У Х В А Л А

іменем україни

1 жовтня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, виселення за
касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк»
на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 16 червня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 15 травня 2007 року
між банком та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір, за яким
позичальнику надано кредит у розмірі
29 900 доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 9,36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з погашенням
заборгованості щомісячними платежами
терміном до 19 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 15 травня 2007 року між
банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено
іпотечний договір, за яким останні
надали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Умови кредитного договору ОСОБА_5
належним чином не виконувалися,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку станом на 21
листопада 2012 року становила 58 897
доларів США 31 цент.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд у рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором в розмірі 58 897 доларів США 31
цент, що за офіційним курсом
Національного банку України складає 470
766 грн 20 коп., звернути стягнення на
предмет іпотеки, що належить на праві
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, а саме:
двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 59,90 кв. м, житловою
площею 33,70 кв. м, шляхом продажу
вказаного предмета іпотеки
ПАТ КБ «ПриватБанк»; виселити
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб,
які зареєстровані та/або проживають у
спірній квартирі; стягнути з
відповідачів на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» понесені судові витрати.

Після скасування попереднього
заочного рішення від 18 квітня 2013 року
рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 12 березня 2014
року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено. У рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 58 897 доларів США 31 цент, що за
офіційним курсом Національного банку
України складає 470 766 грн 20 коп.,
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
що належить на праві власності ОСОБА_3,
ОСОБА_4, а саме: двохкімнатну квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 59,90 кв. м,
житловою площею 33,70 кв. м, шляхом
продажу вказаного предмета іпотеки
публічним акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з державного реєстру
прав власності, зведенням дії щодо
коригування технічної документації
відповідно до поточного стану
нерухомості, її перепланування та
перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки у межах
процедури виконавчого провадження з
початковою ціною реалізації 189 375 грн.
Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
та інших осіб, які зареєстровані та/або
проживають у АДРЕСА_1, із зняттям з
реєстраційного обліку у
територіальному органі державної
міграційної служби України, до
повноважень якого входять питання
громадянства, іміграції та реєстрації
фізичних осіб, компетенція якого
територіально поширюється на адресу
вказаної квартири. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 16 червня 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у позові.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_5
порушив зобовґязання за кредитним
договором і допустив заборгованість; в
силу ст. ст. 33, 39 Закону України «Про
іпотеку» у разі порушення боржником
основного зобовґязання банк вправі
задовольнити свої вимоги шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки, при цьому є підстави для
виселення всіх мешканців квартири.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову у позові, апеляційний суд
виходив із того, що при вирішенні
даного спору підлягає застосуванню
Закон України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті» (набрав чинності 7
червня 2014 року), згідно з яким предмет
іпотеки не може бути примусово
стягнутий (відчужений без згоди
власника), при цьому наявні всі умови
для застосування цього Закону України.

Проте погодитися з такими висновками
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 травня 2007 року
між банком та ОСОБА_5 було укладено
кредитний договір, за яким
позичальнику надано кредит у розмірі
29 900 доларів США зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 9,36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з погашенням
заборгованості щомісячними платежами
терміном до 19 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання цього
зобов'язання 15 травня 2007 року між
позивачем та ОСОБА_3, ОСОБА_4 було
укладено іпотечний договір, за яким
останні надали в іпотеку квартиру
АДРЕСА_1.

Відповідно до пп. 16.7.1 п. 16.7 договору
іпотеки іпотекодержатель має право з
метою задоволення своїх вимог звернути
стягнення на предмет іпотеки у випадку,
якщо в момент настання термінів
виконання будь-якого із зобов'язань,
передбачених кредитним договором, вони
не будуть виконані.

Згідно з п. 22 договору іпотеки
звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється у випадках, передбачених
пп. 16.7.1, 16.7.2, 16.9 цього договору,
відповідно до розділу V Закону України
«Про іпотеку» на підставі рішення суду
або на підставі виконавчого напису
нотаріуса, або згідно із застереженням
про задоволення вимог
іпотекодержателя, що міститься у цьому
договорі.

7 червня 2014 року, після ухвалення
рішення судом першої інстанції, набрав
чинності Закон України «Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті», згідно з яким
протягом дії цього Закону не може бути
примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону
України «Про заставу» та/або предметом
іпотеки згідно із статтею 5 Закону
України «Про іпотеку», якщо таке майно
виступає як забезпечення зобов'язань
громадянина України (позичальника або
майнового поручителя) за споживчими
кредитами, наданими йому кредитними
установами - резидентами України в
іноземній валюті, та за умови, що таке
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника/майнового
поручителя або є об'єктом
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна, яке перебуває в
іпотеці, за умови, що у позичальника або
майнового поручителя у власності не
знаходиться інше нерухоме житлове
майно; загальна площа такого
нерухомого житлового майна (об'єкта
незавершеного будівництва нерухомого
житлового майна) не перевищує 140 кв.
метрів для квартири та 250 кв. метрів для
житлового будинку.

Застосувавши на стадії апеляційного
провадження зазначений Закон України,
суд апеляційної інстанції не звернув
уваги на таке.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

У ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У ч. 1 ст. 304 ЦПК України визначено, що
справа розглядається апеляційним
судом за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими цією главою.

З вищевикладених вимог закону
вбачається, що апеляційний суд дійсно
мав право на застосування Закону
України «Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті», якщо були б підстави,
передбачені нормами матеріального та
процесуального права, для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки у такому разі при ухваленні
власного судового рішення, апеляційний
суд застосовує закон, який є чинним на
час ухвалення такого рішення. Разом з
тим, апеляційний суд у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
підстав, передбачених нормами
матеріального та процесуального права,
для скасування рішення суду першої
інстанції не вказав, оцінку доводам
апеляційної скарги не надав.

Сам по собі наведений вище Закон
України не може бути підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки на час його
ухвалення місцевий суд і не міг його
застосувати, так як його не існувало, а
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду з огляду
на те законодавство, яке існувало на
час його ухвалення.

Враховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для його скасування із
передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 16 червня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко