Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/3854/14
Головуючий у 1 інстанції: Яковлєва
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів Денисенко
Т.С., Коваленко А.І.,

при секретарі: Хомяк
К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Кам'янсько-Дніпровського районного
суду Запорізької області від 09 липня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
боргу .

Позивач зазначав, що 1.03.2013 року між ним
та відповідачем було укладено договір
позики. Відповідно до п. 1 договору
позики, він визначений в договорі як
позикодавець, передає у власність
відповідачу, визначеному як
позичальник грошові кошти в сумі 53500
доларів США, що еквівалентно 627020 грн. .
Відповідно до п. 2.1 договору, строк
надання позики - до 01.04.2013 року. На
сьогоднішній день грошові кошти йому
не повернуто. На його неодноразові
звернення щодо сплати боргу відповідач
не реагує. Посилаючись на ці обставини,
просив стягнути з відповідача на його
користь суму боргу 53500 доларів США, що
еквівалентно 627020 грн.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
09 липня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг згідно договору позики в сумі 627020
грн. та судовий збір у розмірі 3654 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення по відмову у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на
положення статті 625 ЦК України згідно
якої боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання
та на приписи статей 1046, 1047, 1049 ЦК
України, якими встановлено поняття та
форма договору позики та визначено
обов'язок позичальника повернути
позику позикодавцеві.

Задовольнивши позов, суд виходив з
того, що 1.03.2013 року між сторонами
укладено письмовий договір позики.
Відповідно до п. 1 договору позики,
ОСОБА_3, вказаному в договорі як
позикодавець, передає у власність
ОСОБА_2, вказаному в договорі як
позичальник, грошові кошти в сумі 53500
доларів США, що еквівалентно 627020 грн.
Відповідно до п. 2.1 договору, позика
надається строком до 01.04.2013 року. (а. с. 6).

Оскільки теперішнього часу грошові
кошти позикодавцю не повернуто, що
було підставою для зверення ОСОБА_3 до
суду з вимогою про повернення боргу, а
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів щодо повернення ним
боргу, суд першої інстанції дійшов
висновку про задоволення позову в
повному обсязі.

Основний довід апеляційної скарги
полягає в тому, що суд першої інстанції
не вввзяв до уваги доводи відповідача
щодо безгрошовості позики, оскільки
між сторонами хоча і укладено в
письмовому вигляді договір позики,
проте, відсутня розписка, яка б
свідчила про те, що ОСОБА_2 дйсно
отримав від ОСОБА_3 вказані в договорі
позики грошові кошти. Тобто, на думку
апелянта, відсутній реальний договір.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді.

В засіданні суду апеляційної інстанції
представник позивача заявила
клопотання про долучення до матеріалів
справи оригіналу договору позики,
укладеного сторонами 01.03.2013 року . На
питання судді-головуючого
представник позивача пояснила, що цей
оригінал був предметом дослідження у
суді першої інстанції, проте не був
долучений до матеріалів справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або
кількохдокументах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Зі змісту договору позики від 1.03.2013
року, укладеного у простій письмовій
формі ОСОБА_3 («Позикодавець») та ОСОБА_2
(«Позичальник») вбачається, що
позикодавець передає у власність
Позичальникові грошові кошти - в сумі
53500 доларів США, а Позичальник
зобов'язується повернути
Позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). За пунктом 2.1 цього
договору позика надається строком до
01.04.13 року (копія договору позики - на а.
с. 6; оригінал договору позики - на а. с.
86).

Справжня правова природа укладеного
договору - це договір позики. Письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Предметом договору позики у цій праві
є іноземна валюта.

? статті 192 ЦК України іноземна валюта
може використовуватися в Україні у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1
декрету Кабінету Міністрів України від
19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю" (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) визначено, що іноземна
валюта - це іноземні грошові знаки у
вигляді банкнотів, казначейських
білетів, монет, що перебувають в обігу
та є законним платіжним засобом на
території відповідної іноземної
держави, кошти у грошових одиницях
іноземних держав і міжнародних
розрахункових (клірингових) одиницях,
що перебувають на рахунках або
вносяться до банківських та інших
фінансових установ за межами України.

Зазначивши суму позики в доларах США,
позивач вправі в судовому порядку
просити повернення боргу лише в
гривнях, а тому позовні вимоги ОСОБА_3
щодо стягнення на його користь з
боржника ОСОБА_2 суми боргу в розмірі
627020 коп., що еквівалентно 53500 доларам
США (на момент подачі позову),
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Інший довід апеляційної скарги ОСОБА_2
полягає в тому, що судом першої
інстанції не врахував, що борг ним
частково погашено. Апелянт вказує, що в
рахунок оплати боргу він надав
позивачеві насіння соняшника вартістю
455899 грн. та передав автомобіль, який
належить його дружині.

Такий довід апеляційної скарги
по-перше, суперечить раніше
зазначеному доводу апеляційної скарги
- щодо безгрошовості договору позики, а
по-друге, на підтвердження цього доводу
апелянт ОСОБА_2 не надав суду належних
та допустимих доказів, які б свідчили
про часткове погашення ним боргових
зобов'язань за договором позики від
01.03.2013 року.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію відповідача та
його представника, висловлену в ході
розгляду справи і полягають лише в
переоцінці доказів, які належним чином
перевірені і оцінені судом першої
інстанції і не доводять порушення
судом першої інстанції норм
процесуального і матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області
від 09 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: