Справа № 713/1621/14-ц
Провадження №2/713/611/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2014
м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької
області в складі головуючого судді
Пилип'юка І.В., з участю секретаря
Паучек Є.В., сторін, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Вижниця цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення
заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_2, про стягнення заборгованості.

В позові вказував, що 17.12.2013 року
позичив ОСОБА_2 2500,00 доларів США. Факт
отримання відповідачем коштів
засвідчений розпискою, яку він
заповнив власноручно.

Зазначав, що листом-вимогою від 07.02.2014
року визначив відповідачу термін
повернення коштів до 20.02.2014 року. Однак
всупереч вимогам ч.1 ст.1049 ЦК України
відповідач кошти не повернув, а тому
граничний термін сплати боргу настав
20.03.2014 року.

З врахуванням вимог ч.2 ст.533 ЦК України
та з врахуванням курсу гривні до
доларів США станом на 26.08.2014 року 13,365434
грн. за 1 долар США сума боргу складає
33413,60 грн.

Відповідач прострочив строк
повернення коштів на 153 дні, починаючи з
20.03.2014 року, а тому враховуючи суму
заборгованості 33413,60 грн. та термін
прострочення повернення боргу в 153
днів, то сума 3% річних, нарахованих на
суму заборгованості складає 434,40 грн., а
сума, яка підлягає сплаті в зв'язку з
індексом інфляції, без врахування
індексу на серпень 2014 року складає 3107,50
грн. Загальна суму боргу, розрахована
відповідно до вимог ст.ст.533, 625 ЦК
України, яка підлягає стягненню з
відповідача, складає 36955,50 грн.

Просив стягнути з відповідача на його
користь суму боргу з врахуванням
індексу інфляції та 3% річних яка
складає 36955,50 грн. та суму сплаченого
судового збору 370,00 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
посилаючись на викладені в позовній
заяві обставини, зменшив суму боргу та
просив стягнути з відповідача на його
користь суму боргу без врахування
індексу інфляції та 3% річних, яка
складає 33413,60 грн. та витрати по сплаті
судового збору.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позов не визнав, вважав позовні вимоги
безпідставними та необґрунтованими, та
просив в задоволенні позову відмовити,
оскільки від позивача він особисто
гроші ніколи не отримував. Підтвердив,
що розписка написана власноручно.
Стверджував, що в розписці не
визначено, у якій умовній одиниці
надавалась позика, а позивач надумано
зазначає, що у доларах США. З розписки
неможливо ідентифікувати особу
позикодавця та позичальника, оскільки
не зазначено будь-яких особистих даних:
ні паспортних, ні ідентифікаційного
номеру, ні місця проживання тощо. Не
вказано строк повернення коштів та на
які потреби він брав ці гроші. Вважає,
що розписка не є письмовим доказом,
оскільки її оформлення ставить під
сумнів правдивість її змісту. Позивач
умисно продиктував текст
неправомірної розписки, щоб в
подальшому використовувати її в своїх
цілях. Підтвердив, що на розписці його
підпис, але він не дописав її, оскільки
ОСОБА_6 передав кошти його матері,
ОСОБА_3, яка є приватним підприємцем,
для виробничих потреб. Зазначив, що
позивач з невідомих йому причин
розписку не знищив, а зробив дописки:
після цифр 2500, дописав короткомовне
зображення доларового еквівалента, а
також виправив дату. Також відсутні
свідки, при яких надавались 2500 $. У
розписці не вказана сума прописом, а
також не вказано зобов'язання на
повернення коштів. Також вважає, що не
було дотримано вимоги щодо письмової
форми правочину. Стверджував, що
договір не був укладений, тому що
сторони не досягли згоди з усіх
істотних умов, зокрема про предмет
договору - не зазначено суму договору
позики.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_3
пояснила, що відповідач її син і вона
вела з ним спільну трудову діяльність.
Зазначила, що 17.12.2013 року її син, ОСОБА_2
забрав борг у ОСОБА_6, який останній
передав через ОСОБА_1 Відповідач
зателефонував того дня і сказав, що
ОСОБА_1 передав гроші і сказав, щоб він
написав розписку. Після цього вона
приїхала в офіс позивача де був ОСОБА_6,
і взяла гроші, а розписку сина залишила
на столі. При цьому ОСОБА_1 сказав, що
знищить розписку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4
пояснила, що ОСОБА_2 працює на її
підприємстві юристом на громадських
засадах. 17.12.2013 року ОСОБА_1 мав знищити
розписку ОСОБА_2, оскільки приїхала
його мати і отримала вказані у розписці
кошти. Сама розписка не має доказового
значення, оскільки при її складанні не
було свідків, не зазначено строків
повернення коштів, а також у ній є
виправлення. Зі слів ОСОБА_2 знала, що є
розписка, однак особисто не бачила
факту передачі грошей.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5
пояснив, що йому відомо, що вказані у
розписці кошти були позичені
відповідачу для закупівлі продукції,
однак при їх передачі він не був
присутній. Зазначив, що він вважає, що
вказані кошти не можуть бути повернуті,
оскільки у фірми ОСОБА_2 величезні
борги. Він знає, що між сторонами був
укладений договір позики.

Суд, заслухавши позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення справи по суті, прийшов до
висновку, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.12.2013 року
позивач надав у позику ОСОБА_2 2500,00
доларів США, що підтверджується
розпискою останнього.

07.02.2014 року на ім'я відповідача
позивачем по пошті направлено вимогу
про повернення позичених коштів до
15.02.2014 року, у якій зазначено, що у разі
відмови від повернення коштів, він буде
змушений звернутися до суду, що
підтверджується копією вказаної
вимоги, а також квитанцією ЧД УДППЗ
«Укрпошта» від 08.02.2014 року та описом
вкладеного до листа.

Відповідно до ст.60 ч.1 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що
якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено,
що позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Відповідно до ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Згідно ст.625 ЦК України боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання. Боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Таким чином судом встановлено, що
відповідач у встановлений вимогою
позивача строк не повернув йому
грошові кошти, а тому позов щодо
стягнення боргу підлягає задоволенню
із стягненням з відповідача на користь
позивача понесених ним судових витрат
у відповідності до ст.88 ЦПК України.

При цьому зазначені відповідачем
заперечення суд не приймає до уваги,
оскільки вони не спростовують
встановлених у справі обставин, не
підтверджені жодним доказом та
свідчать про його наміри ухилитись від
виконання грошового зобов'язання.

Це підтверджено належними доказами,
доказів протилежного відповідачем не
надано.

На підставі ст.ст.15, 16, 526, 530, 1046, 1047, 1049, 1050
ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 60, 76, 88,
212-215, 218 ЦПК України, Суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
жителя АДРЕСА_2 борг по договору позики
в сумі 33413,60 грн. (тридцять три тисячі
чотириста тринадцять гривень 60 коп.) та
334,13 грн. (триста тридцять чотири гривні
13 коп.) судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Вижницький районний суд шляхом подачі
в 10-денний строк з дня його
проголошення апеляційної скарги.

Суддя:
І. В. Пилип'юк