Справа №484/2683/14-ц 02.10.2014 02.10.2014 02.10.2014
Провадження №22-ц/784/2568/14 Суддя по 1
інстанції - Сотська С.О.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Рішення

Іменем України

2 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Данилової О.О., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання
- Орельській Н.М.,

за участю позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 29 липня 2014 року, з
урахуванням ухвали того ж суду від 13
серпня 2014 року про виправлення описки,
у справі за

позовом

ОСОБА_2 до комунального підприємства
Первомайської міської ради
«Комунсервіс» про захист трудових
прав,

встановила:

3 липня 2014 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
комунального підприємства
Первомайської міської ради
«Комунсервіс» (далі - Підприємство) про
захист трудових прав.

Позивач зазначав, що знаходився з
відповідачем у трудових відносинах з
2 березня 2009 року по 22 березня 2013
року включно, працюючи наглядачем
кладовища.

Звільнений за власним бажанням по ст. 38
КЗпП України на підставі наказу № 6/10
від 22 березня 2013 року.

За період його роботи утворилася
заборгованість, яка станом на день
звільнення 22 березня 2013 року становила
12 833,23 грн., яка не виплачена і в день
звільнення.

Протягом 2013 року відповідач на
погашення заборгованості здійснив
виплати, а саме: 13 травня - 813,12 грн., а
також 1 жовтня - 8 193,89 грн.

Залишок заборгованості по заробітній
платі становив 3 826,22 грн., які не
виплачені на час звернення до суду.

Посилаючись на викладене та порушення
його трудових прав, позивач просив
стягнути з відповідача:

- 3 826,22 грн. заборгованості по
заробітній платі;

- 65 343,20 грн. середнього заробітку за
весь час затримки розрахунку при
звільненні;

- 5 000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, спричиненої порушенням його
трудових прав.

В судовому засіданні
позивач зменшив позовні вимоги та
просив стягнути лише середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні та моральну шкоду,
спричинену тривалим порушенням його
трудових прав, вказував, що після
звернення до суду заборгованість по
заробітній платі йому виплачена.

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на відсутність
його вини, в зв'язку з арештом рахунків
підприємства органами ДВС та повним
погашенням заборгованості 4 липня 2014
року.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 29 липня 2014 року, з
урахуванням ухвали того ж суду від 13
серпня 2014 року про виправлення описки,
відмовлено у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, просив його скасувати та
ухвалити нове, яким повністю
задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши суддю -
доповідача, пояснення позивача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, суд
першої інстанції виходи з відсутності
вини відповідача.

Колегія не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони не
відповідають фактичним обставинам
справи та вимогам закону.

Згідно із ст. 116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в
день звільнення не працював, то
зазначені суми мають бути виплачені не
пізніше наступного дня після
пред'явлення звільненим працівником
вимоги про розрахунок. Про нараховані
суми, належні працівникові при
звільненні, власник або уповноважений
ним орган повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою сум.

В разі спору про розмір сум,
належних працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган в
усякому випадку повинен в зазначений у
цій статті строк виплатити не
оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 КЗпП України, за
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки
розрахунки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» судам роз'яснено, що,
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку з
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, коли ж він у цей день не був
на роботі, - наступного дня після
пред'явлення ним роботодавцеві вимог
про розрахунок, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини.

Отже, передбачений ст. 117 КЗпП
України обов'язок роботодавця щодо
виплати середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені у ст. 116
цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач перебував у трудових
відносинах з відповідачем з 2 березня
2009 року по 22 березня 2013 року, працюючи
наглядачем кладовища.

З 22 березня 2013 року звільнений з роботи
за власним бажанням по ст. 38
КЗпП України на підставі наказу № 6/10
від 22 березня 2013 року.

Згідно із довідкою Підприємства за
період його роботи утворилася
заборгованість (з квітня 2012 року по
березень 2013 року включно), яка станом на
22 березня 2013 року становила
12 833,23 грн. й не виплачена йому на час
звільнення з роботи (а.с. 7).

Протягом 2013 року відповідач на
погашення цієї заборгованості
здійснив виплати, а саме: 13 травня -
813,12 грн., а також 1 жовтня - 8 193,89 грн.

Залишок заборгованості по заробітній
платі становив 3 826,22 грн., яка виплачена
наступного дня після звернення
позивача до суду - 4 липня 2014 року (а.с.
29).

Заперечуючи проти позову,
відповідач посилався на відсутність
своєї вини, оскільки в провадженні
відділу ДВС Первомайського
міськрайонного управління юстиції з
2008 року знаходиться зведене
виконавчого провадження (ВП 8983051) про
стягнення з Підприємства
заборгованості на загальну суму 4 669 525
грн. по 85 виконавчим
провадженням, у тому числі й щодо
стягнення заборгованості по
заробітній платі. В зв'язку з чим
постановами державних виконавців
арештовано майно та рахунки
Підприємства, що позбавляє можливості
розпоряджатися ними самостійно.

Зазначене підтверджував
витягами документів із виконавчого
провадження (а.с. 16-21).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції вважав такі доводи
достатніми та обґрунтованими для
підтвердження відсутності вини
Підприємства та звільнення його від
відповідальності за порушення
трудового законодавства.

Колегія не погоджується з таким
висновком суду, а доводи відповідача
вважає не доведеними належними,
допустимими та достатніми доказами у
відповідності до вимог ст. ст. 57-59, 64 ЦПК
України.

Право на своєчасне отримання
винагороди за працю гарантовано
ст. 43 Конституції України та
відноситься до основних прав та свобод
громадянина, тому своєчасна виплата
заробітної плати є конституційним
обов'язком роботодавця.

Зокрема, Верховний Суд
України у своїй постанові у справі №
6-64 цс/13 від 3 липня 2013 року зробив
правовий аналіз норм викладених у ч. 1
ст. 116 та ст. 117 КЗпП
України, та прийшов до висновку, що
відсутність фінансово-господарської
діяльності або коштів у роботодавця
не виключає його вини в невиплаті
належних звільненому працівникові
коштів та не звільняє роботодавця від
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України. Нетривалий час роботи
працівника на підприємстві й
незначна частка заборгованості
підприємства перед працівником у
виплаті заробітної плати також не є
підставою для звільнення роботодавця
від зазначеної відповідальності.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України рішення Верховного Суду
України, прийняті за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковими для
застосування.

Отже, з відповідача на користь
позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП
України підлягає стягненню середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні по день
фактичного розрахунку, тобто за період
з 22 березня 2013 року по 4 липня 2014
року.

Правила обчислення середнього
заробітку передбачені ст. 27 Закону
України «Про оплату праці» та Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 з наступними змінами (далі -
Порядок).

При обрахуванні суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні колегія
враховує роз'яснення п. 32 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» та ч.
5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці».

З урахуванням вищезазначеного,
зокрема абз. 3- 4 п. 2 Порядку,
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто, передують дню
звільнення працівника з роботи. Якщо
протягом останніх двох календарних
місяців працівник не працював,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за попередні два
місяці роботи. За такого,
згідно із довідкою Підприємства
заробітна плата (посадовий оклад)
позивача становить 1 406 грн. (а.с. 7).

Оскільки у лютому 2013 року
позивач перебував у відпустці, в
зв'язку з чим працював неповний місяць,
в розрахунок середнього заробітку, як
вірно зазначено у довідці
Підприємства, слід брати його
заробітну плату за грудень 2012 року та
січень 2013 року, яка становила по 1406 грн.,
тому середньоденна = 66,95 грн., виходячи
із такого розрахунку: 1 406 грн. + 1 406 грн.
: 42 робочих дні у цих місяцях.

Період, що підлягає оплаті складає у
2013 році 193 робочі дні х 66,95 грн. = 12 921,35
грн., а також у 2014 році 123 робочі дні х
66,95 грн. = 8 234,85 грн., а разом становитиме
- 21 156,20 грн. середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні за
період з 22 березня 2013 року по 4 липня 2014
року, сума якого визначена без
утримання прибуткового податку з
громадян й інших обов'язкових
платежів, що є обов'язком роботодавця.

Відповідно до вимог ст. 237-1
КЗпП України підлягає відшкодуванню й
моральна шкода спричинена позивачу
порушенням його законних трудових
прав, що спричинило йому моральні
переживання.

Визначаючи розмір відшкодування
моральної шкоди, колегія враховує
усі фактичні обставин справи та
виходить із засад розумності,
виваженості та справедливості, тому
вважає, що її розмір 100 грн. у грошовому
виразі є достатнім.

З врахуванням викладеного,
рішення районного суду на підставі п. 4
ч.1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню з
відповідача на користь держави 487,20
грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія судів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 29 липня 2014
року з урахуванням ухвали того ж суду
від 13 серпня 2014 року про виправлення
описки, скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнути з комунального
підприємства Первомайської міської
ради «Комунсервіс» на користь ОСОБА_2
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 21 156,20
грн. з наступним відрахуванням
податку на доходи громадян та інших
обов'язкових платежів, а також 100 грн.
на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з комунального підприємства
Первомайської міської ради
«Комунсервіс» 487,20 грн. судового збору
на користь держави.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і з цього часу може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: