Справа № 696/568/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року Кам»янський
районний суд Черкаської області в
складі головуючого судді: Коваленка
В.І., при секретарі Серцовій Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кам»янці цивільну справу
за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання правочинів удаваними,
визнання майна спільною сумісною
вланістю подружжя і визнання права
власності,

встановив:

У березні 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що з ОСОБА_2
він перебував в зареєстрованому шлюбі
з 19 квітня 1989 року. Рішенням
Кам"янського районного суду від 16
квітня 2007 року шлюб між ними розірвано.

В 2001 та 2003 роках вони за спільні
кошти придбали двокімнатну квартиру №4
за суму еквівалентну 1 500 доларів США і
однокімнатну квартиру №3 за суму
еквівалентну 2 000 доларів США по
АДРЕСА_3. Переоформленням квартир
займалася ОСОБА_2

Згодом вказані квартири були
реконструйовані та переведені в
нежитловий фонд. 20 жовтня 2005 року
ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право
власності на нерухоме майно на нежиле
приміщення "перукарня" по АДРЕСА_3,
видане Кам"янською міською радою на
підставі рішення №273 від 28.05.2004 р.

У вересні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до Кам"янського районного
суду з позовом до нього про визнання
права власності на частку у майні
подружжя та стягнення компенсації за
частину спільного майна. По справі була
укладена мирова угода, згідно якої
розділена частина спільного майна
подружжя. Ухвалою суду мирова угода
визнана. Під час розгляду цієї справи,
ОСОБА_2 надала документи на спірний
об"єкт нерухомості, в тому числі
договори на реконструйовані квартири,
з яких йому стало відомо, що замість
договорів купівлі-продажу ОСОБА_2
уклала договори дарування.

Так, відповідно до договору,
посвідченого приватним нотаріусом
Кам"янського нотаріального округу
ОСОБА_5 12 грудня 2001 року, за реєстровим
№3589 ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2
прийняла у дар двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 інвентарною вартістю 9 454 грн.

Відповідно до договору,
посвідченого приватним нотаріусом
Кам"янського районного нотаріального
округу ОСОБА_5 20 серпня 2003 року, за
реєстровим №2191 ОСОБА_4 подарувала, а
ОСОБА_2 прийняла у дар однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 інветарною вартістю 7
031 грн.

З ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в дружніх або
родинних відносинах ні він, ні ОСОБА_2
не перебували. Тому підстав дарувати
квартири ОСОБА_2 у ОСОБА_3, ні у ОСОБА_4 не
було. Вважає, що оформлення
купівлі-продажу квартир договорами
дарування було зумовлено зменшенням
витрат на таке оформлення.

Позивач свої позовні вимоги
підтримав повністю, просив
задовольнити позов, мотивуючи тим, що
2001 та 2003 роках він був ініціатором
оформлення договорів дарування на
квартири, оскільки менше на той час
було платити за переоформлення, ніж за
договори купівлі -продажу. Перебуваючи
у шлюбі з відповідачкою, вони разом
користувалися квартирами,
переобладнували в нежиле приміщення
"перукарні", разом займалися
підприємницькою діяльністю. У 2007 році
вони розірвали шлюб через суд, однак
проживали по 2012 рік включно.

Відповідачка ОСОБА_2 з позовними
вимогами не згідна і суду пояснила, що
дійсно у 2001 та 2003 роках на неї було
оформлено дві квартири за договорами
дарування. Домовлявся з особами, які
дарували квартири, позивач, оскільки
вона та він проживали разом. У 2005 році
дві квартири були переоформлені в одне
нежиле приміщення і вони стали його
використовувати як "перукарню". В 2007
році вони через суд розірвали шлюб, але
проживали разом до кінця 2012 року.

Відповідачка ОСОБА_3 під час
відеоконференції, яка була проведена
відповідно до вимог ст. 158-1 ЦПК України,
суду пояснила, що дійсно в грудні 2001
року вона продала подружжю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1
за 2 000 доларів США, але договір
купівлі-продажу не оформляли, а
оформили договір дарування, оскільки
її про це просив ОСОБА_1, мотивуючи тим,
щоб менше платити було за
переоформлення квартири. При цьому
була присутня ОСОБА_2, гроші платив її
ОСОБА_1.

Відповідачка ОСОБА_4 у судорве
засідання не з"явилася, однак в
матеріалах справи є її письмова заява
(а. с. 86), згідно якої вона позовні
вимоги визнає повністю і твердила, що 20
серпня 2003 року вона продала належну їй
квартиру АДРЕСА_2 . Гроші за квартиру в
сумі еквівалентну одна тисяча доларів
США вона отримала від ОСОБА_1 Однак
документи оформила як договір
дарування на ОСОБА_2, оскільки
оформлення договору дарування на той
час було дешевшим. Просила справу
розглянути за її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 19
квітня 1989 року (а.с.12).

Даний шлюб розірвано 11 червня 2010
року, про що зроблено актовий запис №44
відділом РАЦС Кам"янського районного
управління юстиції Черкаської області.
Свідоцтво про розірвання шлюбу видано
11 червня 2010 року (а.с. 13).

Свідоцтво видано на підставі
рішення Кам"янського районного суду
Черкаської області від 16 квітня 2007
року.

Відповідно до договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Кам"янського нотаріального округу
ОСОБА_5, 12 грудня 2001 року, за реєстровим
№3589 ( а.с. 7) ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2
прийняла у дар двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 інвентарною вартітсю 9 454 грн.
При цьому ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_3 2 000
доларів США. Договір дарування ОСОБА_3
уклала по тій причині, що про це її
просив ОСОБА_1, мотивувавши тим, щоб
менше було платити за переоформлення
квартири. При цьому була присутня і
ОСОБА_2

Зазначений вище факт
підтверджується поясненнями ОСОБА_2,
показами ОСОБА_3 та показами ОСОБА_1,
письмовими доказами, а також визнані
сторонами. (Відповідно до чинного
законодавства ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були
допитані , за їх згодою, як свідки).

20 серпня 2003 року, за реєстровим
№3589, приватний нотаріус Кам"янського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
посвідчила договір дарування (а.с 8),
згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а
ОСОБА_2 прийняла у дар однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2. При цьому ОСОБА_1
сплатив ОСОБА_4 1 500 доларів США. Договір
дарування ОСОБА_6 уклала по тій причині,
що ОСОБА_1 про це її просив, мотивувавши
тим, щоб менше було платити за
переоформлення квартири. При цьому
була присутня і ОСОБА_2

Вказаний вище факт
підтверджується поясненнями ОСОБА_2,
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, письмовими доказами,
а також визнані сторонами.

Згодом вказані квартири були
реконструйовані та переведені в
нежитловий фонд. 20 жовтня 2005 року
ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право
власності на нерухоме майно на нежиле
приміщення "перукарня" по АДРЕСА_3,
видане Кам"янською міською радою на
підставі рішення №273 від 28.05.2004 р.
(а.с.110-113).

Частиною 2 ст. 58 ЦК України (1963
року), яка діяла на момент спірних
правовідносин визначено, якщо угода,
укладена з метою приховати іншу угоду
(удавана угода), то застосовуються
правила, що регулюють ту угоду, яку
сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні положення містить ч. 1
ст. 235 ЦК України, згідно до якої
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з ч. 2 цієї статті, якщо буде
встановлено, що првавочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

У п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6.11. 2009 року
№9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз"яснено, що
за удаваним правочином умисно
оформляють одни правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. За удаваним правочином
права та обов"язки сторін виникають,
але не ті, що випливають зі змісту
правочину.

За змістом ст. 224 ЦК (1963 року) (ст. 655
ЦК України) - за договором
купівлі-продажу продавець
зобов"язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов"язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Позивач звернувся до суду з
позовом та оспорює договори дарування
квартир від 12 грудня 2001 року та 20
серпня 2003 року, сторонами якого є
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Зокрема, позовною вимогою
позивача є визнання договорів
дарування квартир удаваними та
визнання їх договорами купівлі-продажу
з визнанням за собою права власності.

Позовна вимога ОСОБА_1 про
визнання договорів квартир удаваними
та визнання їх договорами
купівлі-продажу визнана всіма
учасниками процесу, в тому числі і
відповідачами по справі.

Останні підтвердили, що договори
дарування квартир були укладені з
метою приховання інші угоди та
фактично відбулися договора
купівлі-продажу. Тобто, продавці
передали квартири у власність
покупцеві, а покупець прийняв квартири
і сплатив за них певні грошові суми.

Свою правову позицію щодо
визнання правочинів удаваними
висвітлено в постанові Верховного Суду
України №6-133цс12. Зокрема зазначено,
відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вона
насправді вчинила. Відповідно до ч. 1 ст.
202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним
елементом угоди (правочину) є вільне
волевиявлення та його відповідність
внутрішній волі сторін, які спрямовані
на настання певних наслідків, то
основним юридичним фактом, який
підлягав встановленню судом є дійсна
спрямованість волі сторін при
укладенні договору дарування та
з"ясування питання про те, чи не
укладена ця угода з метою приховати
іншу угоду

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
зазначені обставини, не підлягають
доказуванню.

Відповідно до ст. ст. 22,28 КпШС, які
діяли на момент спірних правовідносин
визначено - майно, нажите подружжям за
час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю.

В разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Оскільки спірні квартири були
фактично придбані за договорами
купівлі-продажу ОСОБА_2 під час шлюбу з
ОСОБА_1, то це майно є спільною сумісною
власністю останніх.

Аналогічним чином дане питання
врегульовано ст. ст. 60, 61 та 70 СК України.

20 жовтня 2014 року відповідач по
даній справі ОСОБА_2 надала суду
письмову заяву про залишення позову
без задоволення у зв"язку із спливом
строків позовної давності (а.с. 138),
посилаючись на те, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки у відповідності до статті 257 ЦК
України.

Відповідно до змісту підпункту 5.
пункту 2, статті 258 ЦК України, строк
позовної давності за вимогами ОСОБА_1 в
заявленому об"ємі про визнання
правочинів удаваними, визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя і
визнання права власності - складає
один рік. Перебіг позовної давності за
вимогами зазначеними у позові не
зупинялися та не переривалися.
Договори дарування були укладені
відповідно 12 грудня 2001 року та 20 серпня
2003 року, а з позовом ОСОБА_1 звернувся до
суду 31.03. 2014 року, тобто після спливу
трирічного строку. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено строною у спорі, є підставою
для відмови у позові відповідно до
змісту ч.4 ст. 267 ЦК України. Крім того, у
відповідності до статті 728 ЦК

України позовна давність, що
застосовується до вимог про розірвання
договору дарування в один

рік. Просила відмовити у задоволенні
позову у зв"язку із закінченням строку
позовної давності.

Твердження ОСОБА_2 про
застосування ст. 728 ЦК України, оскільки
до вимог про розірвання договору
дарування застосовується позовна
давність в один рік не підлягає
задоволенню, так як в цій нормі іде
мова не про визнання договорів
дарування удаваними, а про розірвання
договору дарування.

Згідно з п. 6 Прикінцевих та
перехідних положень правила
Цивільного кодексу України про позовну
давність застосовується до позовів,
строк пред"явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Позовна давність по Цивільному
кодексу України (1963 року) по вказаному
позову встановлена у три роки.
Договори дарування по даній справі, як
зазначено вище, були укладдені 12 грудня
2001 року та 20 серпня 2003 року, а тому
необхідно в частині вирішення питання
про позовну давність керуватися ЦК
України (2003 року).

Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права.

Згідно з ч.2 ст. 72 СК України до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Відповідно до п.15 постанови
Пленуму Верховного Суду України №11 від
21.12. 2007 року "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" - початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішення суду законної сили (статті 109, 110
СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власнсоті ( ч.2 ст. 72 СК).

Отже початок позовної давності
для вимоги позивача обчислюється від
дня, коли він дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

У своєму позові та в ході розгляду
справи по суті районним судом позивач
зазначав, що він звернувся до суду
одразу після того, як зрозумів про
неможливість досягнення з
відповідачкою компромісу з приводу
поділу спільного майна. Це відбулося у
вересні 2013 року, коли ОСОБА_2
звернулася до Кам"янського районного
суду з позовом про визнання права
власності на частку у майні подружжя та
стягнення компенсації за частину
спільного майна. Відповідно до ухвали
Кам"янського районного суду від 12
березня 2014 року була укладена мирова
угода, яка судом була визнана. Під час
розгляду цієї справи йому стало відомо,
що відповідачка не збирається
розділити спірні квартири, які були
реконструйовані та переведені в
нежитловий фонд. Після розірвання
шлюбу сторони по справі проживали
спільно по 2012 рік включно.

Шлюб розірвано 11 червня 2010 року,
про що зроблено актовий запис №44
відділом РАЦС Кам"янського районного
управління юстиції Черкаської області.
Свідоцтво про розірвання шлюбу видано
11 червня 2010 року (а.с. 13).

Таким чином, суд вважає, що
початок позовної давності для вимоги
позивача про визнання договори
дарування удаваними, визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
і визнання права власності від 12
березня 2014 року ( ухвала суду про
залишення без розгляду зустрічного
позову позивача про визнання майна
спільної сумісної власності подружжя,
поділ спільного майна подружжя і
визнання права власності в частині
визнання нежитлового приміщення
"перукарня"), коли він дізнався про
порушення свого права.

З огляду на зазначене, суд вважає,
що позивачем не було порушено позовну
давність.

Таким чином, позовні вимоги є
обгрунтованими та підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212, 214-215
ЦПК України, ст. ст. 58, 224 ЦК України в
редакції 1963 року, ст. 235, 256,257, 261 ЦК
України, ст. ст. 22, 28, 29 КпШС України 1969
року, ст. ст. 60, 61, 70, 72 СК України, п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12. 2007 року №11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, визнання його недійсним
та поділ спільного майна подружжя, суд-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочинів
удаваними, визнання майна спільною
сумісною вланістю подружжя і визнання
права власності задовольнити.

Визнати удаваним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Кам"янського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
12 грудня 2001 року, за реєстровим №3589.

Визнати удаваним договір
дарування квартири АДРЕСА_2, укладений
між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, посвідчений
приватним нотаріусом Кам"янського
районного нотаріального округу ОСОБА_5
20 серпня 2003 року, за реєстровим №2191.

Визнати, що 12 грудня 2001 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Визнати, що 20 серпня 2003 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Визнати нежиле приміщення
"перукарня" по АДРЕСА_3 загальною площею
74,7м-2, яке в цілому складається з
перукарні під літ. "А-1", прибудови під
літ. "а", ганку під літ. "а-1" спільною
сумісною власністю (подружжя) ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власнсоті
на 12 частину нежилого приміщення
"перукарня" по АДРЕСА_3 загальною
площею74,7м-2, яке в цілому складається з
перукарні під літ. "А-1", прибудови під
літ. "а", ганку під літ. "а-1" на підставі
свідоцтва про право власності,
виданого Кам"янською міською радою 20
жовтня 2005 року.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через районний суд, шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Суддя: