Справа №487/4874/14-ц 01.10.2014 01.10.2014 01.10.2014
Провадження №22-ц/784/2245/14 Головуючий
суду першої інстанції - Корнешова Т.В.
Доповідач суду апеляційної
інстанції - Локтіонова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Галущенка О.І.,

суддів: Локтіонової О.В., Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Горенко Ю.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м.Миколаєва від 24 червня 2014 року,
ухвалене за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про вселення та зобов'язання не
чинити перешкод у користуванні житлом,

В С Т А Н О В И Л А:

15 травня 2014 року ОСОБА_3 пред'явив
зазначений позов, який обґрунтував
наступним.

З 1960 по 1970 роки позивач перебував у
шлюбі з ОСОБА_5

За час шлюбу ними була набута квартира
АДРЕСА_1.

У 1998 року за проханням бувшої дружини
він продав зазначену квартиру, щоб
погасити борг сина - відповідача по
справі.

Відповідачка запевнила його, що у разі
потреби в нього буде місце для
проживання.

З 1998 року по 2011 рік він відбував
покарання у місцях позбавлення волі.

За цей час у 2011 році відповідачка
придбала на своє ім'я квартиру АДРЕСА_2.

Однак, після звільнення його з місць
позбавлення волі проживати у ній не
дозволила.

І тільки після його повторного
звернення до неї у 2012 році дозволила
там проживати.

Його проживання у цій квартирі
продовжувалося до 23 березня 2014 року і
припинилося внаслідок сварки з сином -
відповідачем по справі, який заборонив
йому проживати у квартирі.

Посилаючись на порушення з боку
відповідачів його прав, передбачених
ст.ст.64, 65 ЖК України, позивач просив
вселити його у спірну квартиру та
зобов'язати відповідачів не чинити
йому перешкод у користуванні нею.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позивач подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просив рішення
скасувати та задовольнити його позов.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав
його безпідставним.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції і
результатом вирішення справи, вважає
його правильним, обґрунтованим та
законним.

Як встановлено судом та не
заперечувалось сторонами, ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 1960 р. до 1970 р.

Від даного шлюбу мають сина ОСОБА_6 -
відповідача по справі.

Після розірвання шлюбу позивач з
ОСОБА_5 не проживав, утворив нову сім'ю,
з якою мешкав до 1998 року у АДРЕСА_3.

З 1998 року по 2011 рік він відбував
покарання у місцях позбавлення волі,
звідки надсилав на ім'я відповідачки
грошові перекази загальною сумою на
26 850 грн.45 коп.

24 березня 2011 року ОСОБА_5 придбала за
договором купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_2, у якій зареєстрована вона, син
ОСОБА_6 та онука (а.с.31-35).

Після звільнення з місць позбавлення
волі позивач у спірній квартирі
постійно не мешкав, зареєстрований у
ній не був (з 2011 року зареєстрований
АДРЕСА_4), письмового договору найму
зазначеної квартири з власником не
укладав.

Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Кожен має право на житло.
Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей (дружини, дітей,
батьків) і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Оскільки ОСОБА_5 - власниця спірної
квартири та позивач по справі у
родинних відносинах не перебувають,
спільне господарство не вели, договору
найму житла не укладали, судом
правильно було визначено про
відсутність підстав для вселення
позивача у спірну квартиру.

Посилання позивача на те, що
відповідачка обіцяла йому після
звільнення з місць позбавлення волі
надати можливість проживати у спірній
квартирі, але слова не дотримала,
колегія суддів не може прийняти до
уваги, оскільки це не є правовою
підставою для вселення.

Доводи позивача про те, що надіслання
ним грошей з місць позбавлення волі,
свідчить про наявність такої
домовленості, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки вони не
ґрунтуються на нормах права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 червня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

У Х В А Л А