У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Правекс Банк» (далі - ПАТ КБ
«Правекс Банк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 8 квітня 2014 року; за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 25 грудня 2013 року
та рішення апеляційного суду Київської
області від 8 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ПАТ КБ «Правекс Банк»
звернувся до суду із указаним позовом,
у якому просив стягнути солідарно із
ОСОБА_3, ОСОБА_4 заборгованість за
кредитним договором від 8 жовтня
2008 року у розмірі 105 497 грн 39 коп., яка
складається із тіла кредиту - 52 948
грн, пені на суму несплаченого кредиту -
10 097 грн 80 коп., відсотків за
користування коштами - 30 956 грн 51 коп.,
пені на суму несплачених відсотків - 11
495 грн 08 коп.

В обґрунтування позову зазначав, що 8
жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір,
відповідно до умов якого остання
отримала кредит у розмірі 70 600 грн зі
сплатою 20,49 % річних, на строк з 8 жовтня
2008 року по 8 жовтня 2012 року. У
забезпечення виконання зобов'язань
ОСОБА_3, між банком та ОСОБА_4 8 жовтня
2008 року було укладено договір
поруки, відповідно до умов якого
ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання нести
солідарну майнову відповідальність за
виконання ОСОБА_3 кредитних
зобов'язань. Зобов'язання за вказаним
кредитним договором ОСОБА_3 належним
чином не виконала, а тому банк
звернувся до суду за захистом свого
порушеного права.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 25
грудня 2013 року позов ПАТ КБ «Правекс
Банк» задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Правекс Банк»
заборгованість за кредитним договором
від 8 жовтня 2008 року у розмірі 105 497 грн 39
коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат. У задоволенні решти
позову ПАТ КБ «Правекс Банк»
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 8 квітня 2014 року рішення
місцевого суду скасовано та ухвалено
нове рішення, яким позов ПАТ КБ
«Правекс Банк» задоволено. Стягнуто
солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
ПАТ КБ «Правекс Банк» заборгованість
за кредитним договором від 8 жовтня 2008
року у розмірі 105 497 грн 39 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ПАТ КБ «Правекс Банк» відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку про часткове задоволення
касаційної скарги з таких підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов та стягуючи кредитні
кошти лише з позичальника, виходив із
того, що позичальник взяті на себе
кредитні зобов'язання належним чином
не виконує, а правові наслідки для
солідарного стягнення з поручителя
заборгованості за кредитним договором
відсутні, оскільки порука припинилась
на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позову, виходив із того, що строк дії
кредитного договору закінчується 8
жовтня 2012 року, строк дії договору
поруки закінчується 8 жовтня 2015 року, а
банк звернувся до суду з позовом 2
квітня 2013 року. Крім того, 22 червня 2010
року ОСОБА_3 уклала з банком додаткову
угоду якою визнала, що має
заборгованість перед банком по кредиту
у розмірі 52 948 грн. Оскільки ОСОБА_3
визнала у додатковій угоді борг, то
строк позовної давності перервався і
почав перебіг з 22 червня 2010 року та не
закінчився до часу звернення до суду.

Проте погодитися з такими висновками
не можна.

Установлено, що 8 жовтня 2008 року між ПАТ
«Правекс Банк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
ОСОБА_3 отримала у кредит кошти у
розмірі 70 600 грн строком користування
до 8 жовтня 2012 року із сплатою 20,49%
річних.

Також 8 жовтня 2008 року між банком та
ОСОБА_4 укладено договір поруки, за
умовами якого ОСОБА_4 взяла на себе
зобов'язання відповідати перед банком
за виконання взятих ОСОБА_3 на себе
кредитних зобов'язань до 8 жовтня 2012
року.

Відповідно до п. 2.1 договору поруки,
поручитель зобов'язується у випадку
невиконання або неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, виконати за нього
зобов'язання перед кредитором на
умовах, у порядку і у строки,
встановлені кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником.

Згідно із п. 4.1 договору поруки, даний
договір набуває чинності з моменту
його підписання сторонами і діє до 8
жовтня 2015 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки.

Станом на 24 січня 2013 року ОСОБА_3 має
кредитну заборгованість перед банком у
розмірі 105 497 грн 39 коп., яка складається
із: непогашений кредит - 52 948 грн; пеня на
суму непогашеного кредиту - 10 097 грн 80
коп.; несплачені відсотки за
користування коштами - 30 956 грн
51 коп.; пеня на суму несплачених
відсотків - 11 495 грн 08 коп.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (частина
перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (частина
перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання
міститься у частині першій статті 509 ЦК
України.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (стаття 610 ЦК
України).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

При цьому в законодавстві визначаються
різні поняття як "строк дії договору",
так і "строк (термін) виконання
зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи,
сторони встановили як строк дії
договору - до повного погашення
позичальником заборгованості за
кредитом та процентами за користування
ним, кінцевий строк повернення кредиту
- до 8 жовтня 2012 року (пункти 1.2
кредитного договору), так і строк
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів - щомісяця до 10
числа кожного місяця для основної
заборгованості і для процентів за
користування кредитом (пункт 4.4, 4,5
кредитного договору).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у статті
1050 ЦК України. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу (частина друга
статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобов'язання боржником йдеться також у
частині першій статті 611, частині
другій - четвертій статті 612 ЦК України,
які передбачають відповідальність
боржника.

Сторони встановили як строк дії
договору - до моменту виконання
сторонами в повному обсязі взятих на
себе зобов'язань, так і строки
виконання зобов'язань зі щомісячним
погашенням платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню у
строк до 8 жовтня 2012 року.

Таким чином, умовами договору
погашення кредитної заборгованості та
строки сплати чергових платежів
визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії
договору сторони встановили й строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно із частиною
третьою статті 254 ЦК України спливає у
відповідне число останнього місяця
строку. Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (стаття 253
ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК
України передбачає, що позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (частина п'ята статті 261 ЦК
України).

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у
статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
скільки з певними моментами (фактами),
які свідчать про порушення прав особи
(стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення в зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Судом також установлено, що згідно з
умовами кредитного договору
позичальник зобов'язаний здійснювати
повернення кредиту частинами
(щомісячними платежами) у розмірі та в
строки, визначені договором, і щомісяця
сплачувати проценти за користування
кредитом, а також сплатити пеню за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору передбачені
окремі самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового платежу, а
отже і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами
договору погашення кредиту повинно
здійснюватись позичальником частинами
до 10 числа кожного місяця, а процентів -
кожного 10 числа (включно) кожного
календарного місяця, наступного за
звітним, у рахунок якого вносяться
кошти, то початок перебігу позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань.

Як встановлено судом, відповідач
перестав виконувати щомісячні
зобов'язання з погашення кредиту та
процентів за користування кредитом, у
зв'язку із чим з грудня 2010 року у нього
утворилась заборгованість за
кредитним договором. Кінцевий термін
повернення основної заборгованості 8
жовтня 2012 року. У свою чергу банк
звернувся до суду з позовом до нього 2
квітня 2013 року.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
і зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у разі
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів і
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення кожного чергового
платежу.

Аналогічна правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-20цс14 від 19 березня 2014 року, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

За таких підстав, рішення апеляційного
суду в зазначеній частині не
ґрунтується на нормах матеріального та
процесуального права,

Разом із тим, нарахування пені після
закінчення строку дії договору не
передбачено.

Невиконання відповідачем грошового
зобов'язання перед банком дає підстави
для застосування до боржника, що
прострочив виконання такого
зобов'язання, негативних наслідків,
встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Оскільки в кредитному договорі
передбачено, що його виконання
здійснюється частинами відповідно до
графіка погашення кредиту, то початок
перебігу позовної давності для
стягнення кредиту й процентів за
користування кредитом є день, коли
боржник повинен був сплатити черговий
платіж, однак не сплатив його, а тому
загальна позовна давність
застосовується до кожного щомісячного
простроченого платежу, який був
визначений у договорі графіком
платежів; вимоги про стягнення пені
заявлені позивачем після строку
позовної давності.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 8 квітня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта