Єдиний унікальний номер 205/4908/14-ц
26 вересня 2014 року
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:
головуючого судді
за участю: позивач - ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання
тимчасового дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди батька та дозволу на
оформлення документів, -
ОСОБА_1 (далі - Позивач) звернулася до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовною заявою до
ОСОБА_2 про надання тимчасового дозволу
на виїзд дитини за кордон без згоди
батька та дозволу на оформлення
В обґрунтування своїх позовних
вимог позивач посилається на те, що з 13
жовтня 2007 року по 18 листопада 2013 року
вона, ОСОБА_1 перебувала у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (далі -
Відповідач). Від цього шлюбу мають
малолітню дитину, доньку - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем
і знаходиться на її утриманні. Далі
позивач зазначає, що відповідач
перешкоджає у виїзді дитини за кордон
для відпочинку та оздоровлення,
створюючи перешкоди в оформлені
проїзного документа дитини, а також в
перетинанні державного кордону
України під час виїзду на відпочинок за
У зв'язку з чим позивач змушена
звернутися до суду та просити суд
постановити рішення, яким надати
дозвіл на оформлення проїзних
документів, а також, дозвіл на виїзд за
кордон України малолітньої дитини
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу батька,
ОСОБА_2, до її повноліття.
Позивач в судовому засіданні позовні
вимоги підтримала в повному обсязі і
просить їх задовольнити по мотивах, що
викладені в позовній заяві, проти
заочного розгляду справи не
Відповідач у судове засідання не
з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлявся належним чином,
про що свідчать судові повістки та
поштове відправлення яке повернулось
до суду із відміткою «закінчення
терміну зберігання», про причини
неявки в судове засідання не повідомив,
ніяких письмових заяв чи клопотань до
суду не надходило. З наведеного
вбачається, що не зважаючи на
неодноразове повідомлення поштового
відділення, про надходження судового
листа, зазначене поштове відправлення
відповідачем отримано не було.
Відсутність такого відповідача за
зазначеною адресою та неотримання
поштового відправлення (його
повернення за закінченням терміну
зберігання) слід розцінювати як
належне повідомлення про день та час
розгляду справи по суті такої особи.
У відповідності до ч.4 ст. 169 ЦПК України
у разі неявки в судове засідання
відповідача, який належним чином був
повідомлений і від якого не надійшло
повідомлення про причини неявки або
якщо зазначені ним причини визнанні
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи. Зі згоди
позивача суд ухвалює заочне рішення на
підставі наявних доказів, що
відповідає положенням ст. 224 ЦПК
України.

Суд, з'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами, дослідивши
матеріали справи, знаходить позовні
вимоги такими, що підлягають
задоволенню з огляду на
нижчевикладене.

Так, судом встановлені такі обставини
справи та визначені відповідні їм
правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з
ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому
шлюбі з 13 жовтня 2007 року по 18 листопада
2013 року (а.с.4,6). Від шлюбних відносин
мають дитину, доньку - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем
і знаходиться на її утриманні (а.с.5).

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними. Водночас
фізична особа, яка досягла шістнадцяти
років, має право на вільний самостійний
виїзд за межі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно.

Згідно із положень ст. 141 СК України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимог ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Безпосередньо порядок виїзду за кордон
дітей громадян України визначено
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ,
постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57
«Про затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України», Правилами оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231
(із наступними змінами та
доповненнями).

За загальними правилами, що
встановлені ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України» та пунктом 4
Правил перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 р. № 57, оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду за кордон неповнолітнього
громадянина України, а виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
здійснюється за згодою обох батьків
(усиновлювачів) та в їх супроводі, або в
супроводі осіб, уповноважених ними.
Виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків, за
нотаріальною згодою, здійснюється за
нотаріально посвідченою згодою
другого з батьків із зазначенням у ній
держави прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску.

Окрім цього, законодавство України
також передбачає можливість судового
вирішення спору щодо виїзду дітей за
межі України без дозволу того з
батьків, який безпідставно не надає
згоду на виїзд дитини - п. 2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України
та в'їзду в Україну громадян України»
та п. 4 Правил перетинання державного
кордону громадянами України,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Тобто, чинним законодавством
передбачена можливість і необхідність
вирішення у судовому порядку питання
про надання дозволу на виїзд за кордон
дитини, якій не виповнилося 16 років, із
зазначенням конкретної країни,
конкретної дати виїзду (разового), а не
надання рішенням суду дозволу на виїзд
дитини за кордон без зазначення
держави перебування та конкретного
періоду такого перебування, що у
порушення ст. ст. 153, 157 СК України
фактично позбавить батька дитини
можливості брати участь у її вихованні
та можливості особистого спілкування з
нею.

Між тим, позивачка в позовній заяві не
зазначила державу прямування, строку
виїзду дитини із зазначенням
конкретного строку перебування за
межами України. При цьому, судом
роз'яснювались позивачеві положення
ст.ст. 10,11,18,57-60 ЦПК України та наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, а також те, що суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Однак позивач на пропозицію суду
позовні вимоги не уточнила, наполягала
на розгляді позову в означеній
редакції щодо надання без згоди батька
дозволу на виїзд за кордон України
малолітньої дитини ОСОБА_3, до її
повноліття та у будь-яку країну світу
без винятку.

З урахуванням викладеного, змісту
заявлених позовних вимог та
встановлених судом обставин, відсутні
підстави для задоволення позову. При
цьому, не мають правового значення для
вирішення спору по суті й показання,
допитаних під час розгляду даної
цивільної справи по суті, свідків
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які надали суду
аналогічні зі своїм змістом пояснення
щодо того, що батько дитини не приймає
участь у вихованні та утриманні своєї
доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки
такі пояснення не впливають на зміст
предмету позову.

Слід зазначити, що таке рішення суду
про відмову в задоволені позову не
позбавляє позивача права заявляти
вимоги до суду із іншим предметом - про
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон із наведенням обґрунтування
такого виїзду зазначення конкретного
періоду виїзду та країну тимчасового
перебування дитини.

Також у зв'язку із відмовою в
задоволені позову та у відповідності
до вимог ст. 88 ЦПК України судові
витрати по справі у вигляді судового
збору суд відносить на рахунок
позивача по справі.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 141, 157 СК України, ст. 313 ЦК України,
Законом України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», ст. ст. 10, 11, 57 - 61, 88, 209, 212 - 215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про надання тимчасового дозволу на
виїзд дитини за кордон без згоди батька
та дозволу на оформлення документів, -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10-ти днів з дня отримання його
копії.

Позивач має право оскаржувати заочне
рішення до Апеляційного суду
Дніпропетровської області, шляхом
подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги через Ленінський районний суд
м. Дніпропетровська.

Суддя:
Д.В. Мовчан