Номер провадження: 22-ц/785/7299/14
Головуючий у першій інстанції Парій І.
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Черевко П.М.

- Сватаненко В.І.

при секретарі - Добряк Н.І.

за участю: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Миколаївського районного
суду Одеської області від 23 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики в сумі 8 000 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

05 червня 2013 року позивачка звернулася
з зазначеним позовом, який уточнила у
ході судового засідання. Обґрунтовуючи
свої вимоги позивачка вказує на те, що
в грудні 2010 року дала в борг
відповідачці 10 000 грн. на три місяця. За
користування грошима відповідачка
повинна була сплатити 10 процентів від
позиченої суми. В зазначений термін
відповідачка гроші не повернула. 07
січня 2011 року відповідачка написала
розписку, що зобов'язується повернути
кошти з сплатою процентів за
користування грішми 12 процентів з
займаної суми. Але в рахунок
повернення боргу відповідачка 16
листопада 2012 року повернула лише 2 000
грн. Позивачка неодноразово вимагала
повернення грошей, але до теперішнього
часу залишок боргу не повернула.

Відповідачка позов не визнала,
визнаючи факт того, що дійсно отримала
кошти в борг, вона зазначає, що
повернула їх у повному обсязі.

Рішенням суду першої інстанції від 23
травня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_4 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалення нового рішення, яким
просить задовольнити позов.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в
задоволенні позову виходив з того, що
відповідачка на підставі пояснень
свідків довела, що повернула борг у
повному обсязі.

Судова колегія не може погодитися з
вказаним висновком суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Судовою колегією встановлено, що 07
жовтня 2011 року позивачка надала в борг
відповідачці 10 000 грн. до 01 грудня року з
виплатою відсотків за користування
грошима в розмірі 10 процентів. З
вказаного приводу відповідачкою було
складено розписку про отримання
грошей, яку вона власноручно підписала.
Але в зазначений термін відповідачка
кошти не повернула. В зв'язку з
викладеним відповідачка взяла на себе
зобов'язання повернути кошти через рік
з сплатою 12 процентів за користування
грошима , у зв'язку з чим вона в липні
вказане виклала в розписці від 07
жовтня 2011 року. 16 листопада 2012 року
відповідачка повернула позивачці 2 000
грн., що не заперечується сторонами.
Позивачка вказує, що відповідачка
залишок боргу не повернула у зв'язку з
чим просить стягнути на її користь 8 000
грн. Як доказ на обґрунтування свого
позову позивачка посилається на
розписку, яка була складена та
підписана відповідачкою.

Суд першої інстанції відмовляючи в
позові виходив з того, що відповідачка
повернула кошти. Вказане суд вважав
доведеним на підставі пояснень
свідків. Так, свідок ОСОБА_5 пояснив, що
на прохання відповідачки зняв з її
рахунку в банкоматі 8 000 грн. , які
передав своїй матері - ОСОБА_6 для
передачі позивачці. ОСОБА_6 пояснила, що
передала гроші, але не пам'ятає в якій
кількості , позивачці, свідок ОСОБА_7
пояснив, що бачив, як позивачка
рахувала гроші на базарі. Також як на
доказ виконання боргових зобов'язань
суд першої інстанції послався на
довідку банку про те, що з рахунку
позивачки 16 листопада 2012 року було
знято 8 000 грн.

Але судова колегія вважає, що вказані
докази не є переконливими про
виконання відповідачкою зобов'язань по
договору позики у зв'язку з тим, що вони
не свідчать про повернення грошей саме
на виконання договору позики.

Також судова колегія зазначає, що
відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші були
повернуті позикодавцю.

Вирішуючи спір за позивними вимогами
судова колегія бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Як убачається з розписки відповідачка
отримала від позивачки 10 000 грн., з яких
повернула 2 000 грн.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Даючи оцінку наданим позивачкою на
підтвердження укладення договору
позики письмових доказів (розпискам),
судова колегія приходить до висновку,
що вказаний доказ є підтвердженням
факту укладення сторонами договору
позики. При цьому судова колегія
звертає увагу, що у розписках
зазначені: сторони зобов'язання
(позикодавець та позичальник), грошова
сума, яка передається, особистий підпис
позичальника та строки виконання
зобов'язань. Відповідачка не
спростовує факту написання та
підписання розписки та отримання
грошей.

Отже, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договорів позики й розписки свідчать
про їх укладення відповідно до вимог
ст. 1046 ЦК України. Тобто позивачкою був
доведений факт передачі відповідачці 10
000 грн., з яких вона повернула 2 000 грн.
Відмовляючи в позові у порушення ст. ст.
212 - 214 ЦПК України суд першої інстанції
в порушення зазначених вимог закону до
уваги не взяв, під час вирішення спору
належним чином не перевірив доводів,
викладених у позові; не врахував, що
відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України
розписка є одночасно документом, який
підтверджує й передачу грошей
позикодавцем позичальнику, й укладення
договору позики.

На підставі викладеного судова колегія
розглядаючи спір по суті вважає, що
позивні вимоги підлягають задоволенню.

В відповідності до ст. 88 ЦПК України на
користь позивачки підлягають
стягненню з відповідачки судові
витрати, а саме сплачений судовий збір
за звернення до суду першої інстанції в
сумі 229 грн. 40 коп., та судовий збір за
звернення до суду апеляційної
інстанції в розмірі 121 грн. 80 коп.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Миколаївського районного суду
Одеської області від 23 травня 2014
року-скасувати .

Ухвалити по справі нове рішення, яким
стягнути на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3 8
000 грн. та судові витрати в розмірі 229
грн. 40 коп. та 121 грн. 80 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко