П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2014 року

м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Романюка Я.М.,
Гуменюка В.І.,Сеніна Ю.Л.,- Лященко Н.П.,
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" до ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за заявою ОСОБА_7 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
"ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк"
звернулось до суду із зазначеною
позовною заявою, посилаючись на те, що 4
грудня 2006 року банком і ОСОБА_7
було укладено договір, відповідно до
умов якого останній отримав кредит у
розмірі 15 000 грн у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою процентів
за користування кредитом у розмірі 24 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом із кінцевими терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
своїх зобов'язань за договором станом
на 5 грудня 2011 року утворилась
заборгованість у розмірі 35 004 грн 23
коп., що складається з: 15 000 грн
заборгованості за кредитом, 16 814 грн
04 коп. заборгованості за процентами, 1
047 грн 13 коп. заборгованості по комісії
за користування кредитом, 500 грн штрафу
(фіксована частина), 1 643 грн 06
коп. штрафу (процентна складова), яку
ПАТ КБ "ПриватБанк" просило стягнути на
його користь із відповідача, а також
стягнути судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 15 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Запорізької області
від 28 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ
"ПриватБанк" задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 березня 2014
року відмовлено у відкритті
касаційного провадження за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на вказані рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду.

У заяві ОСОБА_7 про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 18 березня 2014 року порушується
питання про скасування постановленої
судом ухвали й передачу справи на новий
розгляд до суду касаційної інстанції з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК України), - неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, а саме: статей 256,
257, частин першої та п'ятої статті 261,
частини четвертої статті 267 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України), що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної
підстави подання заяви про перегляд
судового рішення ОСОБА_7 посилається на
ухвали колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від:

13 липня 2011 року у справі (№ 6-21792св11) за
позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" про
стягнення заборгованості за кредитним
договором;

25 червня 2012 року у справі (№ 6-11437св12) за
позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" про
стягнення заборгованості за кредитним
договором;

10 квітня 2013 року у справі (№ 6-49860св12) за
позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" про
стягнення заборгованості за кредитним
договором;

3 липня 2013 року у справі (№ 6-9172св13) за
позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Так, у справі № 6-9172св13 суд касаційної
інстанції, скасовуючи рішення
апеляційного суду про задоволення
позову й залишаючи в силі рішення суду
першої інстанції, яким у задоволенні
позову відмовлено, на підставі статей
256, 257 та 267 ЦК України дійшов висновку
про те, що кредитор звернувся до суду з
позовом із пропуском трирічного строку
позовної давності, який суд обчислив з
моменту закінчення дії платіжної
картки до моменту пред'явлення позову,
оскільки після закінчення строку дії
платіжної картки боржник не
продовжував нею користуватися та не
отримував нової картки.

Аналогічних по суті висновків дійшов
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, постановляючи ухвали у справах
№ 6-21792св11, № 6-11437св12 та № 6-49860св12.

У справі, яка переглядається, суд
касаційної інстанції погодився з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій про те, що згідно з пунктом
3.1.3. розділу ІІ Умов та правил надання
банківських послуг, які є невід'ємною
частиною договору, після закінчення
строку дії відповідна картка
продовжується банком на новий строк,
якщо раніше не надійшла письмова заява
держателя про закриття картрахунку.
Такий строк продовжується
неодноразово без явки клієнта до банку.
Відповідно до пункту 9.12. розділу І Умов
та правил надання банківських послуг
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання; якщо протягом
цього строку жодна зі сторін не
проінформує другу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично пролонгується на той самий
строк. Оскільки відповідач міг за своєю
заявою закрити картковий рахунок
(пункт 9.5. розділу І Умов та правил
надання банківських послуг), однак
такої заяви до банку не подавав, дія
договору на час подання банком
позовної заяви не закінчилася. Крім
того, у заяві про отримання
відповідачем платіжної картки
встановлено строк дії кредитного
ліміту до 5 грудня 2016 року.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, а саме:
статей 256, 257, частин першої та п'ятої
статті 261, частини четвертої статті 267
ЦК України, що потягло ухвалення різних
за змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши доводи заявника, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України вважає, що заява ОСОБА_7
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами у справі, яка переглядається,
установлено, що 4 грудня 2006 року ПАТ КБ
"ПриватБанк" і ОСОБА_7 було укладено
договір шляхом написання заяви, яка
разом з Умовами надання банківських
послуг, правилами користування
платіжною карткою, тарифами складає
між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_7
договір про надання банківських
послуг.

Відповідно до умов договору ОСОБА_7
отримав кредит у розмірі 15 000
грн у вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
процентів за користування кредитом у
розмірі 24 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом із кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

ОСОБА_7 не виконав своїх зобов'язань за
вказаним договором, унаслідок чого в
нього перед ПАТ КБ "ПриватБанк" виникла
заборгованість.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил
надання банківських послуг
встановлено, що кредитним лімітом
(кредитом, кредитною лінією) є розмір
грошових коштів, наданих банком
клієнту на строк, визначений у
договорі, на умовах платності та
зворотності (повернення).

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. розділу
ІІ Умов та правил надання банківських
послуг строк дії картки вказано на
лицевій стороні картки (місяць і рік) і
вона дійсна до останнього календарного
дня вказаного місяця. Строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі
визначено останнім днем місяця,
вказаного на картці (поле MONTH).

Із заяви від 4 грудня 2006 року, яка є
невід'ємною частиною договору,
укладеного ПАТ КБ "ПриватБанк" і ОСОБА_7,
убачається, що строк дії картки,
виданої останньому, становить два роки.

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з
позовною заявою про захист свого
порушеного права у березні 2012 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила; за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (частини перша та п'ята
статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст
зазначених правових норм, слід дійти
висновку, що за договором про надання
банківських послуг (при отриманні
позичальником кредиту у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку), яким установлено не
тільки щомісячні платежі погашення
кредиту, а й кінцевий строк повного
погашення кредиту, перебіг трирічного
строку позовної давності (стаття 257 ЦК
України) стосовно щомісячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі - не після
закінчення строку дії договору, а після
закінчення кінцевого строку повного
погашення кредиту (стаття 261 ЦК
України).

Відповідно до умов договору,
укладеного ПАТ КБ "ПриватБанк" і
ОСОБА_7, кінцевий термін виконання
кредитного зобов'язання відповідає
строку дії картки. Строк дії картки в
договорі визначений у два роки.

Автоматичне неодноразове продовження
дії картки не змінює терміну виконання
кредитного зобов'язання, отже
продовження дії картки для настання
кінцевого терміну повернення
заборгованості значення немає.

Подальше продовження дії картки є
способом виконання зобов'язання щодо
повернення простроченого кредиту,
процентів і неустойки.

З урахуванням цих обставин та факту
пред'явлення ПАТ КБ "ПриватБанк" позову
тільки у березні 2012 року, питання
застосування чи незастосування строку
позовної давності відповідно до статей
256 і 257, частин першої та п'ятої статті 261,
частини четвертої статті 267 ЦК України
не вирішено.

Таким чином, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України
встановила, що ухвала суду касаційної
інстанції від 18 березня 2014
року у справі, яка переглядається з
підстави, передбаченої пунктом 1
частини першої статті 355 ЦПК України, а
саме неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах, є
незаконною.

За таких обставин відповідно до пункту
1 частини першої статті 355 і частин
першої та другої статті 360-4 ЦПК України
ухвала Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 березня
2014 року підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду касаційної інстанції.

Керуючись пунктом 1 частини першої
статті 355, пунктом 1 частини першої
статті 360-3, частинами першою та другою
статті 360-4 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 18 березня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий Судді Верховного Суду
України:А.Г. Ярема

Л.І. Григор'єва В.І. Гуменюк Н.П.
Лященко Я.М. Романюк Ю.Л. Сенін