Справа № 333/7381/13-ц
№ 2/333/156/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

01 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого судді:
Холод Р.С.,

при секретарі:
Шевченко І.П.,

за участю позивача по первісному
позову ОСОБА_1, представника позивача
по первісному позову ОСОБА_2,
відповідача по первісному позову
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування
майна, визнання права власності за
угодою про передачу майна та стягнення
коштів та за зустрічною позовною
заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа:
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4 про
визнання недійсною угоди про передачу
майна, -

ВСТАНОВИВ:

18.09.2013 року позивач звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що
за договором купівлі-продажу квартири
від 09.10.2003 року, посвідченого приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_4, який був
зареєстрований ОП ЗМБТІ 14.10.2003 року за
реєстраційним номером: 2742317, відповідач
набула у власність квартиру АДРЕСА_1. В
цей же день між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
укладено угоду про передачу майна від
09.10.2003 року, за умовами якої (п. 4)
відповідач зобов'язувалася після
погашення кредиту передати ОСОБА_1 у
власність 1/2 частину зазначеної
квартири. Отже, між позивачем та
відповідачем була укладена угода під
відкладальною умовою, яка була
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків, якою сторони поставили
виникнення у позивача права власності
на 1/2 частину спірної квартири, в разі
погашення ОСОБА_1 кредиту отриманого на
купівлю спірної квартири (п.3 угоди).

Обставини, щодо погашення позивачем
кредиту отриманого на купівлю спірної
квартири, були встановлені рішенням
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 08.11.2012 року. Крім того,
даним рішенням встановлено, що
придбане нерухоме майно (квартира
АДРЕСА_1) є частковою спільною
власністю позивача та відповідача.
Рішення набуло законної сили 28.08.2013
року, на підставі ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ. Таким чином, у ОСОБА_3 з часу
повної сплати позивачем кредиту,
виникло зобов'язання по передачі йому у
власність 1/2 частини квартири, яке вона
не виконала до теперішнього часу.

Фактично, перешкоди у користуванні
квартирою відповідач почала чинити з
кінця весни 2011 року, тобто після
закінчення ремонту, проведеного
позивачем у спірній квартирі у період
2010-2011 років. До цього, з часу повної
сплати кредиту, ОСОБА_1 безперешкодно
користувався всією квартирою як її
співвласник. Фактично, відразу після
сплати кредиту, відповідач передала
йому її у користування, у нього були
свої ключі від квартири, він там
проживав, а згодом - приступив до
ремонту. Під час ремонтних робіт у
спірній квартирі, ОСОБА_3 не
заперечувала проти їх проведення,
схвалювала ремонт, визнавала право
власності позивача на квартиру та
проведення ремонту у ній на підставі
угоди про передачу майна. Матеріали та
нове обладнання, побутова техніка, які
встановлювалися у спірній квартирі
попередньо обговорювалися з
відповідачкою, як співвласником, вона
приймала участь у визначенні дизайну,
підборі будівельних матеріалів та
техніки, які купувалися за кошти ОСОБА_1
Факт проведення ремонту у спірній
квартирі за кошти позивача також
встановлений рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012
року, відповідними розрахунковими
документами, договорами та
фотокартками ремонту квартири, на яких
також є і відповідач по справі.
Загальна сума, яка була витрачена на
ремонт спірної квартири складає 320 000, 00
гривень. Оскільки результат робіт у
вигляді ремонту квартири не може бути
повернутий позивачу в натурі, ОСОБА_1
вважає, що відповідач має відшкодувати
йому вартість ремонту. В зв'язку з
викладеним, позивач просить
витребувати у ОСОБА_3 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1
право власності на цю частину; стягнути
з ОСОБА_3 на його користь кошти,
витрачені на ремонт квартири в розмірі
320 000, гривень та понесені судові
витрати.

У подальшому позивачем були збільшені
позовні вимоги, з тих підстав, що при
проведенні експертизи вартість деяких
будівельних матеріалів, обладнання,
меблів та іншого не було враховано
внаслідок відсутності одиничних
розцінок, які підтверджуються
фінансовими та розрахунковими
документами і просить стягнути з
ОСОБА_3 на його користь понесені
витрати не враховані експертом в
розмірі 26 756 грн. 82 коп.

12.11.2013 року до суду надійшла зустрічна
позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя
особа: приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4 про
визнання недійсною угоди про передачу
майна. Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує
тим, що 09.10.2003 року між нею та ОСОБА_1
було укладено угоду про передачу майна,
посвідчену приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_4,
згідно умов якої ОСОБА_3, яка
знаходилась в фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_1 зобов'язалась
після погашення разом із останнім
кредиту за спірну квартиру передати
йому у власність 12 частину квартири
АДРЕСА_1. Проте, після повного виконання
ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним
договором, право власності на 12 частину
спірної квартири за ОСОБА_1 не було
зареєстровано. Спору щодо права
власності на зазначену квартиру не
було. ОСОБА_3 вважає, що при укладанні
зазначеної угоди сторони намагались
укласти договір купівлі-продажу 12
частини спірної квартири з відстрочкою
платежу. Тобто, укладаючи угоду про
передачу майна 09.10.2003 року сторони
намагались уникнути сплати державного
мита за посвідчення договору
купівлі-продажу при переході права
власності на частину квартири до
ОСОБА_1; сторонами не було погоджено
ціну частини нерухомого майна, після,
якої ОСОБА_3 повинна була передати у
власність ОСОБА_1 12 частину квартири. У
зв'язку з викладеним, позивач за
зустрічним позовом просить визнати
недійсною угоду про передачу майна від
09.10.2003 року, посвідчену приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_4, оскільки дана угода є
удаваною, з метою приховання договору
купівлі-продажу; застосувати правила,
які регулюють відносини між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 згідно угоди про передачу майна
від 09.10.2003 року, як за договором
купівлі-продажу, і визнати угоду про
передачу майна, як договір
купівлі-продажу, неукладеною, оскільки
між сторонам не досягнуто згоди щодо
істотних умов договору; витрати по
сплаті судового збору та витрати
понесені за надання правової допомоги
у розмірі 9 000 гривень.

Ухвалою суду від 10.12.2013 року зустрічна
позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя
особа: приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4 про
визнання недійсною угоди про передачу
майна об'єднана в одне провадження з
первісним позовом.

У судовому засіданні позивач по
первісному позову та відповідач по
зустрічному позову - ОСОБА_1 підтримав
свою позовну заяву в повному обсязі,
просив її задовольнити. Повністю
заперечував проти зустрічного позову,
тому що укладання угоди про передачу
майна було здійснено у відповідності
до чинного законодавства і відсутні
підстави для визнання її недійсною.

Представник позивача за первісним
позовом - ОСОБА_2 вважав первісний
позов обґрунтований і такий, що
підлягає задоволенню. Вимоги позивача
обґрунтовував тим, що положення угоди
про передачу майна узгоджуються з
приписами ч.2 ст.4 ЗУ «Про власність»,
якою врегульовані питання щодо
здійснення права власності, а саме:
власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, що не суперечать
закону. Даним законом визначені
підстави виникнення права приватної
власності, а саме: громадянин набуває
права власності на доходи, на майно,
одержане внаслідок успадкування або
укладення інших угод, не заборонених
законом. Отже, між сторонами була
укладена угода з відкладальною умовою,
яка була спрямована на встановлення,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків, якою вони поставили
виникнення у позивача права власності
на 1/2 частину спірної квартири в разі
погашення кредиту отриманого на
купівлю спірної квартири. Факт
погашення ОСОБА_1 кредиту
підтверджений рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 08.11.2012
року, яке набуло законної сили 28.08.2013
року. Статтею 151 ЦК України (1963 року),
передбачено, що в силу зобов'язання
одна особа (боржник) зобов'язана
вчинити на користь іншої особи
(кредитора) певну дію: передати майно,
виконати роботу, сплатити гроші та інше
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. В
разі невиконання зобов'язання в натурі,
боржник (ОСОБА_3) повинна передати
індивідуально визначену річ у
власність або в користування
кредиторові, а останній вправі
вимагати відібрання цієї речі у
боржника і передачі її йому,
кредиторові. Так як відносини за угодою
про передачу майна від 09.10.2003 року,
виникли за чинності ЦК України 1963 року,
а повну сплату кредиту ОСОБА_1 закінчив
вже за чинності ЦК України 2003 року, то і
обов'язок по передачі йому у власність
частки спірної квартири виник у ОСОБА_3
за чинності ЦК України 2003 року. У
зв'язку з цим, до спірних правовідносин
в тому числі має бути застосована ч.1
ст.620 ЦК України, згідно якої у разі
невиконання боржником (в даному
випадку відповідачем) обов'язку
передати кредиторові у власність або у
користування річ, визначену
індивідуальними ознаками, кредитор має
право витребувати цю річ у боржника та
вимагати її передання відповідно до
умов зобов'язання. На даний час є угода
про витребування майна, яка посвідчена
нотаріально, тобто правочин, який є
обов'язковий до виконання. В зв'язку з
тим, що ОСОБА_3 добровільно
відмовляється виконувати умови угоди
про передачу майна, позивач просить
витребувати у неї 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право
власності на 12 частини зазначеної
квартири. Щодо витрат, понесених
позивачем на ремонті роботи - у зв'язку
з тим, що ОСОБА_3 заперечувала факт
перебування з позивачем у фактичних
шлюбних відносинах у період проведення
ремонтних робіт в спірній квартирі,
ОСОБА_1 вважає, що кошти витрачені ним
на ремонт квартири у період 2010-2011 років
є його особистими коштами, які мають
бути стягнуті з відповідача на його
користь. Таким чином, з часу купівлі
спірної квартири і до сьогодні, її
власником залишається відповідач, а
отже грошові кошти на ремонт квартири -
були витрачені позивачем без
достатньої правової підстави, оскільки
він не був власником квартири, тобто на
його ім'я не відбулася державна
реєстрація права власності, оскільки
відповідачка в порушення угоди про
передачу майна відмовляється передати
позивачу частку квартиру визначену в
угоді. Оскільки результат робіт у
вигляді ремонту квартири не може бути
повернутий позивачу в натурі (тобто
роботи і матеріали), він вважає, що
відповдіач має відшкодувати йому
вартість ремонту (робіт та матеріалів),
у цінах на момент розгляду судової
справи у розмірі 320 000,00 грн. Фактично,
судовою експертизою підтверджено лише
факт витрачання на ремонт 96 741,60 грн.
(матеріали та роботи), але, при цьому
експерт у висновку зазначає, що по
деяким видам робіт, він не може
визначити їх вартість, в наслідок
відсутності одиничних розцінок на ці
види робіт. Проте, відсутність розцінок
на деякі види робіт, не може бути
підставою для того, щоб відхилити
вартість матеріалів, обладнання,
меблів та іншого, що було використане
та встановлене в ході виконання робіт,
вартість яких не зміг встановити
експерт. Тому, представник позивача
вважає, що позовні вимоги про стягнення
з відповідач на користь ОСОБА_1
вартості ремонту спірної квартири у
розмірі 320 000,00грн. (які складаються з 96
741,60грн. визначених експертизою; 26 756,82
грн. будівельних матеріалів,
обладнання, меблів та іншого, які були
використані при проведенні робіт,
вартість яких (робіт) експерт не зміг
визначити та 196 501,58 грн. - вартість самих
робіт, які експерт не зміг визначити) - є
законними, доведеними та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Проти зустрічного заперечував в
повному обсязі. Свої заперечення
обгрунтовува тим, що ОСОБА_3 пропустила
строк позовної давності для звернення
до суду за захистом нібито порушеного
права. Крім того, при укладанні угоди
про передачу майна відповідач по
первісному позову висловила своє
волевиявлення шляхом особистого
підпису угоди та згодою на його
нотаріальне посвідчення. Посилання
ОСОБА_3 на відсутність істотних умов в
спірній угоді, тобто ціну продажу, за
якою після виплати кредиту вона мала
продати частину спірної квартири
ОСОБА_1 є безпідставні, так як в угоді
умови про продаж квартири не має. При
цьому, посилання позивача за
зустрічним позовом на те що, сторонами
не було погоджену ціну частини
нерухомого майна, після сплати якої,
повинна була відбутися передача у
власність ОСОБА_1 12 частини спірної
квартири безпідставні, так як згідно п.3
угоди, було визначено зобов'язання
ОСОБА_1 сплачувати кредит в розмірі 26
000,00 грн., які він сплатив. Таким чином,
представник позивача просив у
задоволенні зустрічного позову
відмовити, або за його недоведеністю та
безпідставністю, або у зв'язку з
застосування строків давності,
оскільки угода була укладена та
підписана відповідачем особисто 09.10.2003
року, тобто більше 10-ти років назад.

Відповідач по первісному позову та
позивач по зустрічному позову - ОСОБА_3
заперечувала проти задоволення позову
ОСОБА_1 у повному обсязі та у судовому
засіданні пояснила, що 09.10.2003 року вона
придбала квартиру АДРЕСА_1 за 62 600 грн.,
з яких: 26 000 вона отримала у своєї
подруги ОСОБА_5 позику на 5 років, 26 000
грн. вона отримала кредит у банку
«Аваль» та залишок - 10 000 грн. були її
особисті та її матері збереження. В цей
же день вона з ОСОБА_1 уклали договір
про повернення майна, згідно якого
позивач зобов'язувався виплатити
кредит у сумі 26 000 грн., а вона, після
виплати усієї суми кредиту
зобов'язалася передати 1/2 частину
придбаної квартири. Вважає, що
укладання угоди про передачу майна
було здійснено з метою приховати інший
правочин - договору купівлі-продажу і
тому просить зустрічну позовну заяву
задовольнити та визнати угоду від
09.10.2003 року недійсною. Проти позову
ОСОБА_1 заперечує в повному обсязі,
просить в задоволенні його вимог
відмовити, так як вважає, що спірна
квартира є її приватною власністю, а
проведення ремонту в ній є лише вільне
волевиявлення позивача, так як у
квартирі мешкала їх спільна дитина, для
якої ОСОБА_1 і здійснював ремонт.

Представник відповідача за первісним
позовом та представник позивача за
зустрічним позовом - ОСОБА_6 до судового
засідання не з'явилась, про день, місце
і час розгляду справи була повідомлена
належним чином. Під час розгляду справи
зустрічний позов ОСОБА_3, її
представник підтримувала у повному
обсязі. Вважає, що зміст угоди про
передачу майна суперечить положенням
ст. 61 ЦК України 1963 року. При укладанні
спірної угоди, ОСОБА_1 виразив своє
волевиявлення щодо зобов'язання -
погашати борг по кредиту у розмірі 26 000
гривень, а тому підписану сторонами по
справі угоду про передачу майна не
можна вважати угодою, укладеною під
умовою в розумінні цивільного права
України. З огляду на зміст угоди про
передачу майна від 09.10.2003 року, сторони,
укладаючи спірну угоду, фактично
укладали договір купівлі-продажу
нерухомого майна (1/2 частини квартири) з
відстрочкою платежу. Але, не узгодили
ціну частини нерухомого майна, після
сплати якої, ОСОБА_3 повинна була
передати у власність ОСОБА_1 1/2 частину
спірної квартири. Крім того, пунктом 3
угоди встановлено, що ОСОБА_1
зобов'язується погашати борг по
кредиту у розмірі 26 000 грн. разом з
ОСОБА_7, таким чином в угоді про
передачу майна сторонами не було чітко
та зрозуміло визначено, яку саме ціну
повинен сплатити ОСОБА_1 за 1/2 частину
квартири. За таких умов, ціну
купівлі-продажу 1/2 частини спірної
квартири не можна вважати погодженою
сторонами. Відповідно до ст. 153 ЦК
України у випадку недосягнення згоди
за всіма істотними умовами, такий
договір є неукладеним. Крім того, не
можна вважати доведеним і твердження
представника позивача ОСОБА_2 про те, що
до спірних правовідносин відповідно до
угоди про передачу майна можливо
застосовувати положення ЦК, відповідно
до якого, позивач вже вважає спірну
угоду від 09.10.2003 року - угодою про
передачу майна на безвідплатній
основі. У відповідності із
роз'ясненнями п.13 Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9
будь-який договір про передачу
нерухомого майна у власність іншій
особі підлягає і нотаріальному
посвідченню і державній реєстрації,
тому він вважається укладеним лише з
моменту його державної реєстрації, що в
даному випадку зроблено сторонами не
було. У зв'язку з тим, що угода про
передачу майна є недійсною, вважає
позов ОСОБА_1 про витребування майна,
визнання права власності за угодою про
передачу майна та стягнення коштів
необґрунтованим. Докази вартості
ремонту понесені ОСОБА_1 не
підтверджені належним чином
оформленими товарними чеками,
накладними, договорами підряду та
виконання робіт, актами виконаних
робіт. Також, не доведено, що витрати
було зроблено ОСОБА_1 саме в межах
проведеного ремонту в спірній
квартирі, і саме в період вересня 2010 -
січня 2011 p.р., а не узяті із фактично
зроблених ОСОБА_1 витрат на ремонт
належної йому квартири, що розташована
за адресою: АДРЕСА_5, та ремонту в офісі
ФОП ОСОБА_1 або на торгівельних
майданчиках, в кіосках, в яких ФОП
ОСОБА_1 веде свою підприємницьку
діяльність з роздрібного продажу
тютюнових виробів. Розмір позовних
вимог та фактично здійснених ОСОБА_1
витрат на ремонт не знайшли свого
підтвердження і в результаті
проведеної експертом Запорізького
відділення Дніпропетровського
науково-дослідного інституту судових
експертиз судової
будівельно-технічної експертизи №28-14
по справі від 25.06.2014 року, згідно із
висновком якої загальна сума вартості
будівельних робіт в вересні 2010-січні 2011
року складає всього 96 741,60 гривень з
урахуванням вартості будівельних
матеріалів, витрачених ОСОБА_1 при
проведенні ремонту. У вказаному
експертному висновку також вказується
на той факт, що надані позивачем по
первісному позову чеки із зазначенням
кількості та якості будівельних
матеріалів не дозволяють
ідентифікувати товар та інші
відомості. Таким чином, ОСОБА_1 не було
доведено, що всі надані ним чеки,
квитанції та інші документи,
підтверджують витрати останнього на
проведення ремонту у спірній квартирі.
Вимоги позивача за первісним позовом
про стягнення грошових коштів,
витрачених ним на ремонт належної
ОСОБА_3 квартири, безпідставні, так як у
ОСОБА_1 не було жодних правових підстав
робити ремонт у зазначеній квартирі.
Отже, ремонтні роботи позивач проводив
на свій розсуд, з власної ініціативи,
угоди щодо вартості та кількості,
переліку ремонтних робіт між сторонами
по справі досягнуто не було, тому
вважає і в цій частині позовних вимог
відмовити.

Третя особа за зустрічним позовом -
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4 до судового
засідання не з'явилась, пояснень до
суду не надала.

В зв'язку з чим, судом було зроблено
запит до Запорізького державного
нотаріального архіву з приводу
повноважень приватного нотаріуса
ОСОБА_4 На запит суду було отримано
копію наказу № 411/05-о від 10.09.2014 року про
припинення діяльності приватного
нотаріуса Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_4 з 12.09.2012
року.

Таким чином, судом не порушено права
сторін по справі щодо виклику осіб до
судового засідання, а причина неявки
третьої особи за зустрічним позовом є
зрозумілою, враховуючи зазначену
інформацію.

Допитаний в судовому засіданні експерт
Дніпропетровського науково-дослідного
інституту судових експертиз - ОСОБА_8
пояснив, що на підставі свідоцтва про
присвоєння кваліфікації судового
експерта № 85 від 03.10.2012 року (дійсне до
02.10.2017 року) він має право на проведення
судової будівельно-технічної
експертизи. 13.02.2014 року на адресу
Запорізького відділення
Дніпропетровського НДІ судових
експертиз надійшла ухвала
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя від 21.01.2014 року про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи, на
вирішення якої поставлено питання щодо
вартості ремонтно-будівельних робіт,
проведених у період вересня 2010 року -
січня 2011 року у квартирі АДРЕСА_1 на
момент проведення ремонту. Для
визначення вартості фактично
виконаних ремонтних робіт, проведених
у період вересня 2010 року - січень 2011
року, експертом складена кошторисна
документація на час проведення цих
робіт. Вартість ремонтно-будівельних
робіт розрахована з врахуванням, що
роботи виконуються підприємством, яке
має будівельну ліцензію, та веде
бухгалтерський облік згідно з
законодавством України. Вартість
ремонтно-будівельних робіт на момент
проведення ремонту, з врахуванням ПДВ -
20%, складає 96 741 грн. 69 коп., у тому числі
ПДВ - 16 123 грн. 60 коп., вартість
матеріалів - 39 899 грн. Додатково, ОСОБА_8
суду пояснив, що у наданих на
дослідження матеріалах справи наявні
чеки із зазначенням кількості та
вартості будівельних матеріалів,
однак, деякі з них пошкоджені та є
такими, що не дозволяють
ідентифікувати товар та інші
відомості, тому при визначення
вартості ремонту були використані
показники вартості будівельних
матеріалів з програмного комплексу
АВК-5. При цьому, деякі види ремонтних
робіт не враховувались, у зв'язку з
відсутністю одиничних розцінок на
такий вид робіт у програмному
комплексі АВК-5, або не можливістю
перевірки виконання цих робіт на
момент огляду.

Суд, вислухавши пояснення сторін,
допитавши експерта, вивчивши матеріали
справи, дослідивши письмові докази,
приходить до наступних висновків.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
представників сторін, письмових
доказів, речових доказів. Належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

09.10.2003 року укладено договір
купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_9 та
ОСОБА_10, які діяли за себе особисто та
за неповнолітніх дітей ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 продали, а ОСОБА_3 придбала
квартиру АДРЕСА_1 (Т. 1 а.с. 4-5).

В той же день, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 була
укладена угода про передачу майна, за
якою ОСОБА_1 зобов'язався погашати
боргу по кредиту у розмірі 26 000 грн.
разом з ОСОБА_3 (п. 3), а вона
зобов'язалась після погашення кредиту
передати у власність ОСОБА_1 12 частину
квартири АДРЕСА_1 (п. 4). Зазначена угода
підписана обома сторонами і посвідчена
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4, реєстр №
1484 (Т. 1 а.с. 7).

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 08.11.2012 року, яке набуло
законної сили 28.08.2013 року на підставі
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ встановлено, що
ОСОБА_1 виконав зобов'язання по
кредитному договору № 014/02-11/5890 від
03.10.2003 року та за свій рахунок у 2010-2011
р.р. провів ремонтні роботи у спірній
квартирі. Це підтверджується
відповідними платіжними банківськими
дорученнями, актами прийому виконаних
робіт, договорами поставки, товарними
чеками та накладними про придбання
будівельних матеріалів. Також, суд
дійшов висновку, що на час придбання
спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не
перебували у фактичних шлюбних
відносинах, а придбане нерухоме майно
(квартира АДРЕСА_1) є частковою спільною
власністю позивача та відповідача (т.1
а.с. 8-15).

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, судом вже встановлено, що
позивачем по первісному позову було
виконано зобов'язання по кредитному
договору № 014/02-11/5890 від 03.10.2003 року та
він за свій рахунок у 2010-2011 р.р. провів
ремонтні роботи у спірній квартирі, що
знаходить підтвердження в матеріалах
цивільної справи № 812/0812/2012 (т.1. а.с.155-181,
а.с.123-156).

Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про
власність» (втратив чинність 20.06.2007
року) власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, що не
суперечать закону. Він може
використовувати майно для здійснення
господарської та іншої не забороненої
законом діяльності, зокрема
передавати його безоплатно або за
плату у володіння і користування, а
також у довірчу власність іншим
особам.

Статтею 4 ЦК Української РСР (1963 року)
передбачено, що цивільні права і
обов'язки виникають з підстав
передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР, а також з дій
громадян і організацій, які хоч і не
передбачені законом, але в силу
загальних начал і змісту цивільного
законодавства породжують цивільні
права і обов'язки. Відповідно до цього
цивільні права і обов'язки виникають з
угод, передбачених законом, а також з
угод, хоч і не передбачених законом, але
таких, які йому не суперечать.

На підставі ст.12 Закону України «Про
власність» громадянин набуває права
власності на доходи від участі в
суспільному виробництві,
індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи,
акціонерні товариства, а також на
майно, одержане внаслідок успадкування
або укладення інших угод, не
заборонених законом.

Відповідно до ст. 61 ЦК Української РСР
(1963 року) угода визнається укладеною
під відкладальною умовою, якщо
сторони поставили виникнення прав і
обов'язків у залежність від
обставини, щодо якої невідомо,
станеться вона чи не станеться.

Отже, сторони уклади угоду про
передання майна під відкладальною
умовою, яка була спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (умова -
виникнення права власності у ОСОБА_1 на
12 частину квартири АДРЕСА_1 в разі
погашення останнім кредиту № 014/02-11/5890
від 03.10.2003 року, отриманого на купівлю
спірної квартири).

Згідно ст. 151 ЦК Української РСР (1963
року) в силу зобов'язання одна особа
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь іншої особи (кредитора) певну
дію, як-от: передати майно, виконати
роботу, сплатити гроші та інше або
утриматися від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з договору або з інших
підстав, зазначених у статті 4 цього
Кодексу.

У ст. 208 ЦК Української РСР (1963 року)
зазначено, що зобов'язання повинно бути
виконано в натурі. В разі невиконання
зобов'язання передати індивідуально
визначену річ у власність або в
користування кредиторові останній
вправі вимагати відібрання цієї речі у
боржника і передачі її йому,
кредиторові.

Згідно ст.4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року, Цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

В даному випадку вбачається, що
відносини за угодою про передачу майна
від 09.10.2003 року, виникли за чинності ЦК
Української РСР (1963 року), проте повне
погашення кредиту було здійснено за
чинності ЦК України 2003 року, тобто і
обов'язок по передачі у власність 1/2
частки спірної квартири виник у ОСОБА_3
за чинності ЦК України 2003 року.

У зв'язку з цим, до спірних
правовідносин, в тому числі, має бути
застосована ч.1 ст.620 ЦК України, згідно
якої у разі невиконання боржником
(ОСОБА_3) обов'язку передати кредиторові
у власність або у користування річ,
визначену індивідуальними ознаками,
кредитор має право витребувати цю річ у
боржника та вимагати її передання
відповідно до умов зобов'язання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

За умовами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Таким чином, суд дійшов висновку, що
умови угоди про передачу майна від
09.10.2033 року ОСОБА_3 не виконала належним
чином, а саме - не передала у власність 12
частину спірної квартири, що
підтверджено самим відповідачем під
час судового засідання, тому суд вважає
за можливе в цій частині вимоги
позивача про витребування майна та
визнання за ним права власності за
угодою про передачу майна
задовольнити.

Судом за клопотанням позивача по
первісному позову було призначено
судову будівельно-технічну експертизу.
Висновком судової
будівельно-технічної експертизи № 28-14
від 25.06.2014 року встановлено, що
вартість ремонтно-будівельних робіт на
момент проведення ремонту, з
врахуванням ПДВ - 20%, складає 96 741 грн. 69
коп., у тому числі ПДВ - 16 123 грн. 60 коп.,
вартість матеріалів - 39 899 грн.
Внаслідок відсутності одиничних
розцінок на деякі види робіт у
програмному комплексі АВК-5 не було
враховано деякі вили робіт вказані в
переліку виконаних робіт та відповідно
не були враховані матеріали
використані на ці роботи (т.2 а.с.40-73).

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

ОСОБА_1 до суду надано перелік
ремонтних робіт, які підтверджені
фінансовими документами про купівлю
будівельних матеріалів, техніки,
обладнання (т.1 а.с.103 - 64,00 грн., а.с.104-105 -
288,00 грн., а.с.88 - 885 грн. 20 коп., а.с.98 - 258
грн. 19 коп., а.с.139 - 9908 грн. 01 коп., а.с.102, 136
- 654,00 грн., а.с.96 - 3605 грн. 62 коп., а.с.148 - 1400
грн., а.с.106 - 996 грн. 80 коп., а.с.61,63 - 870,00
грн. та 1082,00 грн., а.с.142-143 - 4245,00 грн., а.с.144
- 2500,00 грн., на загальну суму - 26 756 грн. 82
коп.)

В зв'язку з тим, що експертом при
складанні висновку та у судовому
засіданні підтверджено проведення
певних ремонтних робіт, вартість яких
останній не зміг визначити, а ОСОБА_1
надано відповідні документи щодо
понесених ним витрат, суд вважає, що
зазначені докази є належними,
достатніми та допустимими, а вимога про
стягнення даних витрат (26 756,82 грн.)
підлягає частковому задоволенню.

Так як, суд вирішив задовольнити вимогу
щодо витребування майна та визнання за
ОСОБА_1 права власності на 12 частину
спірної квартири, тому вимогу щодо
стягнення з ОСОБА_3 вартості,
витрачених позивачем коштів на ремонт
квартири суд вважає за доцільне
задовольнити частково та стягнути з
відповідача по первісному позову лише
половину понесених підтверджених
витрат, так як фактично ОСОБА_1 проводив
ремонті роботи і в своїй 1/2 частині
спірної квартири. Тобто, на думку суду,
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 необхідно
стягнути суму у розмірі 61 749 грн. 25 коп.
(96 741 грн. 69 коп. - вартість
ремонтно-будівельних робіт на момент
проведення ремонту + 26 756 грн. 82 коп. -
витрати понесені позивачем, але не
враховані експертом / 2).

При розгляді судом зустрічної позовної
заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа:
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4 про
визнання недійсною угоди про передачу
майна встановлено, що зазначена угода
була укладена в письмовій формі,
підписана особисто сторонами та
нотаріально посвідчена, тобто
сторонами досягнуто усі істотні умови.
З моменту укладення угоди - 09.10.2003 року
ОСОБА_3 не вбачала підстав для визнання
її недійсною. Крім того, у сторін по
справі виникли суперечки з приводу
спірної квартири ще 24.01.2012 року, тобто
коли ОСОБА_1 звернувся до Комунарського
районного суду м. Запоріжжя з позовом
до ОСОБА_3 про поділ майна та визнання
права власності, проте у позивача за
зустрічним позовом не було сумнівів у
недійсності угоди.

Відповідно до п. 7 Перехідних положень
ЦК України (2003 року), до позовів про
визнання заперечуваного правочину
недійсним і про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до 1
січня 2004 року, застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, що діяло
раніше.

Згідно ст. 71 ЦК Української РСР (1963 року)
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Статтею 75 ЦК Української РСР (1963 року)
передбачено, що позовна давність
застосовується судом, арбітражем
або третейським судом незалежно від
заяви сторін.

На підставі ч. 1 ст. 80 ЦК Української РСР
(1963 року) закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові.

У зв'язку з викладеним, судом
встановлено, що угоду про передачу
майна було укладено сторонами 03.10.2003
року, тобто з цього моменту у ОСОБА_3
виникло право на пред'явлення позову до
суду за захистом порушеного права.
Проте, з позовом до суду позивач за
зустрічним позовом звернулась лише
12.11.2013 року, тобто з пропуском строку
позовної давності, з цих підстав суд
вважає за необхідне у задоволенні
позову відмовити.

У відповідності до ст. 79 ЦПК України
судові витрати складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать:
витрати на правову допомогу; витрати
сторін та їх представників, що
пов'язані з явкою до суду; витрати,
пов'язані із залученням свідків,
спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз;
витрати, пов'язані з проведенням огляду
доказів за місцем їх знаходження та
вчинення інших дій, необхідних для
розгляду справи; витрати, пов'язані з
публікацією в персі оголошення про
виклик відповідача.

Згідно акту № 28-14 здачі-приймання
висновку експерта Дніпропетровського
науково-дослідного інституту судових
експертиз - ОСОБА_8 вартість судової
будівельно-технічної експертизи
складає 10 598 грн. 40 коп. (т.2 а.с.40).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено. В зв'язку з тим, що позовні
вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, суд
вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_3 на
користь позивача документально
підтверджені судові витрати: 3441 грн. 00
коп. - судовий збір, 10 598 грн. 40 коп. -
вартість експертизи ( 3441 + 10 598, 40)= 14 039
грн. 40 коп. - сума судових витрат, які
необхідно усього сплатити позивачу.
Сума задоволених позовних вимог
складає 61 749 грн. 25 коп., що є 19,3% від усіх
заявлених вимог позивача. Відповідно
2709 грн. 60 коп. складає 19,3% від усіх
судових витрат позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 4,12 Закону України «Про
власність», ст.ст. 4, 61, 71, 75, 80, 151, 208 ЦК
Української РСР (1963 року), ст.ст. 509, 526 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 79, 88, 212-215, 218, 223
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
витребування майна, визнання права
власності за угодою про передачу майна
та стягнення коштів - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Витребувати у ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 1/2
частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 61 749
(шістдесят одну тисячу сімсот сорок
дев'ять) грн. 25 коп. коштів, витрачених
на ремонт квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судові
витрати у розмірі 2 709 грн. 60 коп.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовити.

У задоволенні зустрічної
позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя
особа: приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_4 про
визнання недійсною угоди про передачу
майна від 09.10.2003 року - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії судового рішення.

Суддя Комунарського районного
суду

м. Запоріжжя
Р.С. Холод