Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Запорізької обласної
кредитної спілки «Довіра» до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою Запорізької обласної
кредитної спілки «Довіра» на рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 12 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 18 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Запорізька обласна
кредитна спілка «Довіра» (далі - КС
«Довіра») звернулась до суду з указаним
позовом, в якому просила стягнути з
відповідача заборгованість за
кредитним договором від 12 листопада 2005
року у розмірі 297 560 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12
листопада 2005 року між КС «Довіра» та
ОСОБА_2 було укладено кредитний
договір, за умовами якого остання
отримала кредит у розмірі 120 тис. грн.
строком до 12 листопада 2008 року та
внесла до кредитної спілки додатковий
пайовий внесок у розмірі 24 тис. грн.
Зазначав, що в рахунок виконання
відповідачем зобов'язання за кредитним
договором 12 листопада 2005 року між КС
«Довіра» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було
укладено договір іпотеки, за яким вони
передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.
Вказував, що відповідач свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконала, внаслідок чого станом на 5
серпня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 297 560 грн., з
яких: 120 тис. грн - заборгованість за
кредитним договором, 177 560 грн. -
проценти за користування кредитом.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 12 грудня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 18 лютого 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі КС «Довіра»,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України встановлені судом обставини не
підлягають доказуванню. Рішенням
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 3 жовтня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 17 січня 2013 року було встановлено, що
ОСОБА_2 грошей не отримувала, натомість
відбулась пролонгація попереднього
кредитного договору.

Проте погодитись з такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 12 листопада 2005
року між КС «Довіра» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого остання отримала кредит у
розмірі 297 560 грн., зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 1,6%
щомісячно, з кінцевим терміном
погашення до 12 листопада 2008 року.

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором, 12 листопада 2005 року між КС
«Довіра» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було
укладено договір іпотеки, за умовами
якого останні передали в іпотеку
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з не виконанням ОСОБА_1 взятих
на себе зобов'язань за кредитним
договором, станом на 5 серпня 2013 року
утворилась заборгованість у розмірі 297
560 грн, що підтверджується розрахунком
КС «Довіра».

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Відповідно до змісту ст.ст. 599, 600, 601, 604-609
ЦК України за відсутності інших
підстав припинення зобов'язання,
передбачених договором або законом,
зобов'язання припиняється виконанням,
проведеним належним чином.

Разом з тим, суди першої та апеляційної
інстанцій залишили вищевказані норми
ЦК України поза увагою.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної вили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

З матеріалів справи убачається, що
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 20 березня 2012
року відмовлено у задоволені позову
ОСОБА_3 про припинення договору іпотеки
від 12 листопада 2005 року, при цьому у
мотивувальній частині рішення
зазначено, що кредит за кредитним
договором від 12 листопада 2005 року не
сплачено, тобто відсутні підстави для
визнання договору іпотеки припиненим.

Таким чином, судові рішення, на які
послались суди ухвалюючи рішення, не
мають преюдиціального значення.

Судами обох інстанцій при розгляді
позовних вимог не повно з'ясовані
обставини справи і не надано їм
належної оцінки, а саме встановивши, що
у відповідача є заборгованість за
кредитним договором, суди не з'ясували
за якими саме кредитними договорами і у
якому розмірі здійснювалось погашення
заборгованості відповідачем та дійшли
передчасного висновку про відмову у
позові на підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

За таких обставин рішення судів
підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Запорізької обласної
кредитної спілки «Довіра»
задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 12 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 18 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко