Справа № 445/136/14 Головуючий у 1 інстанції: Бакаїм М.В.
Провадження № 22-ц/783/5037/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 з участю третіх осіб - приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та Струтинської сільської ради Золочівського району Львівської області, про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

в с т а н о в и л а:

10 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_7, після смерті якої відкрилася спадщина на спадкове майно. Згідно заповіту, земельну ділянку для ведення ФСГ (пай) мати заповіла йому, однак заяву про прийняття спадщини він протягом шести місяців не подав, оскільки перешкодила йому в цьому поважна причина, а саме: хронічна хвороба - туберкульоз, якою та іншими захворюваннями легенів - бронхіт та фарингіт, він постійно хворіє з 1980 року, часу служби в армії. З 2006 року знаходиться на «Д» обліку в Золочівському тубдиспансері. Часто, кожного року з приводу захворювань перебуває на лікуванні, під час загострення мусить лікуватися в санаторіях, де є відповідне обладнання та гірське повітря. Після похорону матері, він переніс хворобу - запалення легенів, після чого у травні 2013 року йому погіршало, тому терміново шукав лікарню щоб лікуватися. В зв'язку, з цим він перебував на лікуванні з 04.06.2013 року по 11.07.2013 року в санаторію «Гірське повітря», що в с. Ворохта Івано-Франківської області. Там нотаріуса немає, а найблищий - в м. Яремче. Враховуючи вищенаведене, вважає, що строк для прийняття спадщини пропустив з поважної причини, просить позов задовольнити та визначити йому додатковий строк тривалістю два місяці для подання ним в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_8.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_4, з участю третіх осіб - приватного нотаріуса Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та Струтинської сільської ради Золочівського району Львівської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги та поклав в основу рішення твердження представника відповідача щодо його - позивача можливості подати заяву про прийняття спадщини в період з 12.12.2012 року по 03.06.2013 року, тобто до хвороби. З цього твердження суду вбачається, що поважна причина (в даному випадку його хвороба) повинна тривати не менше як шість місяців постійно, що суперечить ч. 3 ст. 1272 ЦК України. Висновок суду про те, що не надано доказів того, що він не міг подати заяву про прийняття спадщини в період з 12.12.2012 року по 03.06.2013 року, свідчить про те, що суд визнає наявність доказів поважності причини пропуску строку в період після 03.06.2013 року по 12.06.2013 року, і такі існують. Крім цього, в рішенні суду не зазначено про вказаний період та не дано йому оцінки в сукупності зі всіма доказами. Просить скасувати рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Струтинська сільська рада Золочівського району Львівської області та приватний нотаріус Золочівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 просять слухати справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Крім того, частиною 3 ст. 303 ЦПК України також передбачено, що суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Однак зазначеним вимогам закону дане рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що доказів того, що позивач не мав можливості подати заяву про прийняття спадщини за період 12.12.2012 року по 03.06.2013 року суду не надано.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_2

Після смерті останньої відкрилася спадщина, до складу якої увійшов житловий цегляний будинок, два сараї, господарські споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1, а також права на земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Колективного сільськогосподарського підприємства «Незалежність» (с. Струтин Золочівського району Львівської області), розміром 2,05 в умовних кадастрових гектарах.

У встановлений законом строк позивач не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Однак після смерті ОСОБА_7, спадщину прийняла по заповіту її онука, відповідачка по справі - ОСОБА_4, з урахуванням обов?язкової частки спадщини, від якої відмовилась ОСОБА_5 - дочка спадкодавці і мати відповідачки ОСОБА_4, про що остання 21 грудня 2013 року отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 43-85).

За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частинами 1 та 2 статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно із частинами 1 та 3 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.

З матеріалів справи убачається, що на час смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкодавець ОСОБА_7 у господарстві, що знаходиться в АДРЕСА_1, була зареєстрована та проживала одна (а.с. 96).

23 серпня 2000 року від імені ОСОБА_7 було складено заповіт на усе майно в користь ОСОБА_4 (а.с. 57). Проте даний заповіт 22 січня 2004 року змінено в користь її сина ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_4 (а.с. 8). По відомостях Струтинської сільської ради цей заповіт також змінено в користь - лише ОСОБА_4 (а.с. 31, 78).

З належно завіреної копії спадкової справи № 62 (а.с. 43-85) до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 (почато: 09 квітня 2013 року, закінчено 21 грудня 2013 року) видно, що подавши заяву про прийняття спадщини за заповітом, ОСОБА_4 у ній зазначила, що - інших спадкоємців немає (а.с. 44). Також слід зазначити, що у цій спадковій справі представлені лише два заповіти - від 23.08.2000 року та від 10.10.2008 року в користь ОСОБА_4 (а.с. 56, 57), заповіту від 22.10.2004 року в користь ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - немає.

Позивач ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції ствердив, що він до спливу шести місяців звертався до нотаріуса за прийняттям спадщини після смерті матері, однак нотаріус йому усно відмовила у оформленні документів на спадщину. Його покійна мати ОСОБА_7 була неграмотною особою, не вміла читати та писати, і заповіт від 10.10.2008 року в користь ОСОБА_4 не складала, такий не підписувала. Причиною пропуску шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини зазначає своє захворювання на туберкульоз та інші захворювання легенів, в тому числі дворазове запалення легенів у цей період.

Як вбачається з санаторно-курортної карти № 17 від 03.06.2013 року, виданої Золочівським протитуберкульозним диспансером, а також виписки із санаторної історії хвороби № 869 від 11.07.2013 року, виданої та завіреної Державним закладом «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря», ОСОБА_2 за 9 (дев?ять) днів до закінчення шестимісячного строку для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини, був скерований на санаторне лікування з діагнозом - туберкульоз легень, хронічний бронхіт, хронічний фарингіт ДН ІІ ст., фіброзні зміни (а.с. 11, 12).

Довідкою № 138 від 15.05.2014 року Золочівського протитуберкульозного диспансеру стверджується, що позивач ОСОБА_2 дійсно знаходиться на диспансерному обліку в КЗ ЛОР «Золочівський протитуберкульозний диспансер» з приводу туберкульозу легень з 2006 року. За період з 12.12.2012 року по даний час періодично проходить амбулаторне лікування. Дні звертання: 19.12.2012 р., 24.12.2012 р., 03.01.2013 р., 21.01.2013 р., 14.02.2013 р., 04.03.2013 р., 16.04.2013 р., 10.05.2013 р., 03.06.2013 р., 24.07.2013 р., 21.11.2013 р., 10.02.2014 р., 26.02.2014 р., 18.03.2014 р., 21.03.2014 р., 27.03.2014 р. (а.с. 123).

Беручи до уваги важке захворювання позивача, обставини по справі, оцінивши їх в сукупності, колегія суддів доходить висновку про те, що пропущений позивачем строк звернення із заявою про прийняття спадщини - 6 місяців і 29 днів є таким, що пропущений з поважних причин, а саме через незадовільний стан його здоров?я, яке перешкоджало йому своєчасно звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тому слід визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним такої заяви.

На підставі викладеного, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, відповідно до ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене при неповному з?ясуванні обставин справи, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.п. 1, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Золочівського районного суду Львівської області від 16 травня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити ОСОБА_2, народженому ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Монастирок Золочівського району Львівської області, додатковий строк для подання ним в нотаріальну контору заяви про прийняття спадщини після смерті його матері - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Золочівка Золочівського району Львівської області, - протягом двох місяців з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.