладені 09 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 і 15 жовтня 2008 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 Просила витребувати у ОСОБА_8 на
її користь спірну частину
будинковолодіння, визнати за нею право
власності на це майно та вселити
позивача до нього. Крім того, просила
стягнути з відповідачів солідарно на
свою користь судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що
договір дарування 17/20 частин
будинковолодіння, укладений між нею, як
власником такого майна, та її сином
ОСОБА_7, як обдарованим, 09 квітня 2008
року, вчинено під впливом помилки (ст. 229
ЦК України), оскільки вона вважала, що
укладає договір довічного утримання, а
не дарування нерухомості.

Щодо іншого договору дарування спірної
нерухомості, укладеного між сином
позивача ОСОБА_7 та внуком позивача
ОСОБА_8 15 жовтня 2008 року, то позивач
вважає, що цей договір є також
незаконний, оскільки його укладено з
метою унеможливлення повернення
спірної нерухомості у володіння
позивача шляхом розірвання
попереднього договору дарування.

ОСОБА_6 вважає, що 17/20 частин
будинковолодіння вибуло у власність
ОСОБА_8 поза її волею як власника, а тому
таке майно має бути витребувано із
чужого незаконного володіння на
користь власника, з визнанням за нею
права власності на нього.

Крім того, позивач наполягає на
порушення нотаріусом при оформленні
оскаржуваних договорів вимог Закону
України «Про нотаріат». Нотаріус не мав
права посвідчувати оскаржуваний
договір дарування оскільки позивач є
людиною похилого віку яка погано
бачить, перенесла хірургічну операцію
на очах, має проблеми зі слухом. На
думку позивача нотаріус мав усі ці
обставини врахувати та відмовити в
посвідчені договору від 09 квітня 2008
року.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 травня 2013 року
позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
17/20 частин будинковолодіння, укладений
09 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Визнано недійсним договір дарування
17/20 частин будинковолодіння, укладений
15 жовтня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
користь ОСОБА_6 115 грн судового
збору та 115 грн судового збору за подачу
заяви про забезпечення позову.

Додатковим рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області
від 17 червня 2013 року витребувано у
ОСОБА_8 17/20 частин будинковолодіння.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
17/20 частин будинковолодіння.

Вселено ОСОБА_6 в 17/20 частин
будинковолодіння.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 22 квітня 2014 року вказані
вище рішення та додаткове рішення суду
першої інстанції скасовано і ухвалено
у справі нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Визнано недійсним договір дарування
17/20 частин будинковолодіння, укладений
09 квітня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Витребувано у ОСОБА_8 17/20 частин
будинковолодіння належних ОСОБА_6 на
праві приватної власності на підставі
свідоцтва про право власності на
частину будинковолодіння від 21 грудня
2006 року.

Стягнуто з ОСОБА_7, ОСОБА_8, в рівних
частинах на користь ОСОБА_6 витрати
понесені нею при сплаті судового збору
в розмірі 229 грн 40 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
змінити оскаржуване рішення
апеляційного суду та відмовити в
позові у повному обсязі, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачу на праві власності належало
17/20 частин будинковолодіння на
підставі свідоцтва про право власності
від 21 грудня 2006 року. 26 грудня 2003 року
позивач отримала Державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0543 га за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до рішення Вінницької
міської ради від 12 вересня 2003 року.
Копії таких документів додано
позивачем до позовної заяви.

Також судом першої інстанції
встановлено, що при укладанні 09 квітня
2008 року договору дарування житлового
будинку, розташованого в АДРЕСА_1, який
належав на праві власності позивачу
ОСОБА_6, остання помилилася щодо
природи правочину дарування, який є
безоплатним, та вважала, що у її сина,
ОСОБА_7, за цим договором виникають
обов'язки надавати їй матеріальне
утримання до її смерті. Відповідач теж
сприяв цьому, запевнивши її, що буде
надавати їй таке утримання до кінця її
днів у зв'язку з даруванням йому
житлового будинку, що не відповідає
природі договору дарування. Крім того,
ОСОБА_7 не заперечує проти визнання
цього договору недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у пункті 26 постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9,
особами, які беруть участь у справі про
визнання правочину недійсним, є
насамперед сторони правочину.

Нотаріуси, що посвідчували правочини,
залучаються до участі у справі як треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, якщо позивач
обґрунтовує недійсність правочину
посиланням на неправомірні дії
нотаріуса.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_6
посилалася на порушення вимог Закону
нотаріусом при посвідчені
оскаржуваних нею договорів, однак, у
порушення вимог ст. ст. 35, 36 ЦПК України,
суд першої інстанції не вирішив
питання про залучення до участі у
справі нотаріуса (нотаріусів), які
посвідчили оскаржувані договори,
фактично не визначив кола осіб, які
повинні брати участь при розгляді
даної справи та не встановив обставин
справи.

Мотивуючи своє рішення, суд першої
інстанції крім іншого встановив, що
спірний правочин вчинений сторонами
для приховування іншого правочину, а
тому оскаржувані договори слід визнати
недійсними. При цьому, суд керувався як
нормами ст. 229 ЦК України (Правові
наслідки правочину, який вчинено під
впливом помилки), так і нормами ст. 335 ЦК
України (правові наслідки удаваного
правочину), незважаючи на те, що позов
подано лише на підставі ст. 229 ЦПК
України. Статті 229, 335 ЦК України є
взаємовиключними, оскільки мають різні
ознаки та правові наслідки для сторін
правочину. Якщо позовні вимоги щодо
обґрунтування незаконності правочину
подано на підставі одночасно в тому
числі ст. ст. 229, 335 ЦК України і
позивачем не уточнено таких вимог, то в
такому випадку це є підставою для
відмови судом в позові.

Суд першої інстанції, у порушення вимог
ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України належним
чином не з'ясував суть позовних вимог,
не роз'яснив особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки, не
попередив про наслідки вчинення або не
вчинення процесуальних дій, наслідком
чого стало безпідставне застосування
судом одночасно ст. ст. 229, 335 ЦК України
до спірних правовідносин.

Рішення апеляційного суду також
законним і обґрунтованим визнати не
можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Як зазначено вище, суд першої інстанції
розглянув справу без усіх осіб, що
повинні у ній брати участь
(нотаріус/нотаріуси). Апеляційний суд
на ці порушення уваги не звернув, та
безпідставно ухвалив у справі судове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог без з'ясування правової
позиції нотаріуса/нотаріусів щодо
предмету спору.

При розгляді спору суди мали детально
перевірити доводи позивача щодо стану
її здоров'я в період посвідчення
нотаріусом договору дарування від
09 квітня 2008 року, з'ясувати чи мала
ОСОБА_6 хвороби які могли вплинути на її
волевиявлення.

Таким чином, ухвалені у справі судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій є передчасними та такими що
суперечать принципам закріпленим ст.
ст. 212-215 ЦПК України, а тому вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції як це передбачено ч. 3 ст. 335, ч.
2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 травня 2013
року, додаткове рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 17
червня 2013 року та рішення апеляційного
суду Вінницької області від 22
квітня 2014 року скасувати, а справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. ТкачукСудді:В.С.
Висоцька О.В. Кафідова В.М.
Колодійчук О.В. Умнова