Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3198/14
Головуючий у 1 інстанції: Ретинська Ю.І.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

Суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, що діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої ОСОБА_6 на
рішення Заводського районного суду
м.Запоріжжя від 11 червня 2014 року у
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства „Райффайзен
Банк Аваль" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що
діє в своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_6, треті особи:
Заводський районний відділ у місті
Запоріжжі УДМС України в Запорізькій
області, Заводський відділ державної
виконавчої служби Запорізького
міського управління юстиції, Орган
опіки та піклування Заводського району
м. Запоріжжя про виселення та зняття з
реєстрації,

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2013 року ПАТ „Райффайзен Банк
Аваль" звернувся до суду із зазначеним
позовом .

В позові зазначено, що у відповідності
до рішення Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 15.03.2011 року звернуто
стягнення на предмет іпотеки, а саме: на
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, для задоволення вимог ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» на загальну
суму 91818, 75 грн.

На теперішній час на примусовому
виконанні в Заводському ВДВС ЗМУЮ
перебувають виконавчі провадження з
примусового виконання виконавчих
листів №2-583/11, виданих Заводським
районним судом м. Запоріжжя 20 червня 2011
року щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки.

В іпотечній квартирі зареєстровані та
проживають: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, 2009 року народження., в
добровільному порядку виселитися із
зазначеної квартири не бажають.

Просив виселити відповідачів із
зазначеної квартири, зняти з
реєстраційного обліку та стягнути
судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 11 червня 2014 року позов
задоволено частково. Виселено ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, з квартири
АДРЕСА_1. В решті позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діє в своїх інтересах
та інтересах малолітньої ОСОБА_6,
подали апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що внаслідок
невиконання ОСОБА_4 умов кредитного
договору щодо повернення кредитних
коштів та сплати відсотків, виникла
заборгованість, в зв'язку із чим
рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 06 лютого 2014 року в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором було звернуто
стягнення на предмет іпотеки -
квартиру, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, відповідно до вимог статей 39,
40 Закону України "Про іпотеку" наявні
підстави для виселення відповідачів.

З таким висновком суду можна
погодитися.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що згідно кредитного
договору від 11 червня 2007 року та
додатковою угодою № 1до нього від 21.04.2009
року ВАТ « Райффайзен Банк Аваль» було
надано ОСОБА_4 кредит у вигляді не
відновлюваної кредитної лінії у сумі
12240, 00 доларів США строком до 10 червня 2017
року зі сплатою 13, 5% річних, а
позичальник зобов"ячався повернути
Банку суму отриманих коштів, сплатити
проценти за користування кредитом, та
виконати всі інші зобов"язання в
порядку та строки. визначені договором.

З метою виконання зобов'язань по
кредитному договору між позивачем і
ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір
іпотеки, предметом якого є квартира за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві
спільної часткової власності ОСОБА_5 та
ОСОБА_3

ОСОБА_4 належним чином не виконав
взяті на себе зобов'язання у зв'язку з
чим банк звернувся до суду з позовом
про стягнення заборгованості по
кредитному договору та звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Заводського районного
суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2014 року в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 11.06.2007 року у
сумі 225 555, 51 грн. звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить на праві часткової власності
ОСОБА_5, ОСОБА_3 по 12 частці кожному.
Зазначене рішення залишено без змін
Ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 01 квітня 2014 року ( а.с. 144-147)

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач
посилається на те, що на виконання
рішення суду про стягнення на предмет
іпотеки необхідно виселення мешканців,
оскільки при продажу можуть бути
порушені як права позивача - продавця
так і права покупця.

Банк вказує, що з метою досудового
вирішення питання про виселення
мешканців спірної квартири в
відповідності до ст. 40 Закону України
"Про іпотеку" направив 12.06.2013 року на їх
адресу повідомлення, яким вимагав
добровільно звільнити спірну квартиру
в тридцяти денний строк з дня отримання
цієї вимоги (а.с.11). В зв'язку з
викладеним просить задовольнити позов.

Судова колегія розглядаючи
справу вважає, що суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
задоволення позову з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і
порядку, передбачених законом.

Статтею 39 Закону України "Про
іпотеку" передбачено, що одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки суд за заявою
іпотекодержателя вправі винести
рішення про виселення мешканців.

Разом з тим ч. 1 ст. 40 цього ж Закону
зазначено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону
законодавець встановлює певний
порядок дій банку: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо
виселення всіх громадян, що мешкають у
житловому будинку або житловому
приміщенні, на які звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3
ст. 109 ЖК. Вимога про добровільне
звільнення житлового приміщення може
бути направлена разом з вимогою,
передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону N 898-IV.

Недотримання вищезазначеної
процедури є підставою для відмови в
позові про виселення мешканців
житлового приміщення, що є предметом
іпотеки, і на яке звертається
стягнення.

Виходячи із аналізу наведених
правових норм закону, примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо добровільно мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника, або в інший погоджений
сторонами строк.

Аналогічна позиція викладена у
пункті 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин" .

Оскільки на час ухвалення рішення
про звернення стягнення на предмет
іпотеки відсутні виконання
імперативно-диспозитивних приписів,
встановлених ч. 2 ст. 40 Закону N 898-IV та ч. 3
ст. 109 ЖК, щодо примусового виселення за
рішенням суду мешканців із житлового
будинку або житлового приміщення, на
які здійснюється звернення як на
предмет іпотеки, то такі позовні вимоги
на цій стадії не можуть бути
задоволені, оскільки на цей момент
відсутні порушення, невизнання або
оспорювання прав та свобод
іпотекодержателя або нового власника
щодо звільнення таких житлових
приміщень їх мешканцями в розумінні
вимог ст. 3 ЦПК щодо права особи для
звернення до суду за захистом (Лист
Верховного Суду України від 07.10.2010 року
"Узагальнення судової практики
розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин
(2009 - 2010 роки)".

Таким чином, обов'язковою умовою
для виселення відповідачів по справі є
отримання боржниками повідомлення про
добровільне звільнення житлового
приміщення, після чого законодавством
обумовлений місячний термін для
виселення.

Факт отримання відповідачами
вимог Банку добровільно звільнити
житлове приміщення протягом одного
місяця з дня отримання вимоги від
12.06.2013 року ( а.с. 11) підтверджується
рекомендованими повідомленнями про
вручення поштового відправлення (а.с.
263-264 ).

Суд першої інстанції фрахував
фактичні обставин справи, вимоги
закону, надав оцінку доказам у справі і
обґрунтовано задовольнив позов ПАТ «
Райффайзен Банк Аваль».

Доводи апеляційної скарги про
порушення житлових прав малолітньої
ОСОБА_6 на користування спірною
квартирою не заслуговують на увагу,
оскільки рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 06
лютого 2014 року у справі за позовом
«ПАТ» Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4
, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про звернення
стягнення на спірну квартиру, яке було
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Запорізької області від 01 квітня
2014 року була дана оцінка зазначеним
обставинам.

Суд вирішує спір на підставі
законодавства, чинного на час
виникнення спірних правовідносин, так
як у силу вимог ст. 5 ЦПК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності.

З 07 червня 2014 року набрав
чинності Закон України "Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті", нормами якого
встановлено тимчасову заборону у
визначених цим законом випадках на
примусове стягнення нерухомого
житлового майна, яке вважається
предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону
України "Про іпотеку", тобто на час
набрання чинності зазначеного Закону
питання про звернення стягнення на
предмет іпотеки вже було вирішено
рішенням Заводського районного суду
від 06.02.2014 року про звернення стягнення
на предмет іпотеки, яке набрало
законної сили з 01.04.2014 року. .

Таким чином Закон України "Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті" від 03
червня 2014 року, який набрав чинності 07
червня 2014 року, не впливає на
правильність розгляду справи про
виселення відповідачів..

Отже, доводи апеляційної скарги
щодо незастосування судом першої
інстанції норм вищезазначеного Закону
не заслуговують нак увагу.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції відповідає вимогам
закону і підстав для цого скасування
колегія суддів не вбачає, а д інші
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують. Передбачених
законом підстав неправильного
застосування норм матеріального чи
процесуального права не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

-
УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, що діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої ОСОБА_6
відхилити.

Рішення Заводського районного суду
м.Запоріжжя від 11 червня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: