Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2598/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Петрова О.Ф.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

15.10.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів:
Чорнобривець О.С., Кодрула М.А.

за участю
секретаря: Кечкіна А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 08.07.2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до комунального
закладу «Олександрійський
наркологічний диспансер» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до
комунального закладу
«Олександрійський наркологічний
диспансер» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог
позивач зазначив, що з 01.11.2004 року
працювала молодшою медичною
сестрою-буфетницею наркологічного
стаціонарного відділення у
Комунальному закладі
«Олександрійський наркологічний
диспансер».

15.11.2012 року наказом №73-к від 15.11.2012 року
її переведено з посади молодшої
медичної сестри-буфетниці на посаду
сторожа з повним робочим днем.

Позивач зазначив, що наказом
відповідача № 9-к від 28.02.2014 року її
звільнено з роботи за систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених трудовим
договором і правилами внутрішнього
трудового розпорядку, п.3 ст. 40 КЗпП
України.

Позивач зазначила, що вважає наказ про
її звільнення незаконним оскільки
доповідні записки надані головному
лікарю диспансеру на підтвердження
порушень нею трудових обов'язків є
сфабрикованими. Крім того зазначає, що
між нею та головним лікарем диспансеру
склались неприязні відносини, що також
є причиною її звільнення.

Позивач зазначила, що за час роботи у
закладі , наказами головного лікаря її
тричі звільняли з роботи за ч.1 ст. 40
КЗпП України, але кожного разу
рішеннями судів різних інстанцій вона
поновлювалась на роботі.

Позивач зазначила, що 24.02.2014 року ніякої
перевірки її роботи не було, жодного
акту у її присутності не складалось і
ніхто з актом перевірки не знайомив.

Зазначила, що про своє звільнення
дізналася 02.03.2014 року від завідувача
ОСОБА_3 і з метою уникнення провокації з
боку керівництва відразу викликала
міліцію, яка склала відповідний акт про
недопущення її до робочого місця.

Позивач зазначила, що вказані дії з
боку відповідача завдали їй моральних
страждань, в зв'язку з чим вона втратила
душевний спокій, постійно перебуває у
роздратованому стані.

Позивач просила суд поновити її на
роботі в КЗ «Олександрійський
наркологічний диспансер» з моменту
звільнення , стягнути з відповідача на
її користь середню заробітну плату за
весь час вимушеного прогулу та 5000грн .
на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 08.07.2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції у зв'язку з
порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно ст.303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог , суд першої інстанції встановив,
що ОСОБА_2 перебувала у трудових
відносинах з комунальним закладом
«Олександрійський наркологічний
диспансер», виконуючи роботу сторожа,
які тривали до 28 лютого 2014 р.

Суд першої інстанції зазначив, що 28
лютого 2014 р. адміністрація закладу
видала наказ про звільнення ОСОБА_2 з
роботи за систематичне невиконання без
поважних причин обов'язків, покладених
трудовим договором і правилами
внутрішнього трудового розпорядку( п.3
ст. 40 КЗпП України). Систематичне
невиконання нею своїх обов'язків
полягало в тому, що позивач маючи
дисциплінарне стягнення, за порушення
трудової дисципліни, яке було
застосовано до неї 24 квітня 2013 р. і на
день вчинення нового проступку не
знято допустила нове порушення яке
полягало у невиконанні належним чином
обов'язків покладених на неї посадовою
інструкцією.

Суд першої інстанції встановив , що з 23
години 6 лютого 2014 р. до 6 години 7
лютого 2014 р. та з 00 год. 30 хв. до 2 год. 30
хв. 23 лютого 2014 р. позивач залишила без
нагляду приміщення закладу, яке
знаходилось під її охороною, не
здійснювала обхід території в нічний
час через кожну годину, порушивши п.3.6,
7.1, 8.1 Посадової інструкції сторожа. Від
дачі пояснень за обставинами, які
виникли в ніч на 23.02.2014 року - ОСОБА_2
відмовилась.

Суд першої інстанції встановив , що
розірвання трудового договору з
позивачем здійснено з ініціативи
уповноваженого органу без згоди
профкому, оскільки ОСОБА_2 не є
членом профспілкової організації.

Суд першої інстанції зазначив, що
відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Суд першої інстанції зазначив, що
згідно п. 3.6 Посадової інструкції
сторожа, затвердженої головним лікарем
11 листопада 2013 р., сторож зобов'язаний
постійно стежити за приміщеннями, які
підлягають охороні, та обходити
територію через кожну годину,
починаючи з 19. 00 години вечора по 8 .00
ранку. Сторож несе відповідальність за
несвоєчасне і неякісне виконання
обов'язків, передбачених Посадовою
інструкцією ( п. 7.1 ).Робочим місцем
сторожа є територія та всі приміщення
закладу (п.8.1 Посадової інструкції).

Суд першої інстанції встановив ,
що відповідно до Статуту комунального
закладу «Олександрійський
наркологічний диспансер» головний
лікар здійснює управління
наркологічним закладом, видає у межах
своєї компетенції накази, дає вказівки,
організовує та перевіряє їх виконання,
здійснює контроль за використанням та
збереженням комунального майна (п.4.3,
п.11.1).

Суд першої інстанції встановив , що
про неналежне виконання ОСОБА_2 своїх
обов'язків свідчать акти від 7 лютого 2014
р. та 24 лютого 2014 р., складені членами
комісії, призначеної головним лікарем
закладу.

Суд першої інстанції зазначив, що
показання свідків підтверджують факт
невиконання ОСОБА_2 своїх службових
обов'язків, 7 лютого 2014 р. та 24 лютого 2014
р покладених на неї трудовим договором
та Посадовою інструкцією.

Суд першої інстанції встановив , що
згідно з наказом комунального закладу
«Олександрійський наркологічний
диспансер» від 24 квітня 2013 р. за
порушення трудової дисципліни, ОСОБА_2
винесено догану. Зазначений наказ не
скасовано, про що свідчить рішення
Олександрійського міськрайонного суду
від 9 серпня 2013 р., яке набрало законної
сили.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що ОСОБА_2 після застосування до неї
дисциплінарного стягнення, з дня
накладення якого не минув 1 рік,
повторно, без поважних причин
допустила порушення своїх трудових
обов'язків. При цьому невиконання нею
без поважних причин обов'язків,
покладених трудовим договором, мало
систематичний характер.

Суд першої інстанції зазначив, що
доводи позивачки про упереджене
ставлення до неї головного лікаря
спростовує той факт, що перевірка
дотримання трудових обов'язків
здійснювалася відносно усіх працюючих
сторожів, а приводом для перевірки
виявилося порушення своїх трудових
обов'язків з боку одного із сторожів.
Крім того, суд першої інстанції
зазначив, що факт неналежного
виконання позивачкою своїх трудових
обов'язків об'єктивно підтверджується
актами перевірок та показаннями
свідків.

Суд першої інстанції встановив, що
свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6
засвідчили, що 28 лютого 2014 р. ОСОБА_2
відмовилася ознайомитися з наказом про
звільнення і засвідчити факт
ознайомлення з ним своїм підписом.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що позивачем не надано належних
доказів на підтвердження позовних
вимог, а тому підстави для задоволення
позовних вимог в частині поновлення на
роботі відсутні.

Суд першої інстанції зазначив, що
оскільки підстави для задоволення
позовних вимог в частині поновлення на
роботі відсутні, то відповідно і
вимоги про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди також
задоволенню не підлягають.

В апеляційній скарзі зазначається, що
судом першої інстанції при винесені
рішення були порушені норми
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів перевірила зазначені
доводи і дійшла висновку, що доводи
викладені в апеляційній скарзі не
знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні
справи не інакше, як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб в межах
заявлених вимог та на підставі
наданих доказів.

Колегія судів приймаючи до уваги
встановленні обставини дійшла
висновку, що суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив у задоволені
позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом судового розгляду є спір про
поновлення на роботі позивача у
зв'язку з його звільненням за п.3
статті 40 КЗпП України, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди.

Позивач в апеляційній скарзі зазначає,
що суд першої інстанції не встановив
дійсні обставини по справі , зокрема не
прийняв до уваги, що нікого
дисциплінарного проступку вона не
здійснювала . Роботу вона виконувала
відповідно до посадової інструкції .
Зазначає , що до неї раніше не
застосовувались засоби
дисциплінарного стягнення . Позивач
зазначила, що вважає наказ про її
звільнення незаконним оскільки
доповідні записки надані головному
лікарю диспансеру на підтвердження
порушень нею трудових обов'язків є
сфабрикованими. Крім того зазначає, що
між нею та головним лікарем диспансеру
склались неприязні відносини, що також
є причиною її звільнення.

Колегія суддів перевірила доводи
викладені в апеляційній скарзі і
дійшла висновки , що зазначене не
знайшло свого підтвердження та не
спростовує висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до статті 24 КЗпП України
укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

З матеріалів справи вбачається, що
15.11.2012 року наказом №73-к від 15.11.2012 року
позивача переведено з посади молодшої
медичної сестри-буфетниці на посаду
сторожа з повним робочим днем на
підставі заяви позивача. Зазначений
наказ позивачем не оскаржувався.

Встановлені обставини свідчать , що між
позивачем та відповідачем було
укладено трудовий договір.

З матеріалів справи вбачається, що
після переведення позивача на посаду
сторожа позивач з посадовою
інструкцією сторожа, ознайомлена
належним чином, про що свідчить її
підпис на посадовій інструкції.
Зазначені обставини не заперечує і
сама позивач.

З матеріалів справи вбачається, що за
час роботи сторожем , позивач
притягувалась до дисциплінарної
відповідальності у зв'язку з
неналежним виконанням своїх
професійних обов'язків , що
підтверджується наказом головного
лікаря комунального закладу
«Олександрійський наркологічний
диспансер» від 24 квітня 2013 р.
Зазначеним наказом позивачу винесено
догану. Вказаний наказ не скасовано,
про що свідчить рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 9 серпня
2013 р., яке набрало законної сили.

З матеріалів справи вбачається, що
07.02.2014 року та 24.02.2014 року комісією у
складі завідувача господарства
ОСОБА_3 та членів комісії сестри
господарки ОСОБА_7 , водія ОСОБА_8
складені акти про порушення
професійних обов'язків сторожем
ОСОБА_2 У зв'язку з даними обставинами
на ім'я головного лікаря подані
доповідні записки в яких викладені
обставини порушення сторожем ОСОБА_2
своїх професійних обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що в
судовому засіданні суду першої
інстанції свідки ОСОБА_8, ОСОБА_3,
ОСОБА_7 підтвердили обставини
викладені в актах від 07.02.2014 року та
24.02.2014 року.

З матеріалів справи вбачається, що
відносно позивача на протязі року
застосовано два дисциплінарних
стягнення одне у вигляді догани
винесеної від 24 квітня 2013 р. а друге
стягнення у вигляді звільнення , що
відповідає вимогам статті 147 КЗпП
України.

З матеріалів справи вбачається, що
дисциплінарне стягнення від 24 квітня
2013 р. відповідно до статті 151 КЗпП
України не погашене і не зняте до
закінчення одного року.

Застосовуючи дисциплінарне стягнення
до позивача за повторне порушенні
трудових обов'язків на протязі року ,
відповідач застосував до позивача
стягнення у вигляді - звільнення,
виходячи із систематичності
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків покладених на нього
трудовим договором.

Приймаючи до уваги встановлені
обставини та доводи викладенні в
апеляційній скарзі колегія суддів
дійшла висновку , що встановлені
обставини дають підстави зробити
висновок , що позивач на протязі року
двічі не виконувала свої професійні
обов'язки без поважних причин і
встановлене не спростовується
доводами апеляційної скарги, оскільки
позивачем не надано доказів які б
підтвердили, що зазначені вище акти
сфальшовані, а пояснення свідків не
відповідають дійсності.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції розглянув справу в
межах доводів позовної заяви , та
наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не спростовують,
оскільки не підтверджуються належними
доказами, суперечать фактичним
обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
, рішення суду першої інстанції
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
залишається без змін.

Керуючись ст. 303-304, 307, 308, 313-314, 316-317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити .

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 08.07.2014 року - залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: