Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Провадження № 22-ц/778/3914/14
Головуючий у 1 інстанції: Бульба О.М.
Суддя-доповідач: Воробйова І.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кримської О.М.,

Суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 05 серпня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Імексбанк», третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_3 про визнання
кредитного договору, про надання
споживчого кредиту недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до суду з даною
позовною заявою в якій просила: визнати
недійсним з моменту укладення
кредитний договір від 18.12.2012 року
№999-00020830/1, укладений між ОСОБА_2 та
Публічним акціонерним товариством
«Імексбанк», я також договір поруки між
ОСОБА_3 та Публічним акціонерним
товариством «Імексбанк».

В обґрунтуванні позовних вимог позивач
в позовній заяві зазначала, що 18.12.2012
року між нею та Публічним акціонерним
товариством «Імексбанк» (далі - ПАТ
«Імексбанк») укладено кредитний
договір №999-00020830/1 (далі - Кредитний
договір), згідно якого їй були надані
кредитні кошти у розмірі 35000 грн.
строком погашення до 17.12.2015 року зі
сплатою 19% річних за користування.
Позивач вважає, що вказаний кредитний
договір є недійсним, оскільки порушено
порядок видачі та погашення кредиту, а
саме: кошти ПАТ «Імексбанк» видано
позивачу та погашення кредиту
приймалося не через поточні рахунки
банку, а через інші рахунки. Крім того
позивач, вважав, що ПАТ «Імексбанк» при
укладенні Кредитного договору,
порушено Закон України «Про захист
прав споживачів», оскільки, відповідно
до кредитного договору процентна
ставка за користування кредитом
складає 19% а згідно аудиторського
висновку - 54%. Також позивач вважав, що
кредитний договір є недійсним і в
зв'язку з тим, що в щомісячну суму
платежу банком включено платежі за
інші послуги банку, які включають
валюто-обмінні операції, юридичне
оформлення, тощо в сумі 520 грн., на
місяць.

Рішенням Енергодарського міського
суду Запорізької області від 05 серпня
2014 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішення,
ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість
судового рішення, просила скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення, в якому визнати
недійсним з моменту укладення
кредитний договір від 18.12.2012 року №
999-00020830/1 укладений між ОСОБА_2 та ПАТ
«Імексбанк», договір поруки, укладений
між ОСОБА_3 та ПАТ «Імексбанк».

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів підстав визнання
недійсним кредитного договору, що
кредитний договір був укладений під
впливом обману, а також не довів
наявності інших зазначених ним підстав
для визнання договору недійсним.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, у відповідності до вимог ст.
212-214 ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи на
які посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Так, судом першої інстанції
встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що 18.12.2012 року між
ОСОБА_2 та ПАТ «Імексбанк» укладено
договір про надання кредиту №999-00020830/1
відповідно до умов якого ПАТ
«Імексбанк» надав ОСОБА_2 кредит на
умовах овердрафту в сумі 35000 грн., а
остання зобов»язалась погашати
овердрафт, сплачувати фіксовану
проценту ставку за користування
кредитом із розрахунку 19% річних від
суми заборгованості та виконувати інші
зобов»язання згідно договору (а.с.8-11).

18.12.2012 року в забезпечення
виконання зобов»язань за Кредитним
договором ПАТ «Імексбанк» з ОСОБА_3
укладено договір поруки (а.с.12-13).

Позивач вважає, що банк під час
укладання договору приховав від нього
повну та об»єктивну інформацію щодо
кінцевої сукупності вартості кредиту
та реальної відсоткової ставки за цим
кредитом чим ввів її в оману, кредитні
гроші були надані банком з транзитного
рахунку що є неприпустимим, умови
договору щодо сплати послуг банку є
несправедливими.

За нормами ст. 230 ЦК України правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п.
20 Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 06.11.2009 року № 9 правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Матеріали справи не дають підстав
вважати, що дії відповідачів при
укладанні спірного кредитного
договору суперечили волевиявленню
ОСОБА_2

З роз'яснень, які викладені в пункті 19
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду справ про
визнання правочинів недійсними",
убачається, що правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та
згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п. 8 постанови
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст.
203 ЦК України є: особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Принцип свободи договору передбачає,
як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі у контрагентів та
визначенні умов договору тощо.

Свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

За ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду,
позивач за власним розсудом обирає
спосіб захисту. Обравши способом
захисту визнання недійсним кредитного
договору, з підстав передбачених ст.215,
ст.230 ЦК України, позивач в силу ст. 10 ЦПК
України зобов'язана довести правову та
фактичну підставу своїх позовних
вимог.

Належних та допустимих доказів у
розумінні ст. 57-60 ЦПК України на
підтвердження жодної із перелічених
підстав для визнання кредитного
договору, позивачем не надано.

Крім того, як видно з оспорюваного
Договору, який апелянт засвідчила
власним підписом, що Договір прочитано
особисто, його суть зрозуміла та вона
повністю згодна з його змістом (.а.с7),
отже, посилання апелянта, що не
розуміла правові наслідки при
укладенні договору та помилялась в
його суті не є спроможними.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що доводи,
наведені в апеляційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів і незгоди апелянта з висновком
суду першої інстанції з їх оцінкою і не
спростовують висновок суду та не дають
підстав для зміни чи скасування
рішення, яке ухвалено з дотриманням
вимог процесуального та матеріального
права.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 05 серпня 2014
року у справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: