№ 2/205/289/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 вересня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Залімської Н.В.

при секретарі
Кравцові С.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 30 листопада 2012 року звернувся до
суду з позовом до відповідача ОСОБА_2,
третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним.

ОСОБА_1 у своєму уточненому позові, а у
ході судового засідання його
представники, посилалися на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивача
ОСОБА_4 Позивач з народження і до
моменту смерті ОСОБА_4, прожтвав з
бабусею, дідом, а також з його батьками
за адресою: АДРЕСА_1. Мати позивача
ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Тому
позивач є спадкоємцем померлої ОСОБА_4
за правом представлення. Після смерті
ОСОБА_4 двоюрідна сестра позивача -
ОСОБА_2 повідомила позивачу про те, що
їх бабуся залишила заповіт, відповідно
до якого належне їй все майно заповіла
саме відповідачу. Однак, зазначений
заповіт для ознайомлення позивачу не
надала. Наприкінці жовтня 2012 року
позивач звернувся до Другої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після померлої
ОСОБА_4 У листопаді 2012 року позивачу
відповідач показала заповіт, який було
складено нібито померлою ОСОБА_4 10
лютого 2012 року та посвідчений
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрований в реєстрі за № 354. На
думку позивача зазначений заповіт він
вважає недійсним. Посилався на те, що
задовго до смерті ОСОБА_4 знаходилась
під наглядом лікарів, в тому числі і
лікаря невропатолога КЗ
«Дніпропетровська міська
багатопрофільна клінічна лікарня № 4»
Дніпропетровської обласної ради з
діагнозом «дисцикуляторна
атеросклеротична енцефалопатія 2 ст.».
У зв'язку з такою хворобою ОСОБА_4
останнім часом перед своєю смертю не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, вела себе
неадекватно, мала порушення мовлення,
інколи не впізнавала знайомих та
друзів та мала явно виражені ознаки
склерозу. Позивач у своєму позові
просив суд визнати заповіт, складений
від імені ОСОБА_4 10 лютого 2012 року та
завірений приватним нотаріусом
дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрованому в реєстрі за № 354,
недійсним.

Відповідач у своїх запереченнях, а у
ході судового засідання її
представники, проти позовних вимог
заперечували, просили суд у
задоволенні позовних вимог відмовити.
Посилалися на те, що відповідач та
заповідач за спірним заповітом мали
тривалі дружні родинні
взаємовідносини. Коли заповідач
потребувала піклування чи допомоги у
зв'язку з хворобою серця і похилим
віком, відповідач постійно допомагала
їй. Однак, позивач будучи повнолітньою,
працездатною та матеріально
самостійною людиною свідомо тривалий
час ігнорував прохання надання
допомоги померлій, не піклувався про
неї, не надавав допомоги та моральної
підтримки. Під час посвідчення
заповіту нотаріусом, обсяг цивільної
дієздатності у нотаріуса не викликав
жодного сумніву та заповіт нею було
посвідчено відповідно до норм чинного
законодавства України. Відповідно до
виписки із історії хвороби № 1222 КЗ
«Дніпропетровської міської клінічної
лікарні № 4» Дніпропетровської облради
терапевтичного відділення хвора
ОСОБА_4, віком 76 років, поступила до
лікарні 17 січня 2012 року з діагнозом
ішемічна хвороба серця та знаходилась
на лікуванні до 3 лютого 2012 року. Та не
має сумніву, що заповідач у момент
складання заповіту усвідомлювала
значення своїх дій щодо призначення
своїм спадкоємцем відповідача та могла
керувати цими діями та її
волевиявлення було вільним та
відповідало внутрішній волі.

Третя особа приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явилася, про дату та час
судового засідання повідомлялася
належним чином.

Вислухавши пояснення представників
сторін та показання свідків,
перевіривши матеріали справи, оцінивши
добуті та представлені докази, суд
вважає позовні вимоги такими, що не
підлягають задоволенню за наступних
підстав.

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_1 є
ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 8).

Шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено
14 липня 1957 року (а.с. 7).

Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_9 (а.с.
6), яка є матір'ю позивача, тобто ОСОБА_4 є
його бабусею.

ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла (а.с. 12).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 38).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 30).

На підставі договору про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві приватної власності з кількістю
кімнат від однієї по п'яти від 7 квітня
1958 року ОСОБА_7 було надано земельну
ділянку на праві безстрокового
користування по АДРЕСА_2 (а.с. 28-29).

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної ради народних
депутатів № 254/4 від 12 травня 1984 року
було вирішено узаконити прибудови А''-І,
літню кухню - сарай В, сарай Г, Е,
приміщення І-2 площею - 8,0 кв. м., І-5
площею 11,2 кв. м. як житлові по АДРЕСА_1 за
ОСОБА_7 (а.с. 15).

На домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 24
лютого 1987 року було оформлено
технічний паспорт на домоволодіння
(а.с. 23-27), а також інвентаризаційну
справу (а.с. 17-22).

Згідно з довідкою квартального
комітету Ленінського району м.
Дніпропетровська № 42, на момент смерті
ОСОБА_7 за адресою домоволодіння
АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4,
ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (а.с. 10).

Також, відповідно до довідки
квартального комітету Ленінського
району м. Дніпропетровська № 42, станом
на 14 червня 2012 року за адресою: АДРЕСА_1
були зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
яка померла у ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).

Згідно з довідкою Другої
держнотконтори № 308/046 від 2 лютого 2013
року після смерті ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 з заявою про прийняття або
відмову від спадщини ніхто не
звертався, свідоцтво про право на
спадщину не видавалося (а.с. 48-49);
довідкою № 305/02-14 від 2 лютого 2013 року -
після смерті ОСОБА_7, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 з заявою про прийняття
спадщини звернулася ОСОБА_4, однак
свідоцтво про право на спадщину не
видавалося (а.с. 54-55); довідкою № 306/01-16
від 2 лютого 2013 року - після смерті
ОСОБА_4 спадкова справа заведена у
приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 (а.с. 52-53).

З матеріалів копії спадкової справи
після смерті ОСОБА_4, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, заведеної приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_11,
вбачається, що з заявами про прийняття
спадщини за № 496 від 30 жовтня 2012 року
звернувся ОСОБА_1 (а.с. 67) та за № 538 від 17
листопада 2012 року звернулася ОСОБА_2
(а.с. 67 зворот).

В матеріалах спадкової справи також
міститься заповіт від 10 лютого 2012 року,
відповідно до якого ОСОБА_4 заповідала
ОСОБА_12 належне їй майно, рухоме чи
нерухоме, де б воно не було і з чого б
воно не складалось, усі майнові та
немайнові права та обов'язки, які
належать їй на час посвідчення
заповіту, а також ті права та обов'язки,
які належатимуть їй на день смерті (а.с.
70 зворот).

Відповідно до історії хвороби ОСОБА_4,
яка знаходилася на стаціонарному
лікуванні у терапевтичному відділенні
КЗ «Дніпропетровська міська
багатопрофільна клінічна лікарня № 4»
з 17 січня 2012 року по 3 лютого 2012 року
клінічний діагноз: ИБС: кардіосклероз
дифузний та атеросклеротичний,
порушення функцій збудження по типу
фібриляції предсердій,
нормо-тахисистолическая форма,
гіпертонічна хвороба 2 ст.,
гіпертензивне серце (ГЛЖ). СН 2Б. ФК 4-3,
дісцікуляторная атеросклеротична
енцефалопатія 2 ст. з розсіяною
мікросимптоматикою, ПТФС лівої
гомілки, ХВН 3 ст., трофічна язва н/з
лівої гомілки (а.с. 111-126).

На підставі довідки № 14/692 від 8
листопада 2013 року вбачається, що ОСОБА_4
на обліку у лікаря-психіатра в КЗ
«Дніпропетровський спеціалізований
психоневрологічний центр»
Дніпропетровської облради» не
знаходилася (а.с. 153).

Також відповідно до довідки № 01-36/556 від
11 квітня 2014 року, медична карта
амбулаторного (стаціонарного) хворого
(форма № 027/о) на ОСОБА_4 - відсутня (а.с.
155).

На виконання ухвали Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
27 серпня 2013 року про призначення
судово-психіатричної (посмертної)
експертизи комісією КЗ
«Дніпропетровської клінічної
психіатричної лікарні
«Дніпропетровської облради» було
складено акт судово-психіатричного
експерта № 20 від 22 травня 2014 року,
відповідно до якого комісія дійшла
висновку про неможливість
встановлення психічного стану ОСОБА_4
під час посвідчення заповіту від 10
лютого 2012 року, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с. 157-159).

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

На підставі ст. 203 ЦК України Загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину: 1. зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; 2. особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; 3.
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; 4. правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; 5. правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
6. правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч. 1 ст. 1234 ЦК України право на заповіт
має фізична особа з повною цивільною
дієздатністю.

На підставі ч. 1 ст. 1235 ЦК України
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

Згідно зі ст. 1247 ЦК України загальні
вимоги до форми заповіту: 1. заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення; 2. заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Якщо особа не
може особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої статті 207 цього Кодексу; 3.
заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу; 4. заповіти,
посвідчені особами, зазначеними у
частині третій цієї статті, підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі в порядку, затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Ч. 1 ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує
заповіт, який написаний заповідачем
власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 44 Закону України
«Про нотаріат» під час посвідчення
правочинів визначається обсяг
цивільної дієздатності фізичних осіб,
які беруть у них участь. Визначення
обсягу цивільної дієздатності
фізичної особи здійснюється за
паспортом громадянина України або
іншими документами, передбаченими
статтею 43 цього Закону (крім
посвідчення водія, особи моряка,
інваліда чи учасника Великої
Вітчизняної війни, посвідчення,
виданого за місцем роботи фізичної
особи), які унеможливлюють виникнення
будь-яких сумнівів щодо обсягу
цивільної дієздатності фізичної особи,
яка звернулася за вчиненням
нотаріальної дії. У разі потреби
нотаріусу надається довідка про те, що
особа не страждає на психічний розлад,
який може вплинути на її здатність
усвідомлювати свої дії та (або)
керувати ними.

Ч. 1 ст. 56 Закону України «Про нотаріат»
нотаріуси або посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, посвідчують
заповіти дієздатних громадян, складені
відповідно до вимог законодавства
України і особисто подані ними
нотаріусу або посадовій особі, яка
вчиняє нотаріальні дії, а також
забезпечують державну реєстрацію
заповітів у Спадковому реєстрі
відповідно до порядку, затвердженого
Кабінетом Міністрів України.

У судовому засіданні було встановлено,
що спадкодавець ОСОБА_4 10 лютого 2012 року
склала заповіт про що свідчить її
власноручний підпис, який було
посвідчено приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстровано в реєстрі за № 354 та були
витримані усі вимого щодо складання
заповіту.

Як вбачається з матеріалів справи, при
складенні заповіту було додержано
встановлені законом вимоги щодо його
оформлення, та посвідчено
уповноваженою на те посадовою особою -
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3

Згідно з положеннями ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення, є нікчемним. За позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі. Недійсність
окремого розпорядження, що міститься у
заповіті, не має наслідком недійсності
іншої його частини. У разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, одержує право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Отже при складанні заповіту особу
заповідача ОСОБА_4 було встановлено,
дієздатність її перевірено, форму і
порядок посвідчення заповіту
додержано. Крім того, позивачем не було
наведено та надано суду належних
доказів щодо неможливості заповідача
усвідомлювати значення своїх дій та
керування ними, а також того, що
волевиявлення заповідача не було
вільним та не відповідало її
внутрішній волі.

Таким чином, позивачем не наведено
достатніх підстав для визнання
заповіту недійсним, оскільки,
складений заповіт відповідає вимогам
законодавства, а отже суд приходить до
висновку про неможливість з наведених
підстав позивачем визнати даний
заповіт недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ч.ч.
1, 2 ст. 44, ч. 1 ст. 56 Закону України «Про
нотаріат», ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16, ст. ст. 203,
1233, ч. 1 ст. 1234, ч. 1 ст. 1235, ст. 1247, ч. 1 ст. 1248,
ст. 1257, ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ст. ст.
209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту
ОСОБА_4, складеного 10 лютого 2012 року та
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 та
зареєстрованого в реєстрі за № 354, -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів.

Суддя
Н.В. Залімська