АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного
Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Оніщука М.І.,

при секретарі Меєчко Д.П., Івченко
О.М.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 травня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_5
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_6 солідарно суми боргу 150000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 20 травня 2014 року в
задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить суд
апеляційної інстанції рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 20 травня 2014 року скасувати, та
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Вказує, що суд ухвалив оскаржуване
рішення з неповним з'ясуванням
обставин, що маютьзначення для справи
та з порушенням норм матеріального та
процесуального права, у зв'язку з чим
воно є неправосудним та підлягає
скасуванню.

Зазначає, що відповідачі в котрий раз
ввели в оману позивача, перед судовим
засіданням, яке відбулось 20.05.2014 p., в
приміщенні суду, безпосередньо у
коридорі, пообіцяли йому, що на
наступний день віддадуть кошти розмірі
150000,00 грн. і щоб закрити цю справу, не
приймати участь у судових тяжбах, не
псувати їх відносини та лишитись
друзями, просили надати у суді покази,
що вказані кошти фактично не
передавалися. Станом на день подання
апеляційної скарги кошти відповідачі
не повернули.

Крім того, суд не дотримався норм п.1 ч.
1ст. 309 ЦПК України, не дослідивши повною
мірою матеріали справи, що є неповнотою
судового слідства.

Унікальний номер справи: 761/5935/14-ц№
апеляційного провадження:
22-ц/796/11570/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Пономаренко Н.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Корчевний
Г.В.До матеріалів апеляційної скарги
представник апелянта додав
нотаріально завірену заяву від 26
травня 2014 року, якою ОСОБА_5 просить
ОСОБА_3 повернути кошти у розмірі 150 000
грн. з урахуванням інфляції та 3% річних,
що в сумі складає 228 145 грн.

Також представником апелянта додано
заяви потерпілого ОСОБА_5 від 07.06.2014 р.
про вчинення кримінального
правопорушення за ч.З ст. 190 КК України,
адресовані до Оболонського РУ ГУМВС
України в м. Києві та прокуратури
Оболонського району м. Києва.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був адений
письмовий договір позики від 11.07.2013
року, відповідно до умов якого в
порядку та на умовах, визначених цим
договором позикодавець ОСОБА_5
зобов'язується передати у власність
позичальнику ОСОБА_3 грошові кошти
150000,00 грн., а остання зобов'язується їх
прийняти. Строк обов'язку повернути
позику встановлений до 11 грудня 2013
року: по 30000,00 грн. щомісячно до 11 числа з
11.08.2013 до 11.12.2013 року (а.с.6).

Також, 11.07.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6
був укладений договір поруки,
відповідно до умов якого поручитель
ОСОБА_6 відповідає як солідарний
боржник із позичальником ОСОБА_3 за
договором позики від 11.07.2013р. (а.с.9-10).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона передає
другій стороні у власність грошові
кошти, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 - ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей: або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення; договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З урахуванням вимог п.3 ч.1 ст.208 ЦК
України (правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у двадцять і
більше разів розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, крім правочинів,
передбачених частиною першою статті 206
цього Кодексу) договір позики на суму
150000,00 грн. необхідно укладати в
письмовій формі.

Як вбачається з наданої ОСОБА_5 в якості
доказу передачі ним відповідачу ОСОБА_3
суми позики в розмірі 150000,00 грн.
розписки вбачається, що ОСОБА_3 саме у
ОСОБА_5 отримала вказану суму коштів у
позику із зобов'язанням повернути
кошти до 11.12.2013 р.(а.с.8).

Положеннями ст. 15 Цивільного кодексу
України (надалі ЦК України)
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України
засобами доказування в цивільній
справі є пояснення сторін і третіх
осіб, показання свідків, письмові
докази, речові докази і висновки
експертів. Суд приймає до розгляду лише
ті докази, які мають значення для
справи. Обставини, які за законом
повинні бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися ніякими іншими
засобами доказування. Кожна сторона
має довести ті обставини, на які
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено
факт згоди сторін щодо своїх підписів
на договорах і розписці.

Також районний суд на підставі показів
позивача ОСОБА_5, відповідачів ОСОБА_3
та ОСОБА_6 встановив в судовому
розгляді, що фактично грошові кошти у
розмірі 150 000 грн. не передавалися.

Згідно вимог ст. 15 ЦПК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які були посилання як на
підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин, та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд прийшов до
висновку про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що в даному випадку судом не
встановлено порушення відповідачами
права позивача на отримання такого
боргу в розмірі 150 000 грн. згідно
договору позики від 11.07.2013 p., - оскільки
сторони в судовому засіданні визнали
відсутність факту передачі грошових
коштів ОСОБА_5 - ОСОБА_3 та отримання
останньою такої суми коштів відповідно
до умов договору позики і розписки від
11.07.2013р.

Відтак вірно встановив, що при
недоведеності вимог позивача щодо
стягнення суми боргу по договору
позики похідні позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача ОСОБА_6
як із солідарного боржника відповідно
до договору поруки від 11.07.2013 р. суми
позики також задоволенню не
підлягають.

Також відповідно до правил ст. 88 ЦПК
України вірно судом першої інстанції
встановлено, що судові витрати
позивачу не відшкодовуються.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Вказані у апеляційній скарзі доводи
представника апелянта не мають
правових підстав, оскільки сторони в
судовому засіданні суду першої
інстанції визнали факт відсутності
передачі грошових коштів, посилання
представника апелянта на факт
шахрайства відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 належними доказами не
підтверджено.

Також судом апеляційної інстанції не
вбачається можливим прийняти
посилання представника апелянта про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права при розгляді
справи, а саме: суд не дослідив повною
мірою матеріали справи, не з'ясував
дійсні обставини, що мають значення для
справи, невірно оцінив пояснення
сторін.

Відповідно до ч. З ст. 27 ЦПК України
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме журналу судового засідання від 20
травня 2013 року, ОСОБА_5 повідомив суд, що
кошти фактично не передавав (а.с. 33).

Надалі з письмовими зауваженнями на
журнал судового засідання після
ознайомлення з матеріалами справи 03
червня 2014 року (а.с. 41) представник
апелянта не звертався, відтак доводи
представника апелянта про порушення
судом норм процесуального права, як і
інші доводи апеляційної скарги,
недоведені та містяться лише на
формальних міркуваннях.

Враховуючи викладене та оцінюючи
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо,
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, колегія суддів вважає
законними й обґрунтованими висновки
районного суду про наявність правових
підстав для відмови в задоволенні
позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про стягнення боргу.

Справа судом розглянута повно та
об'єктивно. Норми матеріального і
процесуального права застосовано
правильно.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308,312, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 20 травня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: