АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/796/5821/2014
Головуючий у 1 інстанції - Сіромашенко
Доповідач - Борисова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К РА Ї Н И

25 вересня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа:
управління державної автомобільної
інспекції головного управління
міністерства внутрішніх справ України
в м. Києві про стягнення заборгованості
та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року представник позивача
звернувся до суду із позовом, в якому, з
урахуванням уточнених вимог, просив
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
заборгованість у розмірі 4 632 455,26 грн.,
яка складається з: суми основного боргу
у розмірі 3 687 311,23 грн.; індексу інфляції
- 767 774 грн.; 3% річних - 177 370,03 грн., визнати
право власності за ОСОБА_4 на
транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» S 500,
2008 року випуску, кузовний номер НОМЕР_2,
державний номерний знак НОМЕР_1,
зобов'язати управління Державної
автомобільної інспекції ГУ МВС України
в м. Києві провести державну реєстрацію
за ОСОБА_4 транспортного засобу марки
«Mercedes-Benz» S 500, 2008 року випуску, кузовний
номер НОМЕР_3 та вирішити питання
судових витрат.

В мотивування вимог посилався на те, що
14 травня 2008 року ОСОБА_4 позичив
відповідачу грошові кошти в сумі 500 000
доларів США, а відповідач зобов'язався
повернути суму позики та проценти у
строк до 14 серпня 2008 року. У випадку
порушення строку повернення позики
зобов'язався за рахунок погашення суми
позики передати у власність
транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» S 500,
2008 року випуску.

Проте, у встановлений договором позики
строк, ОСОБА_2 борг не повернув, що
змусило позивача звернутися до суду за
захистом своїх прав.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
борг в сумі 3687311,23 грн., суму індексу
інфляції в розмірі 767774 грн., 3% річних в
сумі 177370,03 грн., а всього заборгованість
в сумі 4632455,26 грн.

Вирішено питання судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову -
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду
представника відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права
просить частково скасувати рішення в
частині стягнення заборгованості з
відповідача та в цій частині
постановити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позову у
повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що відповідно
до постанови про визнання особи
цивільним позивачем від 21 січня 2011
року, Шевченківський районний суд м.
Києва вже розглядає справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості на підставі договору
позики та розписки від 14 травня 2008
року.

Крім того, в матеріалах справи
міститься вирок у справі №1-1311/11, згідно
якого, іншим судом вже було розглянуто
спір між тими самими сторонами, про той
самий предмет і з тих самих підстав.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_2 доводи апеляційної
скарги підтримала та просила її
задовольнити.

В судове засідання позивач та третя
особа не з'явилися, про день та час
розгляду повідомлялись належним чином,
а тому колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення боргу з урахуванням індексу
інфляцій та 3 процентів річних, суд
виходив з того, що позовні вимоги в цій
частині законні та обґрунтовані.

Проте, з таким висновком суду в повній
мірі погодитись неможливо, оскільки
такого висновку суд дійшов, не
з'ясувавши дійсні обставини спору, не
перевіривши доводи і заперечення
сторін та без належної оцінки доказів.

Зазначені порушення норм
матеріального та процесуального права
є підставою відповідно до ст.309 ЦПК
України до скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
заявлених позовних вимог.

Згідно з ст.ст.626, 530 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами,
а якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами ст.526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Судом встановлено, що 14 травня 2008 року
сторони уклали договір позики, згідно з
яким відповідач отримав від позивача
суму в розмірі 500 000 доларів США і
зобов'язався повернути їх до 14 серпня
2008 року, що підтверджується його
розпискою. При цьому сторони
домовились, що у випадку порушення
строку повернення позики зобов'язався
за рахунок погашення суми позики
передати у власність транспортний
засіб марки «Mercedes-Benz» S 500, 2008 року
випуску, кузовний номер НОМЕР_3,
державний номерний знак НОМЕР_1.

Позивач умови договору виконав,
надавши ОСОБА_2 грошові кошти, проте,
взяті на себе зобов'язання відповідач
не виконав, в обумовлені договором
строки борг не повернув.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції виходив з того, що
боргові зобов'язання ОСОБА_2 не
виконані, відповідач зобов'язаний
сплатити суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення.

Разом з тим, колегія суддів з рішенням
суду в цій частині не погоджується, з
огляду на таке.

Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вирок
у кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

З матеріалів справи убачається, що
вироком Шевченківського районного
суду м. Києва від 06 серпня 2013 року,
залишеним без зміни ухвалою колегії
суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Апеляційного суду
м. Києва від 27 грудня 2013 року, ОСОБА_2
визнаний винним у скоєнні злочинів,
передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.358, ч.2 ст.364
КК України.

Цивільний позов заявлений потерпілим
задоволено повністю та стягнуто з
ОСОБА_2 грошові кошти на користь
потерпілого ОСОБА_4 - на суму 2525000 грн.

При цьому, вироком суду було
встановлено, що введений в оману
ОСОБА_4 погодився на умови ОСОБА_2 та
передав йому 500000 доларів США , у зв'язку
з чим між ними було укладено договір
позики від 14 серпня 2008 року та складено
розписку ОСОБА_2

Після чого ОСОБА_2 гроші в сумі 500000
доларів не повернув, об'єкти
нерухомості не придбав.

Таким чином, злочинними діями ОСОБА_2,
які виразились у шахрайському
заволодінні грошовими коштами,
останнім було завдано матеріальну
шкоду ОСОБА_4 на загальну суму 2525000 грн.
(що станом на 14 травня 2008 року
становило 500000 доларів США , згідно
офіційного курсу НБ України).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутись
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України, що
встановлено ст.4 ЦПК України.

В силу ст.15 ЦПК України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справи щодо інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
проводиться за правилами іншого
судочинства.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України,
суд постановляє ухвалу про закриття
провадження по справі, якщо набрало
законної сили рішення суду, ухвалене з
приводу спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Таким чином, суд першої інстанції
безпідставно стягнув суму борг з
ОСОБА_2 за договором позики від 14 травня
2008 року, яка вже була стягнута вироком
суду у кримінальній справі в межах
цивільного позову, заявленого ОСОБА_4,
що в свою чергу призвело до порушення
ст.61 Конституції України, яка
передбачає, що ніхто не може бути двічі
притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення.

Отже, підсумовуючи викладене,
апеляційна інстанція приходить до
висновку про скасування рішення в цій
частині, оскільки воно не відповідає
вимогам закону та закриває провадження
у справі в частині вимоги про стягнення
основної заборгованості у розмірі
3687311,23 грн. (що станом на 30 жовтня 2013
року становило 500000 доларів США згідно
офіційного курсу НБ України - 309188,77 грн.
вартості транспортного засобу
«Mercedes-Benz» S 500), оскільки вироком суду з
ОСОБА_2 було стягнуто грошові кошти на
користь ОСОБА_4, як потерпілого від
злочину за договором позики, який є
предметом розгляду у даній цивільній
справі.

Разом з тим, ст.625 ЦК України визначено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
стягнення з ОСОБА_2 індексу інфляції у
розмірі 767774 грн., оскільки грошове
зобов'язання у відповідності до ст.533 ЦК
України має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов'язанні визначено грошовий
еквівалент в іноземній валюті, сума, що
підлягає сплаті у гривнях,
визначається за офіційним курсом
відповідної валюти на день платежу,
якщо інший порядок її визначення не
встановлений договором або законом чи
іншим нормативно-правовим актом.

Як передбачено нормами Закону України
«Про індексацію грошових доходів
населення», індекс споживчих цін - це
показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купує населення для
невиробничого споживання, а ціни в
Україні встановлюються в національній
валюті - гривні. Офіційний індекс
інфляції, що розраховується Державним
комітетом статистики України,
визначає рівень знецінення
національної грошової одиниці України,
тобто купівельної спроможності гривні,
а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення
підлягає лише грошова одиниця України -
гривня, а іноземна валюта, яка була
предметом договору, індексації не
підлягає.

Тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо
сплати боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції
поширюються лише на випадки
прострочення грошового зобов'язання,
яке визначено у гривні.

Тобто, оскільки позика була надано в
доларах США, то індекс інфляції не може
бути застосований не зважаючи на те, що
заборгованість стягнута вироком суду у
гривнях.

Щодо вимоги ОСОБА_4 про стягнення 3
процентів річних у розмірі 177370,03 грн.,
то вони ґрунтуються на вимогах закону,
а їх розрахунок відповідає вимогам
закону та матеріалам справи.

Рішення суду першої інстанції в
частинні відмови у задоволенні
позовних вимог про визнання права
власності за ОСОБА_4 на транспортний
засіб марки «Mercedes-Benz» S 500, 2008 року
випуску, кузовний номер НОМЕР_2,
державний номерний знак НОМЕР_1 не
оскаржується та в апеляційному порядку
не перевіряється.

Відповідно ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд
апеляційної або касаційної інстанції,
не передаючи справи на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Умовами ч.1 ст. 88 ЦПК України визначено,
якщо позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Щодо розміру судового збору, то він
підлягає зменшенню пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог, а
саме з 3654 грн. до 139,58 грн.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин, перевірених в судовому
засіданні, оцінивши докази,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин,
колегія суддів приходить до висновку
про скасування рішення в частинні
стягнення з ОСОБА_2 суми основного
боргу у розмірі 3687311,23 грн. та закриття
провадження в цій частині, скасування
рішення в частині стягнення суми
індексу інфляції в розмірі 767774 грн.,
зміни рішення в частині стягнення
судового збору та загальної суми, яка
підлягає стягненню, а в іншій частині
рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.218, 303, 304, 305, 307, 309, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року в
частині стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 боргу в сумі 3687311 грн. 23 коп.
скасувати та закрити провадження у цій
частині.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 березня 2014 року в
частині стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_4 суми індексу інфляції в розмірі
767 774 грн. скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

Змінити рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 12 березня 2014
року в частині розміру судового збору,
зменшивши суму стягнутого з ОСОБА_2 на
користь держави суми судового збору з
3654 гривень до 139 грн. 58 коп.

Змінити рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 12 березня 2014
року в частині зазначення загальної
суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_4 з суми 4632455 грн.26 коп.
до 177370 грн. 03 коп.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: