АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 02 липня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Дніпровської
районної у м. Києві державної
адміністрації, Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва, Відділу обліку і розподілу
житлової площі Дніпровської районної у
м. Києві державної адміністрації, третя
особа - Комунальне підприємство
«Керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва» про визнання права
користування житловим приміщенням,
зобов'язання видати ордер на квартиру
та укласти договір найму житлового
приміщення,

встановила:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з вказаним позовом, в якому
просила: - визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такою, що на законних підставах
проживає за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Дніпровську районну у
місті Києві державну адміністрацію
видати рішення про надання ОСОБА_2
жилого приміщення для користування за
адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Відділ обліку і розподілу
житлової площі Дніпровської районної у
місті Києві державної адміністрації
видати ОСОБА_2 ордер на вселення в жиле
приміщення за адресою: АДРЕСА_1;

- зобов'язати Комунальне підприємство
по утриманню житлового господарства
Дніпровського району м. Києва укласти з
позивачем договір найму вказаного
жилого приміщення.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 02 липня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
ОСОБА_2 через свого представника -
ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права. Вказувала, що
суд першої інстанції в поручення ч. 3 ст.
61 ЦПК України не врахував, що
відповідно до ухвали Апеляційного суду
м. Києва від 11.12.2013 року та ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05.03.2014 року, які містяться
матеріалах справи, судами встановлені
обставини правомірності користування
позивача спірним житловим приміщенням.

В судовому засіданні апелянт та її
представники підтримали апеляційну
скаргу та просили задовольнити.
Представник відповідача - Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації вважала доводи
апеляційної скарги безпідставними та
просила залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовувала тим,
що на підставі протоколу профкому ВАТ
«Радикал» № 47 від 02.02.2000 року їй було
надано кімнату готельного типу
АДРЕСА_1, що відноситься до відомчого
житлового фонду підприємства для
тимчасового проживання з подальшим
розглядом питання про її перебування у
кімнаті на постійній основі.

15.01.2004 року на підставі протоколу
засідання №15 профкому ВАТ «Радикал»,
позивачу, як пенсіонеру заводу,
ветерану праці, що пропрацювала на
шкідливих умовах, було надано кімнату
АДРЕСА_1, для постійного проживання, з
видачею ордеру. Однак, у зв'язку тим, що
17.01.2004 року відносно ВАТ «Радикал»
було порушено справу про банкрутство,
було змінено керівництво товариства,
позивачу не було видано ордер на
постійне проживання в спірній кімнаті.

Вважає, що вона на законних підставах
вселилась та до цього часу проживає в
спірній кімнаті, регулярно сплачує
оплату за житлово-комунальні послуги.
Однак Дніпровська районна у місті
Києві державна адміністрація
відмовляється видати позивачу ордер на
спірну кімнату, у зв'язку з чим позивач
позбавлена можливості зареєструватись
в цій кімнаті, яка є її єдиним житлом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем визначено неналежний спосіб
захисту та відновлення порушених
житлових прав в частині заявлених
вимог про визнання такою, що на
законних підставах проживає у кімнаті
АДРЕСА_1, оскільки нормами житлового
законодавства України регламентовано
порядок та умови забезпечення
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов, в залежності від
правового статусу житла, тому захист
інтересів особи, яка вважає своє право
порушеним, шляхом встановлення певних
юридичних фактів, серед іншого факту
проживання особи у певному житловому
приміщенні, суперечить природі
житлових правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про зобов'язання Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації прийняти рішення про
надання вказаної кімнати позивачу, та
зобов'язання Відділу обліку і
розподілу житлової площі - видати ордер
на це житло, суд виходив з того, що такі
вимоги є необґрунтованими, оскільки
позивачем не доведено наявність
обов'язкових умов, які дають підстави
для вирішення питання про видачу
ордеру на спірну кімнату, як і відсутні
докази, які мали б підтвердити
правомірність користування спірним
жилим приміщенням.

Вимоги про зобов'язання комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва укласти з ОСОБА_2 договір найму
жилого приміщення за адресою АДРЕСА_1 -
є похідними та безпосередньо залежать
від встановлення судом обставин, які
дають позивачу право на отримання
ордеру на окреме житлове приміщення, а
тому за необґрунтованості
вищевказаних позовних вимог у
задоволенні даної вимоги також
відмовлено.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
доказів, колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції щодо
підстав для відмови у задоволенні
позовних вимог є законними і
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи та положенням
матеріального закону. Норми
матеріального права відповідно до
спірних правовідносин застосовані
правильно.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що з 06.01.2000 року місце
проживання ОСОБА_4 було зареєстроване
АДРЕСА_8.

На підставі протоколу № 47 засідання
профкому ВАТ «Радикал» від 02.02.2000 року
позивачу надано кімнату готельного
типу АДРЕСА_1, з подальшим розглядом
питання про її перебування у кімнаті на
постійній основі.

На підставі розпорядження
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації за № 867 від
29.07.2002 року будинок АДРЕСА_1 було
прийнято до комунальної власності
територіальної громади Дніпровського
району м. Києва.

Відповідно до витягу з протоколу № 15
засідання профкому ВАТ «Радикал» від
15.01.2004 року позивачу надано на одну
особу кімнату АДРЕСА_1, з видачею
ордеру. В протоколі також зазначено, що
кімната надається для постійного
проживання зі зняттям з квартирного
обліку.

Однак зазначений витяг з протоколу № 15
засідання профкому ВАТ «Радикал», на
який посилається позивач як на
підставу для задоволення своїх
позовних вимог, правильно не прийнятий
до уваги судом першої інстанції,
оскільки в силу ст. 51, 52 , 58 ЖК України не
є документом, який дає право на
заселення до житлового приміщення.

Статтею 52 ЖК України передбачено, що
жилі приміщення в будинках відомчого
житлового фонду надаються громадянам
за спільним рішенням адміністрації і
профспілкового комітету підприємства,
установи, організації, затвердженим
виконавчим комітетом районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів, а у
випадках, передбачених Радою Міністрів
- за спільним рішенням адміністрації і
профспілкового комітету з наступним
повідомленням виконавчому комітетові
відповідної ради народних депутатів
про надання жилих приміщень для
заселення.

З вищевказаного витягу з протоколу
вбачається, що рішення про надання
житлової площі ОСОБА_2 було прийнято
лише профспілковим комітетом ВАТ
«Радикал», без участі адміністрації
підприємства, і не затверджувалось
виконавчим комітетом міської чи
районної в місті ради народних
депутатів. Крім того, на час прийняття
профспілковим комітетом такого
рішення, відомче житло ВАТ «Радикал»
вже було передано до комунальної
власності територіальної громади
Дніпровського району м. Києва.

На підставі розпорядження Київської
міської державної адміністрації від
14.12.2004 року за № 2261 ОСОБА_4 на сім'ю з
однієї особи надано ордер № 03 серії А
на жиле приміщення - однокімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_5

На підставі розпорядження
Дніпровської районної у м. Києві
державної адміністрації від 27.12.2004 року
за № 1629 ОСОБА_2 знято з квартирного
обліку, підстава зняття - надання житла
за рішенням МВК та КМ, що
підтверджується витягом з облікової
справи № 32396.

Таким чином, судом першої інстанції
правильно встановлено, що перебуваючи
на квартирному обліку як така, що
проживала у гуртожитку по АДРЕСА_8,
позивач отримала ордер на жиле
приміщення - однокімнатну ізольовану
квартиру АДРЕСА_5, що стало підставою
для зняття її з квартирного обліку.

З матеріалів справи судом встановлено,
що ОСОБА_2 14.01.2005 року була знята з
реєстраційного обліку за адресою по
АДРЕСА_8 та зареєструвала своє місце
проживання у АДРЕСА_5, з нею було
укладено договір найму жилого
приміщення.

Місце проживання позивача за адресою
наданої їй за ордером квартири було
зареєстроване з 21.01.2005 року по 10.02.2011
року. З викладеного слідує, що ОСОБА_2 з
січня 2005 року набула права постійного
користування зазначеним жилим
приміщенням.

Чинним житловим законодавством не
передбачено права громадян зберігати
за собою право постійного користування
одночасно у двох жилих приміщеннях, що
належать до комунальної власності.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов законного і
обґрунтованого висновку про
відсутність правових підстав для
визнання позивача такою, що на законних
підставах проживає у кімнаті АДРЕСА_1,
та зобов'язання відповідачів прийняти
рішення про надання їй вказаного
житла, видати ордер на вселення у
вказану кімнату та укласти договір
найму жилого приміщення.

Доводи апеляційної скарги позивача
зводяться до тверджень про неправильне
застосування судом норм матеріального
права - п. 8 та п. 9 «Правил обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов і надання їм жилих
приміщень в Українській РСР», виходячи
з положень яких, на думку позивача,
отримання ОСОБА_2 однокімнатної
квартири АДРЕСА_5 на підставі
розпорядження Київської міської
державної адміністрації не позбавляє
її права на отримання спірної кімнати,
що була їй виділена ВАТ «Радикал» у
відомчому житловому фонді, оскільки
особа має право перебувати на обліку
для поліпшення житлових умов як за
місцем роботи, так і за місцем
проживання, отже, не позбавлена права
двічі отримати житло.

Проте зазначені доводи не
ґрунтуються на нормах матеріального
права, оскільки відповідно до ст. 42 ЖК
України, жилі приміщення надаються
тільки громадянам, які перебувають на
обліку потребуючих поліпшення
житлових умов, крім випадків,
передбачених ст. 46, ч. 1 і 2 ст. 54, ч. 1 ст. 90,
ч. 6 ст. 101, ст. 102, 110, ч. 1 ст. 114 цього
Кодексу, а також інших випадків,
передбачених законодавством.

Відповідно до п. 42 Правил, на які
посилається апелянт, громадянам, що
перебувають на квартирному обліку на
підприємстві, в установі, організації
та у виконавчому комітеті місцевої
ради народних депутатів, жилі
приміщення надаються там, де раніше
настала черга на їх отримання. Органи,
що надали жиле приміщення,
повідомляють про це за іншим місцем
перебування громадян на обліку.

За змістом п. 42, пп. 1 п. 26 Правил,
надходження такого повідомлення про
отримання громадянином житла є
підставою для зняття громадянина з
квартирного обліку за іншим місцем
перебування на обліку.

Доводи представників апелянта про те,
що законність проживання ОСОБА_2 у
спірному жилому приміщенні - кімнаті
АДРЕСА_1 підтверджується рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 11.12.2013
року про відмову у задоволенні
позовних вимог Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва про виселення ОСОБА_2 із
самоправно зайнятого жилого
приміщення, висновків суду першої
інстанції в оскаржуваному рішенні не
спростовують, оскільки зі змісту
зазначеного рішення, яким було
скасоване рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 10.07.2013 року,
вбачається, що позивач, заявляючи
вимоги про виселення ОСОБА_2, посилався
на те, що вона самоправно зайняла жиле
приміщення і підлягає виселенню
відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України.
Враховуючи, що зазначені обставини не
знайшли свого підтвердження,
Апеляційний суд м. Києва відмовив у
позові про виселення.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України від 05.03.2014 року у вказаній
справі колегія суддів також зазначила,
що ОСОБА_2 не відноситься до осіб, які
підлягають виселенню з указаних
підстав - ч. 3 ст. 116 ЖК України.

За змістом ст. 107 ЖК України, з часу
одержання наймачем у порядку
поліпшення житлових умов іншого жилого
приміщення, укладення договору найму
цього приміщення і його заселення
договір найму попереднього жилого
приміщення вважається розірваним і в
тому разі, коли наймач продовжує
виконувати обов'язки за цим договором і
не звільнив приміщення повністю.

Стосовно до правил ст. 98, 99 ЖК України
наймача, що залишився проживати в
попередньому приміщенні (одночасно
користуючись за договором найму іншим
наданим приміщенням), слід вважати
тимчасовим жильцем, який не набуває
права користування цим приміщенням
незалежно від строку проживання в
ньому.

Таким чином, судом першої інстанції
було повно та всебічно встановлено
обставини справи, надано вірну оцінку
зібраним доказам, відповідно до
спірних правовідносин правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 02 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: