АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 1912/1813/2012Головуючий у 1-й
інстанції Сташків Н.Б. Провадження №
22-ц/789/1123/14 Доповідач - Щавурська
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Ходоровський М.
В.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б.

з участю сторін - представника
апелянта ОСОБА_1-адвоката
ОСОБА_2,представника заінтересованої
особи- відділу ДВС Підволочиського
районного управління юстиції Панчук
М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на ухвалу Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 11
серпня 2014 року у справі за скаргою
ОСОБА_4, заінтересовані особи ОСОБА_1,
Відділ державної виконавчої служби
Підволочиського районного управління
юстиції про визнання дій державного
виконавця неправомірними та
скасування постанови ,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду зі уточненою в подальшому скаргою
на дії державного виконавця ВДВС
Підволочиського районного управління
юстиції у Тернопільській області в
частині неправомірного винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
та скасування постанови.

В обгрунтування вимог скарги
посилався на те, що 06 червня 2014 року він
отримав із відділу ДВС Підволочиського
районного управління юстиції у
Тернопільській області постанову
головного державного виконавця від 27
травня 2014 року № 1894/03-28 про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження. Згідно даної
постанови на підставі заяви стягувача
накладено арешт на все майно боржника,
що належить ОСОБА_4 та заборонено
здійснювати відчуження будь-якого
майна. Проте вважає, що винесена
державним виконавцем постанова про
накладення арешту на все майно
боржника та заборону на його
відчуження суперечить вимогам ЗУ «Про
виконавче провадження», оскільки
постанова про накладення арешту на
майно винесена на день пізніше від
постанови про відкриття провадження,
що не може вважатися одночасним в
розумінні ст.25 ЗУ "Про виконавче
провадження"; державним виконавцем не
направлено йому постанову про
відкриття виконавчого провадження та
не надано добровільний термін для
виконання рішення суду; не перевірено
достатності коштів на рахунках у банку,
а накладено арешт на все майно. Крім
цього, постанова про накладення арешту
на майно винесена на підставі
виконавчого листа, що в дійсності не
видавався. У зв'язку з цим просив
скасувати постанову державного
виконавця про накладення арешту на
майно боржника, а дії державного
виконавця, пов'язані з її винесенням,
визнати неправомірними.

Ухвалою Підволочиського
районного суду Тернопільської області
від 11 серпня 2014 року скаргу ОСОБА_4
задоволено. Визнано дії головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Підволочиського районного управління
юстиції у Тернопільській області щодо
винесення постанови серії ВП № 43466093
від 27 травня 2014 року про арешт майна
боржника ОСОБА_4 та оголошення заборони
на його відчуження неправомірними.
Скасовано постанову серії ВП № 43466093
від 27 травня 2014 року про арешт майна
боржника ОСОБА_4 та оголошення заборони
на його відчуження.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить ухвалу суду першої інстанції
скасувати, як таку, що постановлена у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2
апеляційну скаргу своєї довірительки
підтримала з мотивів, викладених у ній,
просила ухвалу суду першої інстанції
скасувати та постановити нову ухвалу,
якою в задоволенні скарги ОСОБА_4
відмовити.

Представник відділу ДВС
Підволочиського районного управління
юстиції - його начальник Панчук М.Л. у
судовому засіданні доводи апеляційної
скарги підтримала та пояснила, що
оскаржувана постанова про накладення
арешту на майно боржника винесена
відповідно до вимог закону (ст.25 ЗУ "Про
виконавче провадження") з тих підстав,
що у заяві стягувача про прийняття
виконавчого листа до виконання
одночасно містилося прохання про
накладення арешту на майно боржника.
Даною постановою права боржника жодним
чином не порушено, оскільки в
подальшому жодні постанови стягнення
з нього штрафів чи судових зборів
державним виконавцем не виносились.
Крім цього, за заявою стягувача
проведення виконавчих дій було
відкладено і боржнику повторно був
наданий добровільний строк для
виконання рішення суду. Що стосується
дати видачі виконавчого листа,
зазначеної в постановах про відкриття
провадження і про накладення арешту
18.12.2013 року замість 13.05.2014 року, то
пояснила це тим, що державним
виконавцем помилково замість дати
видачі виконавчого листа зазначено
дату ухвалення рішення судом. Тому в
подальшому нею було винесено постанову
про виправлення помилки.

Представник скаржника ОСОБА_4 -
адвокат ОСОБА_5, будучи належним чином
повідомленим про час та місце
апеляційного розгляду справи, у судове
засідання не з'явився і про причини
неявки не повідомив. За вказаних
обставин, з врахуванням вимог ч.2 ст.305
ЦПК України, колегія суддів вважає за
можливе провести розгляд справи у
відсутності представника скаржника.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи скаргу та
скасовуючи постанову про накладення
арешту на майно та заборону його
відчуження, суд першої інстанції
виходив з того, що під час винесення
даної постанови державним виконавцем
відділу ДВС Підволочиського районного
управління юстиції порушено вимоги
ст.ст.25, 31, 52 ЗУ "Про виконавче
провадження". Колегія суддів з таким
висновком суду першої інстанції не
погоджується з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що
рішенням Підволочиського районного
суду Тернопільської області від 18
грудня 2013 року стягнено із відповідача
ОСОБА_4 в користь позивача ОСОБА_1
грошову компенсацію в розмірі 19782,50 грн.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 15 квітня 2014
року рішення Підволочиського
районного суду Тернопільської області
частково скасовано та стягнуто з
відповідача ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1
грошові кошти в розмірі 61586 грн. та
судовий збір у розмірі 615,90 грн.

13 травня 2014 року Підволочиським
районним судом ОСОБА_1 був виданий
виконавчий лист № 2-604/27/13, згідно якого
з ОСОБА_4 стягнуто в користь ОСОБА_1 61586
грн. грошової компенсації та 615,90 грн.
судового збору (а.с.19).

26 травня 2014 року стягувач ОСОБА_1
звернулась із заявою до відділу ДВС
Підволочиського райуправління юстиції
у Тернопільській області, у якій
просила відкрити виконавче
провадження з примусового виконання
судового рішення, у межах стягнення
накласти арешт на майно та кошти
боржника, а також оголосити заборону
його відчуження.

Постановою головного державного
виконавця відділу ДВС Підволочиського
районного управління юстиції у
Тернопільській області від 26 травня 2014
року відкрито виконавче провадження по
виконавчому листу № 2-604/27/13 виданому 18
грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 в
користь ОСОБА_1 грошових коштів в
розмірі 61586 грн. грошової компенсації
та 615,90 грн. судового збору (а.с.21).

27 травня 2014 року постановою
головного державного виконавця
відділу ДВС Підволочиського
райуправління юстиції у
Тернопільській області накладено
арешт на все майно, що належить
боржнику ОСОБА_4 та заборонено
здійснювати його відчуження лише у
межах суми боргу (а.с.6).

У відповідності до ч.2 ст.25 ЗУ "Про
виконавче провадження" державний
виконавець протягом трьох робочих днів
з дня надходження до нього виконавчого
документа виносить постанову про
відкриття виконавчого провадження. За
заявою стягувача державний виконавець
одночасно з винесенням постанови про
відкриття виконавчого провадження
може накласти арешт на майно та кошти
боржника, про що виноситься відповідна
постанова.

Враховуючи вимоги даної статті, а
також наявну в матеріалах виконавчого
провадження заяву стягувача ОСОБА_1,
дії державного виконавця в частині
винесення постанови про накладення
арешту на майно боржника за заявою
стягувача, на думку колегії суддів,
повністю узгоджуються з вимогами ст.25
ЗУ "Про виконавче провадження", яка й
наділяє державного виконавця таким
правом.

При цьому висновки суду щодо
незаконності постанови про накладення
арешту з підстав винесення її на день
пізніше, ніж постанова про відкриття
провадження, що не може свідчити про їх
одночасне прийняття в розумінні ч.3 ст.25
ЗУ "Про виконавче провадження", колегія
суддів вважає помилковими, виходячи з
наступного. Ч.2 ст.25 ЗУ "Про виконавче
провадження" передбачено триденний
строк для винесення постанови про
відкриття провадження з дня
надходження виконавчого документа.
Оскільки постанова про відкриття
провадження винесена державним
виконавцем у день надходження
виконавчого листа (26.05.2014 року), а
постанова про накладення арешту
винесена на другий день після його
надходження (27.05.2014 року), а також
враховуючи те, що обидві постанови
винесені на підставі однієї заяви
стягувача з різницею лише в один день,
тобто вимоги в частині строків,
визначених ч.2 ст.25 ЗУ "Про виконавче
провадження" для кожної з цих постанов
державним виконавцем не порушені, то на
думку колегії суддів, можна вважати, що
оскаржувана постанова про накладення
арешту на майно винесена одночасно з
постановою про відкриття провадження.

Безпідставними, такими, що не
стосуються предмету розгляду скарги, а
тому й не відповідають вимогам закону є
висновки суду першої інстанції і в
частині незаконності постанови про
накладення арешту від 27.05.2014 року з
підстав порушення державним
виконавцем вимог ст.31 ЗУ "Про виконавче
провадження", що полягають у
ненаправленні боржнику рекомендованою
кореспонденцією постанови про
відкриття провадження та ненаданні
терміну для добровільного виконання
рішення суду, оскільки з врахуванням
уточнених вимог скаржника предметом
оскарження є дії державного виконавця,
пов'язані з винесенням 27.05.2014 року
постанови про арешт майна, наслідком
яких є скасування даної постанови (а не
відповідність дій державного
виконавця вимогам закону в частині
повідомлення про відкриття
виконавчого провадження), однак
задовольняючи вимоги скарги ОСОБА_4 про
визнання дій державного виконавця в
частині винесення постанови про
накладення арешту на майно
неправомірними з підстав порушення
вимог ст.31 ЗУ "Про виконавче
провадження", суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що стаття 25 цього ж
Закону, яка була підставою для
винесення оскаржуваної постанови, і
яка передбачає винесення такої
постанови на основі заяви стягувача
одночасно з відкриттям виконавчого
провадження, жодним чином не пов'язує
законність її винесення з фактом
направлення сторонам виконавчого
провадження копії постанови про
відкриття провадження, і тим більше не
передбачає надання боржнику терміну
для добровільного виконання рішення
суду (єдиною підставою для її винесення
є заява стягувача, яка в даному випадку
мала місце).

Також, не відповідають обставинам
справи й зроблені з порушенням вимог
закону висновки суду першої інстанції
в частині порушення державним
виконавцем вимог ч.ч.2, 5, 6 ст.52 ЗУ "Про
виконавче провадження", яка передбачає
порядок звернення стягнення на кошти
та інше майно боржника, оскільки
звернення стягнення, окрім самого
арешту, полягає ще й у вилученні та
примусовій реалізації майна, які, як
встановлено в ході апеляційного
розгляду справи, станом на день
розгляду справи в суді так і не були
проведені. Крім цього, як вбачається з
оскаржуваної постанови про накладення
арешту, не зважаючи на те, що арешт
накладено на усе майно боржника,
заборона на його відчуження накладена
лише у межах суми боргу. З наявної в
матеріалах справи довідки з банку з
приводу виконання постанови про
накладення арешту на грошові кошти,
вбачається, що залишок коштів на
рахунку боржника недостатній для
виконання даної постанови (а.с.23), і тим
самим спростовуються доводи скарги
боржника у неправомірному накладенні
арешту на майно.

Не може, на думку колегії суддів,
бути підставою для скасування
постанови про накладення арешту на
майно й факт допущення державним
виконавцем помилки в написанні дати
видачі виконавчого листа, зазначеної в
постанові про накладення арешту 18.12.2013
року замість 13.05.2014 року, оскільки така
помилка може бути усунута іншим шляхом
- винесенням відповідної постанови
органом, що допустив помилку (що й було
зроблено 12.06.2014 року начальником
відділу ДВС), а не шляхом скасування
такої постанови, як помилково вважає
скаржник ОСОБА_4, і з доводами якого
безпідставно погодився суд першої
інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Скаржником ОСОБА_4 не доведено
обставин, які б свідчили про порушення
зі сторони державного виконавця вимог
закону в частині винесення 27.05.2014 року
постанови про арешт майна боржника і
заборони його відчуження у межах суми
боргу.

Враховуючи наведене, оскаржувана
ухвала суду першої інстанції є такою,
що постановлена з порушенням норм
процесуального права, а тому
відповідно до п.2 ч.1 ст.312 ЦПК України
підлягає скасуванню з постановленням
нової - про відмову в задоволенні
скарги ОСОБА_4 про визнання дій
державного виконавця відділу ДВС
Підволочиського районного управління
юстиції в частині винесення 27.05.2014 року
постанови про накладення арешту на
майно неправомірними та скасування
постанови.

Керуючись ст.ст.305 ч.2, 307 ч.2 п.2, 312 ч.1
п.2, 313, 314 ч.1 п.6, 315 ч.1, 317 ч.1, 319 ч.1, 325 ч.1
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Ухвалу Підволочиського районного суду
від 11 серпня 2014 року - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою в
задоволенні скарги ОСОБА_4 про визнання
дій державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Підволочиського районного управління
юстиції в частині винесення 27.05.2014 року
постанови про накладення арешту на
майно та скасування постанови -
відмовити.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ на протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підпис З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області
Н.Б. Щавурська