АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/5745/2014
Головуючий 1 інстанції - Киреленко Т.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Іванченка М.М.

суддів: Рубан С.М.,
Кабанченко О.А.

при секретарі: Онищенко О.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Відділу державної виконавчої служби
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві, треті особи: служба у
справах дітей Святошинської районної у
м. Києві державної адміністрації,
товариство з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна», про визнання права власності

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного
суду м. Києва від 04 березня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач в інтересах малолітньої доньки
ОСОБА_3 звернувся до Святошинського
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_4, ВДВС Святошинського РУЮ у м.
Києві, треті особи: служба у справах
дітей Святошинської РДА у м. Києві, ТОВ
«ОТП Факторинг Україна», про визнання
права власності, на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ОСОБА_6. Обгрунтовував свої
вимоги тим, що вказану квартиру 12
лютого 2008 року ОСОБА_6 подарувала
ОСОБА_4, яка їй пообіцяла, що не в який
спосіб не відчужить дарунок до
повноліття доньки ОСОБА_3. Однак ОСОБА_4
усних обіцянок, даних матері ОСОБА_6 не
виконала та уклала договір кредиту та
договір іпотеки з ПАТ «ОТП Банк».
Позивач вважає, що договір дарування,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 є
нікчемним, оскільки укладений без
дозволу органу опіки і піклування,
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, залишивши
заповіт, посвідчений 03 вересня 2011 року
на ім'я його доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
а тому за малолітньою ОСОБА_3 необхідно
визнати право власності на вказану
квартиру.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 04 березня 2014 року у
задоволенні позову Осип`яка В.В. в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ВДВС Святошинського РУЮ у м.
Києві, треті особи: служба у справах
дітей Святошинської РДА у м. Києві, ТОВ
«ОТП Факторинг Україна», про визнання
права власності - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 04 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Посилається на те, що рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, та зазначає, що суд при
ухваленні рішення не застосував
постанову пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними».

Сторони у судове засідання не з'явились
про день, час та місце розгляду справи
повідомлялись належним чином про
причини своєї неявки суду не
повідомляли.

Тому відповідно до ст.305 ЦПК України
колегія суддів вирішила розглядати
справу за відсутності осіб, що не
з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 лютого 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
укладено договір дарування, відповідно
до якого ОСОБА_6 подарувала належну їй
на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно заповіту, посвідченого 03
вересня 2011 року, ОСОБА_6 все своє майно
заповіла ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про смерть,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року
відмовлено в позові ОСОБА_3 в інтересах
малолітної ОСОБА_3 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
3-ті особа Служба у справах дітей
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації, ТОВ
«Факторинг Україна» про визнання
договору дарування нікчемним.

Відмовляючи у задоволенні позову суду
першої інстанції виходив з того, що
законних підстав для визнання права
власності на вказану квартиру за
малолітньою ОСОБА_3 в порядку
спадкування за заповітом у суду немає,
оскільки на час відкриття спадщини
ОСОБА_6 не була власником квартири
АДРЕСА_1. Та з такими висновками суду
погоджується й колегія суддів з
наступних підстав.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно з ч. 1 ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст.722 ЦК України право
власності обдарованого на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

Укладення договору дарування, що
вимагає нотаріального посвідчення,
право власності у обдаровуваного на
майно, яке є предметом такого договору,
виникне лише з моменту нотаріального
посвідчення договору. Якщо ж предметом
договору дарування буде нерухома річ,
то право власності на неї у
обдаровуваного виникне лише з моменту
державної реєстрації договору.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідно до реєстраційного напису на
право увстановлювальному документі
зазначено, що квартира АДРЕСА_1
зареєстрована в Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна на праві приватної
власності за ОСОБА_4 про що зроблено
відповідний запис у реєстрову книгу №
д46-68 за реєстровим № 251/30266 від 14 лютого
2008 року.

Колегія суддів вважає, що оскільки
квартира АДРЕСА_1 перейшла у дар до
ОСОБА_4 то право власності обдарованої
на дарунок виникло з моменту його
прийняття та державної реєстрації,
тобто починаючи 14 лютого 2008 року тому
на момент відкриття спадщини ОСОБА_6 не
була власником квартири АДРЕСА_1.

Щодо висновку суду про відмову у
задоволенні вимоги позивача про зняття
арешту з квартири АДРЕСА_1 то з таким
висновком суду погоджується й колегія
суддів оскільки арешт накладено в
межах виконавчого провадження по
виконанню рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 02 серпня 2012
року про стягнення кредитної
заборгованості з ОСОБА_4 - власника
даної квартири і на даний час вказане
рішення не виконано.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції не застосовано постанову
пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» -
правочин є недійсним, якщо він не
відповідає вимогам закону і визнавати
його таким в судовому порядку не
вимагається, не можуть бути прийняті до
уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 постанову пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» судам
відповідно до статті 215 ЦК необхідно
розмежовувати види недійсності
правочинів: нікчемні правочини - якщо
їх недійсність встановлена законом
(частина перша статті 219, частина перша
статті 220, частина перша статті 224 тощо),
та оспорювані - якщо їх недійсність
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує їх дійсність на
підставах, встановлених законом
(частина друга статті 222, частина друга
статті 223, частина перша статті 225 ЦК
тощо). Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом. Оспорюваний правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Частиною 1 ст.224 ЦК України визначено, що
правочин, вчинений без дозволу органу
опіки та піклування (стаття 71 цього
Кодексу), є нікчемним.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 УПК
України визначено, що обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року
встановлено, що діти ОСОБА_4 були у
вказаній квартирі були зареєстровані з
05 червня 2008 року, тобто через чотири
місяці після укладання договору
дарування.

А тому, колегія суддів вважає, що
договір дарування від 12 лютого 2008 року
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не може
вважатись нікчемним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції, і на законність
оскаржуваного рішення не впливають.

Тому колегія суддів дійшла висновку, що
рішення суду є законним та
обґрунтованим, відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
внаслідок чого підстав для його
скасування з мотивів викладених в
апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3- відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 04 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: