АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Оніщука М.І.,

при секретарі Івченко О.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційні скарги
позивача ОСОБА_1 та представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 липня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, до ОСОБА_2, третя особа:
відділ державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві, про стягнення
заборгованості по аліментам,-

УСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа: відділ державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м.
Києві, про стягнення заборгованості по
аліментам.

Унікальний номер справи: 761/7232/14-ц№
апеляційного провадження:
22-ц/796/11578/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Малинников О.Ф.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Корчевний
Г.В. Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 28 липня 2014
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, третя особа: відділ
державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у м. Києві, про стягнення
заборгованості по аліментам -
задоволено частково. Стягнуто
заборгованість по аліментах у сумі 282 672
(двісті вісімдесят дві тисячі шістсот
сімдесят дві) грн., 02 коп., за період з
25.02.2013 року по 20.06.2014 року з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь держави витрати по сплаті
судового збору у сумі 282,67 (двісті
вісімдесят дві) грн. 67 коп. В позовних
вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, про стягнення
заборгованості по аліментах за період
з 01.01.2009 року по 31.12.2011 року - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій просить суд апеляційної
інстанції рішення суду першої
інстанції змінити, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги про стягнення аліментів з 25.02.2010
р. по 25.02.2013 р., в решті рішення залишити
без змін.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що маютьзначення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Посилається, що судом першої інстанції
при розгляді справи було порушено
норми матеріального права, а саме не
правильно застосовано закон, який
підлягав застосуванню, внаслідок чого,
суд першої інстанції неправомірно
відмовив у стягненні заборгованості по
аліментах за період з 01.09.2009 р. по 31.12.2011
р.

Зазначає, що ч.1 ст. 194 СК України
передбачено, що аліменти можуть бути
стягнуті за виконавчим листом за
минулий час, але не більш як за три роки,
що передували пред'явленню виконавчого
листа до виконання. Оскільки вона
звернулась із заявою про відкриття
виконавчого провадження 25.02.2013 року, то
вважає, що аліменти повинні були бути
стягнуті і за минулий час, тобто за
період з 25.02.2010 року по 25.02.2013 року.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник відповідача ОСОБА_2- ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій просить
суд апеляційної інстанції рішення суду
першої інстанції скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що маютьзначення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Зазначає, що судом не було
надано належної оцінки письмовим
доказам - матеріалам виконавчого
провадження, у яких відсутня постанова
про відкриття виконавчого провадження.
Це свідчить про неналежність виконання
судовим виконавцем своїх обов'язків,
неправильне ведення судовим
виконавцем процесуальних дій, не
повідомлення боржника про відкриття
виконавчого провадження і, як наслідок,
відсутність вини Відповідача щодо
заборгованості аліментах.

Посилається, щовідповідно до ст.
31 Закону України «Про виконавче
провадження», копії постанов
державного виконавця та інші документи
виконавчого провадження (далі -
документи виконавчого провадження), що
державний виконавець зобов'язаний
довести до відома сторін та інших
учасників виконавчого провадження,
надсилаються адресатам із
супровідними листами простою
кореспонденцією, крім постанов про
відкриття виконавчого провадження або
відмову у відкритті виконавчого
провадження, про повернення
виконавчого документа стягувачу
відповідно до статті 47 цього Закону, що
надсилаються рекомендованим листом з
повідомленням про вручення.

Вказує, що Постанова про
відкриття виконавчого провадження
Відповідачу не вручалася. Позивач з
Відповідачкою проживали однією сім'єю
та вели спільне господарство до
листопада 2011 року, він надавав усі
необхідні кошти для утримання сім'ї, по
декілька разів на рік вивозив сім'ю на
відпочинок, їздив з дружиною та сином
на відпочинок до Ізраїля та Єгипту.
Таким чином ОСОБА_2 не знав про відкрите
виконавче провадження, сумлінно
виконував свої обов'язки по утриманню
сім'ї, надаючи кошти необхідні для
утримання сина особисто в руки дружині,
тому вважає, що його вини щодо
виникнення заборгованості по сплаті
аліментів немає.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
огляду на таке.

Судом першої інстанції
встановлено, що 29 березня 1997 року був
реєстрований шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1.
Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Залізничного
(Солом'янського) районного суду м. Києва
від 17.02.1999 року вирішено стягнути з
ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4
аліменти в розмірі 1/4 від всіх видів
заробітку. За виконанням рішення суду
примусово позивач звернулася до
Державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції з виконавчим листом № 2-776/99,
виданим 17.02.1999 року Залізничним
районним судом м. Києва.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 15 листопада
2011 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був
розірваний. Виконавчий лист позивачем
пред'явлено на конання до відділу
державної виконавчої служби 25.02.2013
року.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що згідно із письмовими
поясненнями третьої особи на виконанні
в відділі державної виконавчої служби
Шевченківського районного управління
юстиції у місті Києві перебуває з 25.02.2013
року виконавчий лист № 2-176/99 від 17.02.1999
р. Залізничного р/с м. Києва про
стягнення з ОСОБА_2 аліментів в розмірі
1/4 частини з всіх видів заробітку на
утримання сина ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1, якою документ було пред'явлено
на виконання до відділу 25.02.2013 р.
Аліменти нараховувались відповідно з
лютого 2013 року, оскільки виконавчий
лист 03.02.2003 року повернуто стягувачці
без виконання згідно її заяви (згідно
відмітки у виконавчому листі), тому
правових підстав до нарахування
заборгованості за попередні роки
відділ немає.

Отже, судом встановлено, що
стягувачу ОСОБА_1 повернуто виконавчий
лист 03.02.2003 р. згідно її заяви, про що
здійснена відмітка у виконавчому
листі. Позивач знову пред'явила
виконавчий лист на виконання до
відділу державної виконавчої служби
25.02.2013 року, Постановою державного
виконавця від 27.02.2013 року відкрито
виконавче провадження за її заявою від
25.02.2013 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідно дост.194 СК України про
стягнення аліментів за минулий час та
заборгованості за аліментами
передбачено, що аліменти можуть бути
стягнуті за виконавчим листом за
минулий час, але не більш як за три роки,
що передували пред'явленню виконавчого
листа до виконання. Якщо за виконавчим
листом, пред'явленим до виконання,
аліменти не стягувалися у зв'язку з
розшуком платника аліментів або у
зв'язку з його перебуванням за
кордоном, вони мають бути сплачені за
весь минулий час.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції,
оскільки дослідивши матеріали справи,
оцінивши зібрані докази, яким дана
оцінка у їх сукупності, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення позовних
вимог про стягнення заборгованості за
аліментами з 25.02.2013 р. по 20.06.2014 р. в
зальному розмірі 48 042,41 грн., пеню в
розмірі 1% в розмірі 231 083, 99 грн.,
інфляційні в розмірі 1646,30 грн. та 3 %
річних в розмірі 1 899,32 грн., а всього
заборгованість за аліментами з
штрафними санкціями становить 282 672
грн., 02 коп.

Як вбачається з матеріалів
справи, стосовно розміру нарахування
зазначеного боргу з врахуванням пені,
інфляційних і процентів відповідачем
ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_3 не
наведено спростувань ні у письмових
запереченнях на позовну заяву, ні у
судовому засіданні суду першої
інстанції.

Не надано таких спростувань і під
час розгляду його апеляційної скарги,
доводи якої щодо виконання своїх
обов'язків по утриманню сім'ї, надання
коштів, необхідних для утримання сина,
особисто в руки дружині недоведені та
містяться лише на формальних
міркуваннях.

Крім того, доводи апелянта, що
він не отримував Постанову про
відкриття виконавчого провадження,
тому не знав про відкрите виконавче
провадження, і таким чином його вини
щодо виникнення заборгованості по
сплаті аліментів немає, теж судом не
приймаються до уваги, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні
докази, що відповідач ОСОБА_2 у
передбачений чинним процесуальним
законом спосіб оскаржував ці дії
працівників відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м.
Києві, оскільки вважав їх незаконними.

Таким чином, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Щодо доводів апеляційної скарги
позивача ОСОБА_1 колегія суддів
зазначає наступне. Рішенням суду
першої інстанції встановлено, що
виконавчий лист 03.02.2003 р. повернуто
стягувачці ОСОБА_1 без виконання згідно
її заяви (згідно відмітки у виконавчому
листі), позивачка пред'явила його на
виконання до відділу ВДВС тільки 25.02.2013
р., тому правових підстав щодо
нарахування заборгованості за
попередні роки суд немає законних
підстав, так як всі роки лист
знаходився у позивачки та державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Шевченківського
районного управління юстиції у м. Києві
заборгованість не нараховувалась і
аліменти не стягувались.

З огляду на вказане, колегія
суддів вважає необґрунтованими доводи
апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1,
відповідно не знаходить підстав для їх
задоволення.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, вважає обґрунтованими висновки
суду першої інстанції, оскільки
відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Вказані у апеляційній скарзі доводи
представника відповідача та позивача
про порушення судом норм матеріального
та процесуального права, як і інші
доводи апеляційних скарг, недоведені
та містяться лише на формальних
міркуваннях.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які були посилання як на
підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд першої
інстанції вірно прийшов до висновку
про часткове задоволення позову.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 липня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: