Апеляційний суд
Житомирської області
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С., Зарицької Г.В.

з участю секретаря

судового засідання
Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом
Підприємства облспоживспілки
«Житомирський кооперативний ринок» до
ОСОБА_2, третя особа Житомирська
обласна спілка споживчих товариств,
про стягнення шкоди за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3 на рішення Богунського
районного суду м. Житомира від 19 серпня
2014 року,-

встановила:

У листопаді 2013 року Підприємство
облспоживспілки «Житомирський
кооперативний ринок» (далі -
Підприємство) звернулося до суду і
просило стягнути з ОСОБА_2 завдану
шкоду в сумі 43850,58 грн., обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що останній працював
на посаді директора Підприємства і у
період роботи порушив вимоги трудового
законодавства, внаслідок чого на
користь працівників Підприємства
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було стягнуто судом
компенсацію за затримку розрахунку та
моральну шкоду на вказану суму. З
посиланням на п.9 ст.134 КЗпП України,
просять стягнути ці кошти як шкоду з
винної особи.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 19 серпня 2014 року позов
задоволено. Поновлено Підприємству
облспоживспілки «Житомирський
кооперативний ринок» строк звернення
до суду. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Підприємства облспоживспілки
«Житомирський кооперативний ринок»
43850,58 грн. завданої шкоди та судовий
збір в сумі 438,50 грн..

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2
та його представник ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невірне з'ясування обставин по справі,
просять скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове - про
відмову у задоволенні позову. Вважають,
що судом дану неправильну оцінку
фактичним обставинам справи та не
враховано, що доказів вини відповідача
у невиплаті заробітної плати судовими
рішеннями не встановлено і винним у
невиплаті зарплати є новий керівник.
Немає підстав і для поновлення строку
звернення до суду.

Представники відповідача підтримали
апеляційну скаргу і пояснили, що у 2010
році сам ОСОБА_2 створив комісію по
з'ясуванню правильності нарахування
заробітної плати, а новий керівник
затягнув цей процес до рішення суду.
Вважають винним не відповідача, а
нового керівника. Відповідач є
пенсіонером, учасником ліквідації
аварії на ЧАЕС і отримує пенсію по
інвалідності 2 групи.

Представник позивача заперечує у
задоволенні скарги і пояснив, що
порушення у сфері оплати праці
допущено під час роботи ОСОБА_2 на
посаді керівника підприємства, а тому
він повинен нести відповідальність.
Про необхідність сплати компенсації та
моральної шкоди стало відомо після
рішень судів.

Представник третьої особи заперечує у
задоволенні апеляційних скарг.

Розглянувши справу в межах визначених
ст. 303 ЦПК України, колегія суддів
приходить до висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням
апеляційного суду Житомирської
області від 03 квітня 2013 року, яке
набрало законної сили, стягнуто з
Підприємства на користь ОСОБА_3 58687,91
грн., з яких 17352,22 грн. компенсації
згідно Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» (а.с.72-73).

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 03 квітня 2013
року змінено рішення Богунського
районного суду м.Житомира від 23 жовтня
2012 року та збільшено розмір стягнутої з
Підприємства на користь ОСОБА_4
заборгованості по заробітній платі до
67439,75 грн., з них 20498,36 грн. компенсації
згідно Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» (а.с.40-42).

Рішенням Богунського районного суду
м.Житомира від 10 липня 2013 року з
Підприємства стягнуто на користь
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 3000 грн. моральної
шкоди (а.с.36-39).

Державний бюджет України та місцеві
бюджети не мали заборгованості перед
позивачем.

Задовольняючи вимоги, суд послався на
п.9 ст.134 КЗпП України, та вважав
доведеним факт вини колишнього
керівника Підприємства ОСОБА_2 у
несвоєчасній невиплаті заробітної
плати працівникам, що потягло за собою
виплату компенсації та моральної
шкоди, які підлягають відшкодуванню з
нього. Зважаючи на тривалий розгляд
справи, вважав причину пропуску строку
звернення до суду поважною.

Колегія суддів частково погоджується з
таким висновком суду, зважаючи на таке.

Відповідно до п.9 ст.134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли керівник підприємства,
установи, організації всіх форм
власності, винний у несвоєчасній
виплаті заробітної плати понад один
місяць, що призвело до виплати
компенсацій за порушення строків її
виплати, і за умови, що Державний бюджет
України та місцеві бюджети, юридичні
особи державної форми власності не
мають заборгованості перед цим
підприємством.

Працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника (ст.130 КЗпП України).

Згідно із ст.135-3 КЗпП України розмір
заподіяної підприємству, установі,
організації шкоди визначається за
фактичними втратами, на підставі даних
бухгалтерського обліку, виходячи з
балансової вартості (собівартості)
матеріальних цінностей за
вирахуванням зносу згідно з
установленими нормами.

За змістом ст.137 КЗпП України суд при
визначенні розміру шкоди, що підлягає
покриттю, крім прямої дійсної шкоди,
враховує ступінь вини працівника і ту
конкретну обстановку, за якої шкоду
було заподіяно. Коли шкода стала
наслідком не лише винної поведінки
працівника, але й відсутності умов, що
забезпечують збереження матеріальних
цінностей, розмір покриття повинен
бути відповідно зменшений.

Суд може зменшити розмір покриття
шкоди, заподіяної працівником, залежно
від його майнового стану, за винятком
випадків, коли шкода заподіяна
злочинними діями працівника, вчиненими
з корисливою метою.

Для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу
(ст.138 КЗпП України).

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення компенсації за несвоєчасну
виплату заробітної плати, нараховану
згідно Закону України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» та моральну шкоду, що стягнуті
за рішенням суду.

Згідно зазначених рішень розмір
компенсації судом визначався на
підставі довідок Підприємства.

Апеляційним судом оглянуто матеріали
вказаних цивільних справ №№ 0604/2-2211/12
та 0604/2-2226/12 і встановлено, що ОСОБА_3
працював на Підприємстві з 15.02.2000 року
по 25.08.2010 року, а ОСОБА_4 - з 04.10.2002 року по
31.08.2010 року. Останніх було звільнено на
підставі ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку
з невиконанням Підприємством
законодавства про працю.

Заборгованість по заробітній платі
виникла перед ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 24.04.2006
року по день звільнення.

Розмір компенсації обчислювався за
період з 2006 року по липень 2010 року
(аркуші 186-211 справи № 2-2211/12, аркуші 169-194
справи № 2-2226/12).

Згідно постанови прокуратури
Житомирської області від 13.03.2012 року
про відмову у порушенні кримінальної
справи неправильність нарахування
було виявлено у серпні 2010 року
державним інспектором праці.

За матеріалами цих справ, питання про
неправильність нарахування виникла до
звільнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час
роботи ОСОБА_2 на посаді директора
Підприємства, який згідно п.2.2.3 та 4.2.8
Контракту зобов'язаний забезпечити
виконання умов колективного договору
Підприємства, своєчасність виплати
заробітної плати працівникам та несе
дисциплінарну відповідальність за
порушення термінів виплати заробітної
плати.

ОСОБА_2 звільнений з посади директора 24
вересня 2010 року за угодою сторін на
підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.10).

Постановою правління Житомирської
обласної спілки споживчих товариств
«Облспоживспілка» від 29.10.2010 року № 226
на посаду директора підприємства
призначено Третяка В.П..

За таких обставин, коли заборгованість
по виплаті заробітної плати виникла у
період з 2006 року по липень 2010 року,
тобто під час роботи на посаді
директора Підприємства ОСОБА_2, який
ніс відповідальність за правильність
та своєчасність виплати заробітної
плати, що потягло за собою нарахування
та виплату відповідної компенсації за
порушення строків її виплати, то суд
вірно виходив з того, що остання в сумі
37850,58 грн. підлягає стягненню саме з
відповідача.

В той же час, колегія суддів, враховує
вимоги ст.11 ЦПК України, згідно якої суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Підставою позову є повна матеріальна
відповідальність керівника згідно п.9
ст.134 КЗпП України, яка передбачає
відповідальність у разі виплати
компенсацій за порушення строків її
виплати, тобто компенсацій
передбачених законодавством України, в
т.ч. і Законом України «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати». Моральна шкода не
відноситься до компенсаційних виплат,
а тому не підлягає стягненню в межах
зазначеної норми закону.

У зв'язку із викладеним, колегія суддів
приходить до висновку про відсутність
підстав для стягнення з керівника
підприємства на підставі п.9 ст.134 КЗпП
України присудженої рішенням суду
моральної шкоди в сумі 6000 грн..

Крім того, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції не враховано
норми ст.137 КЗпП України, а саме ступінь
вини працівника та його майновий стан.

За матеріалами справи 02.09.2010 року
директором підприємства ОСОБА_2 перед
звільненням створено відповідну
комісію з метою усунення виявлених в
ході перевірки недоліків та порушень
(а.с.13-23), тобто вжито заходів для
встановлення наявності порушення
законодавства про оплату праці.
Доказів того, що невиплата заробітної
плати пов'язана із умисними діями
директора та вчинена з корисливою
метою, судами не встановлено, а тому є
підстави для зменшення розміру
відшкодування.

При цьому, колегія суддів враховує і
майновий стан відповідача, а саме, що
він є учасником ліквідації аварії на
ЧАЕС та має 2 групу інвалідності, не
працює, отримує пенсію і стягнення
шкоди в повному розмірі може поставити
його в скрутне матеріальне становище.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про можливість
зменшення розміру шкоди до 20000 грн..

Відповідно до ст.233 КЗпП України для
звернення власника або уповноваженого
ним органу до суду в питаннях стягнення
з працівника матеріальної шкоди,
заподіяної підприємству, установі,
організації, встановлюється строк в
один рік з дня виявлення заподіяної
працівником шкоди.

У разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, районний, районний у місті,
міський чи міськрайонний суд може
поновити ці строки (ст.234 КЗпП України).

Аналізуючи вказані норми та норми
глави ІХ КЗпП України «Гарантії при
покладенні на працівників
матеріальної відповідальності за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації», колегія суддів
вважає, що день виявлення заподіяної
шкоди не може бути раніше дня
заподіяння дійсної шкоди. Оскільки між
працівниками та Підприємством існував
спір щодо належної їм заборгованості,
який вирішений 03 квітня 2013 року, і кошти
за рішеннями судів сплачено стягувачам
платіжними дорученнями 29 квітня 2013
року, то з цього часу Підприємству
стало відомо про заподіяну шкоду та її
розмір і строк звернення до суду слід
рахувати з квітня 2013 року.

Позов подано до суду 07 листопада 2013
року в межах річного строку звернення
до суду, а тому його поновлення не
потребується.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з
відповідача слід стягнути судовий збір
в розмірі 1% від розміру шкоди,
визначеного судом, а не зменшеної суми,
тобто в сумі 378,51 грн..

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 309, 313-314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л
а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 19 серпня 2014 року скасувати
та ухвалити нове - про часткове
задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Підприємства облспоживспілки
«Житомирський кооперативний ринок»
шкоду в сумі 20000 грн. та судові витрати в
розмірі 378,51 грн..

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий Судді