У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової
Г.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості, за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
визнання правочину недійсним, за
касаційною скаргою представника
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» -
Шуліки Аліни Володимирівни на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 11 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариства «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути солідарно з відповідачів
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 45 696, 53 доларів США, що за
курсом НБУ від 03 червня 2013 року складає
365 115 грн 27 коп.

В обґрунтування вимог банк посилався
на те, що 22 листопада 2005 року між ним та
ОСОБА_7 укладено кредитний договір,
згідно з умовами якого останній
отримав кредит у розмірі 9 207 доларів
США на термін до 21 листопада 2012 року зі
сплатою відсотків за користування
кредитними коштами у строки та порядку,
встановленими кредитним договором.

У забезпечення виконання зобов'язання
за кредитним договором 22 листопада 2005
року між банком та ОСОБА_6 було укладено
договір поруки, згідно з яким
поручитель відповідає перед
кредитором за виконання зобов'язань за
кредитним договором у тому ж розмірі,
що і боржник, включаючи сплату
відсотків, комісії, винагороди,
штрафів, пені та інших платежів.

У зв'язку з тим що ОСОБА_7 не виконує
свої зобов'язання за кредитним
договором та у нього утворилась
заборгованість, банк просив позовні
вимоги задовольнити.

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
просив визнати договір поруки
недійсним.

В обґрунтування вимог ОСОБА_6 посилався
на те, що від імені банку вказаний
договір було підписано особою, яка не
була уповноважена на укладення такого
правочину, а також його, як поручителя,
не було повідомлено про умови
кредитного договору.

Заочним рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Харкова від 19 грудня
2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_7 та ОСОБА_6
на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 31 542, 26 доларів США, що
за курсом 7.99 відповідно до службового
розпорядження НБУ від 03 червня 2013 року
складає 252 022 грн 66 коп., а також судовий
збір у розмірі 3 441 грн. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 11 березня 2014
року заочне рішення
Орджонікідзевського районного суду м.
Харкова від 19 грудня 2013 року у частині
солідарного стягнення з ОСОБА_6
скасовано та ухвалено нове рішення.

Відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у
задоволенні позову до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором від 22 листопада 2005 року №
НАЕ4АК08950002 та на підставі договору
поруки від 22 листопада 2005 року №
НАЕ4АК08950002/1. В іншій частині рішення
суду першої інстанції залишено без
змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. порушує
питання про скасування рішення суду
апеляційної інстанції із залишенням у
силі рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 22 листопада 2005
року між закритим акціонерним
товариством комерційним банком
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 укладено
кредитний договір № НАЕ4АК0895002, згідно
з яким позичальнику на умовах
строковості, платності та
забезпеченості було надано кредит у
сумі 9 207 доларів США з кінцевим
терміном повернення 21 листопада 2012
року та сплатою щомісячних процентів
за користування кредитним коштами у
розмірі 12,48 річних.

У забезпечення виконання
позичальником - ОСОБА_7 своїх
договірних зобов'язань за вказаним
кредитним договором 22 листопада 2005
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6
укладено договір поруки № НАЕ4АК0895002/1,
згідно з яким останній поручився перед
кредитором за виконання позичальником
у повному обсязі взятих на себе
кредитних зобов'язань та взяв на себе
солідарну з боржником
відповідальність за їх невиконання, в
тому числі й щодо сплати щомісячних та
підвищених відсотків, комісійної
винагороди, штрафу та пені, а також
відшкодування усіх можливих збитків.

Станом на 03 червня 2013 року
заборгованість ОСОБА_7 перед банком
становить 45 696,53 доларів США, яка
складається із: 7 401,55 доларів США -
заборгованість за кредитом; 8 431,03
доларів США - заборгованість за
процентами за користування кредитом; 1
443,54 доларів США - заборгованість з
комісії за користування кредитом; 28 420,
41 доларів США - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції керувався
положеннями ст. ст. 526, 530, 1050 ЦК України
та виходив з того, що зобов'язання
повинні виконувати належним чином та у
термін, передбачений договором,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання не допускається, боржник
не звільняється від відповідальності
за невиконання грошового зобов'язання.
При цьому на підставі ст. 258 ЦК України
суд першої інстанції вважав, що, з
урахуванням заяви про застосування
позовної давності, пеня підлягає
стягненню за рік, який передував
зверненню до суду.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
заборгованості за кредитним договором
з поручителя та відмовляючи в
задоволенні позову в цій частині, суд
апеляційної інстанції виходив з того,
що відповідно до ст. 549 ЦК України
порука припинилася, оскільки кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явив вимог до
поручителя, а такий строк визначено
листопадом 2012 року.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

22 листопада 2005 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 укладено
кредитний договір № НАЕ4АК0895002, згідно
з яким позичальнику на умовах
строковості, платності та
забезпеченості надано кредит у сумі 9 207
доларів США з кінцевим терміном
повернення 21 листопада 2012 року.

Згідно з п. 11 договору поруки від 22
листопада 2005 року цей договір набирає
чинності з моменту його підписання
сторонами і діє до повного виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до п. 12 вказаного договору
порука за цим договором припиняється
після закінчення 5 (п'яти) років з дня
настання терміну повернення кредиту за
кредитним договором.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що умови договору поруки
про його дію протягом 5 років після
закінчення терміну повернення кредиту
за кредитним договором свідчать про те,
що договором установлено строк
припинення поруки у розумінні ст. 251, ч. 4
ст. 559 ЦК України, помилково застосував
норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя, та дійшов неправильного
висновку про те, що поруку припинено.

Разом з тим апеляційний суд,
перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, у порушення норм ст. ст. 303, 304
ЦПК України доводів апеляційної скарги
не перевірив та ніяких висновків не
зробив.

За таких обставин рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою
для його скасування з передачею справи
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

В іншій частині правильність рішення
суду апеляційної інстанції не
перевіряється, оскільки сторонами не
оскаржувалося.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» -
Шуліки Аліни Володимирівни
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 11 березня 2014 року в частині
позовних вимог до ОСОБА_6 скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова
Д.О. Остапчук