Справа № 727/1874/13-ц
Провадження № 2/727/565/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2014 року.
Шевченківський районний суд м.
Чернівців в складі:

головуючого судді
- Кирилюк Л. К.

при секретарі
- Палилюлько Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернівці
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
(третя особа без самостійних вимог на
стороні відповідачки:
житлово-будівельний кооператив № 73)
про визнання права власності на частку
квартири та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 (третя особа без
самостійних вимог на стороні
позивачки: житлово-будівельний
кооператив № 73) про визнання права
особистої приватної власності на
квартиру та позбавлення права
власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В :

В березні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Чернівців з позовом
до відповідачки ОСОБА_2 про визнання
права власності на ідеальну частку
квартири та скасування свідоцтва про
право власності на квартиру.

Посилався на те, що 19 травня 1988 року між
ним та відповідачкою ОСОБА_2 укладено
шлюб, який розірваний рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 23 листопада 2010 року.

Після одруження вони з відповідачкою
вирішили придбати власне житло шляхом
пайової участі у будівництві через
житлово-будівельний кооператив, з цією
метою відповідачка в 1992 році вступила в
житлово-будівельний кооператив № 73.

В період шлюбу вони з сімейного бюджету
виплатили пайові внески в ЖБК, перший
внесок в сумі 30440 крб. був виплачений 01
квітня 1992 року, після цього особисто
ним було сплачено пайові внески в 1992
році в сумі 129906 крб., в 1993 році в сумі 262953
крб., в 1997 році в сумі 72 грн., тобто
будівництво кооперативної квартири
через пайові внески в ЖБК було
профінансовано в період перебування в
шлюбі з відповідачкою з сімейного
бюджету, при цьому більшість платежів
здійснював особисто він.

Після завершення будівництва житла і
здачі його в експлуатацію вони
вселились в трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1 на підставі ордера № 22 від 28
серпня 2000 року, виданого виконавчим
комітетом Чернівецької міської ради,
як сім'я у складі 4 осіб: відповідачка
ОСОБА_2 як член ЖБК, він як чоловік,
донька ОСОБА_3 та онука ОСОБА_4, в ній
зареєстровані до даного часу, що
підтверджується довідкою ЖБК № 73 від 06
липня 2010 року.

Незважаючи на те, що внесок в ЖБК за
кооперативну квартиру був повністю
виплачений, вони не отримали свідоцтво
про право власності на цю квартиру,
оскільки відповідачка ОСОБА_2, яка є
членом ЖБК, тривалий час знаходилась за
кордоном і за отриманням свідоцтва не
зверталась.

В задоволенні його заяви про прийом в
члени ЖБК було відмовлено, оскільки
відповідно до п.3 Статуту ЖБК № 73 членом
кооперативу є лише один член сім'ї,
якого було включено до списку при
реєстрації Статуту.

Відповідачка, користуючись тим, що вона
одна зі складу сім'ї є членом ЖБК № 73 та
зважаючи на розірвання шлюбу в 2010 році,
отримала свідоцтво про право приватної
власності на спірну квартиру та
зареєструвала свої права на це
нерухоме майно.

Вважає ці дії відповідачки
незаконними, оскільки спірна
кооперативна квартира не є її
приватною власністю, а є їх спільною
сумісною власністю як колишнього
подружжя з наступних підстав:

Будівництво квартири через членство в
ЖБК фінансувалося ними спільно за
рахунок коштів сімейного бюджету в
період перебування в зареєстрованому
шлюбі. Він приймав активну участь як у
фінансуванні будівництва квартири, так
і у вирішенні організаційних питань
щодо неї, зокрема, більшість внесків в
ЖБК сплачував особисто, укладав
договори про забезпечення квартири
комунальними та іншими послугами,
сплачував комунальні платежі в касу
ЖБК, оскільки відповідачка багато
років постійно проживала за кордоном.
Після отримання квартири і до даного
часу він здійснює невід'ємні
покращення її, оскільки квартира була
без жодних оздоблювальних робіт, без
підлоги, без дверей та без
внутрішньоквартирних інженерних мереж
і сантехніки, власними силами виконує
ремонтні роботи з метою приведення її у
придатний для проживання стан спочатку
за рахунок коштів сімейного бюджету, а
з моменту, коли їх з відповідачкою
фактичні шлюбні відносини були
припинені і кожен з них мав окремий
бюджет, і до даного часу за власні
кошти, здійснив суттєві невід'ємні
покращення спірної квартири за рахунок
особистої праці та за рахунок своїх
особистих коштів.

Спірна кооперативна квартира була
отримана в період шлюбу, пайовий внесок
за неї в повному обсязі був сплачений
ним з відповідачкою під час
перебування в шлюбі, квартира
придбавалась для проживання в ній
сім'єю. В період сплати пайового внеску
за квартиру він та відповідачка вели
спільне господарство, мешкали однією
сім'єю, мали спільний бюджет, на
підставі чого він є власником 1/2
частини спірної квартири.

Просить визнати за ним право власності
на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1;
скасувати видане на ім'я ОСОБА_2
свідоцтво про право власності на дану
квартиру в частині її права власності
на 1/2 ідеальну частку та стягнути
понесені судові витрати по сплаті
судового збору і витрати на правову
допомогу адвоката.

Справа вже розглядалась судами, однак
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 січня 2014 року скасовано і
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В березні 2014 року позивач ОСОБА_1 на
підставі цієї ухвали касаційного суду
збільшив позовні вимоги та змінив
підстави позову.

Посилався на те, що вартість квартири
АДРЕСА_1 станом на 2000 рік (рік введення
будинку в експлуатацію) становить 3121
грн. 75 коп. і складалася з двох
складових: 1065 грн. 68 коп. - власні кошти,
внесені на ім'я члена ЖБК, та 2056 грн. 07
коп. - державна позика, повністю
виплачена в листопаді 2010 року.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівців від 23 листопада 2010
року за його позовом до відповідачки
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу
встановлено, що вони більше десяти
років (тобто з кінця 2000 року) не
підтримували подружніх стосунків, не
вели спільного господарства і мали
різні бюджети. Враховуючи, що вартість
кооперативної квартири була повністю
виплачена ними у листопаді 2010 року
через десять років після фактичного
припинення подружніх стосунків, то у
відповідності до п.23 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» № 11 від 21
грудня 2007 року для вирішення спору про
поділ спірної квартири необхідно
встановлювати, яка частина вартості
квартири виплачена ними зі спільного
сімейного бюджету, а яка за рахунок
особистих коштів. Внесені в рахунок
оплати вартості квартири кошти
необхідно диференціювати за періодами:
перебування у зареєстрованому шлюбі і
ведення спільного господарства - до
листопада 2000 року, перебування у
зареєстрованому шлюбі, коли подружні
стосунки були припинені і спільне
господарство не велось - з листопада 2000
року по листопад 2010 року.

Право власності на спірну квартиру
виникло в момент повної сплати її
вартості 25 листопада 2010 року. Внесені
кошти в рахунок оплати вартості
спірної кооперативної квартири
розподіляються за вказаними періодами
наступним чином:

Кошти в сумі 1065 грн. 68 коп. - власні
кошти, внесені на ім'я члена ЖБК в
період з 07 квітня 1992 року по 26 червня 1995
року спільно як ним, так і
відповідачкою в період спільного
проживання і ведення спільного
господарства, що підтверджується
довідкою ЖБК № 73 від 10 січня 2012 року №
г-183. Дані правовідносини регулюються
положеннями ст.ст.22, 28, 29 КпШС України,
ст.16 Закону України «Про власність»
(чинними на той час), відповідно до яких
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю,
частки кожного з подружжя є рівними,
тому частки кожного з них у пайових
внесках в сумі 1065 грн. 68 коп. є рівними
по 532 грн. 84 коп.

Кошти в сумі 2056 грн. 07 коп. - повернення
державної позики, які були внесені ним
особисто в період з 2001 року по 25
листопада 2010 року, тобто в період, коли
вони з відповідачкою не підтримували
подружні стосунки, не вели спільного
господарства та мали різні бюджети,
зокрема, сума 210 грн. 24 коп. була внесена
за його підписом в період з 2001 по 2003
роки з його особистих коштів, сума 1845
грн. 83 коп. була внесена з його
особистих коштів в період з 2004 по 2010
роки, що відповідно до вимог ст.57 СК
України є його особистою приватною
власністю.

Виходячи з загальної вартості квартири
в сумі 3121 грн. 75 коп., кожен із її
співвласників має право на частку у
спільній сумісній власності:
відповідачка ОСОБА_2 в сумі 532 грн. 84
коп., що становить 17/100 часток, він в сумі
2588 грн. 91 коп., що становить 83/100 частки.

Просить встановити, що в рахунок оплати
вартості (паєнагромадження)
кооперативної квартири АДРЕСА_1
внесені ним кошти в сумі 2588 грн. 91 коп.,
відповідачкою ОСОБА_2 в сумі 532 грн. 84
коп., визнати за ним право власності на
83/100 ідеальної частки цієї квартири;
скасувати видане на ім'я ОСОБА_2
свідоцтво про право власності на дану
квартиру в частині її права власності
на 83/100 ідеальних часток та стягнути
понесені судові витрати по сплаті
судового збору і витрати на правову
допомогу адвоката.

В квітні 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з зустрічним
позовом до відповідача ОСОБА_1, надавши
в червні 2013 року нову його редакцію, про
визнання особистою приватною
власністю квартири та позбавлення
права власності на квартиру.

Посилалась на те, що 19 травня 1988 року
між нею та відповідачем ОСОБА_1
укладено шлюб, який розірваний заочним
рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівців від 23 листопада 2010
року. Даним рішенням встановлено, що
вони більше 10 років не підтримують
подружніх стосунків, не ведуть
спільного господарства, мають різні
бюджети, тому відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК
України дані обставини не доказуються
при розгляді цієї справи.

Фактично у них як такої сім'ї не було,
відповідач ОСОБА_1 не хотів працювати,
матеріально сім'ю не забезпечував, були
борги, тому вона була змушена в 1998 році
виїхати на заробітки в Іспанію і
заробляти гроші на виплату
кооперативної квартири та інші
витрати.

Квартиру АДРЕСА_1 вона отримала,
працюючи в Чернівецькій філії
Київського інституту автоматики, де
перебувала на квартирному обліку з 15
квітня 1985 року. Для працівників
інституту був організований ЖБК № 73,
вона стала його членом. Розподіл
квартир між членами кооперативу
проводився перед здачею будинку в
експлуатацію. 28 серпня 2000 року був
отриманий ордер на вселення в квартиру
НОМЕР_1, але заочним рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 23 листопада 2010 року було
встановлено, що відповідач на той час
вже не був членом її сім'ї, не вів з нею
спільного господарства, хоча був
вписаний в ордер.

Відповідно до довідки ЖБК № 73 від 10
січня 2012 року вартість спірної
квартири станом на 2000 рік (рік введення
будинку в експлуатацію) становить 1065
грн., це її власні кошти, зароблені за
кордоном і внесені нею, а не ОСОБА_1 за
квартиру.

Також нею з особистого заробітку за
кордоном в жовтні-листопаді 2010 року
виплачена державна позика. Її
особистий заробіток в період з 1998-2012
років підтверджується грошовими
переказами через систему Western Union на
ім'я ОСОБА_1 в сумі 17744 долари США і 4475
євро, що еквівалентно сумі 210000 грн.

ОСОБА_1 при розлученні провів
самостійно поділ їх спільного майна,
забравши належне їй майно, що вона
виявила 07 грудня 2012 року приїхавши у
відпустку. Також він погодився з тим, що
отримані від неї перекази він
зараховує у вартість квартири і ніяких
претензій до неї не має.

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 25 січня 2013 року вона є
власником спірної квартири вартістю
225406 грн.

Відповідач ОСОБА_1 з 2010 року з моменту
розлучення не проживає в спірній
квартирі, вибув на постійне місце
проживання в квартиру АДРЕСА_2,
забравши свої і її речі.

Просить визнати за нею право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1; позбавити відповідача ОСОБА_1
права власності на дану квартиру та
стягнути понесені судові витрати.

В квітні 2014 року позивачка ОСОБА_2
уточнила правові підстави свого
зустрічного позову, просить на
підставі п.57 Статуту ЖБК-73, ст.ст.16 ч.1, 319
ч.1, 321 ч.1, 391, 405 ЦК України, ст.57 ч.6 СК
України визнати за нею право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1; позбавити відповідача ОСОБА_1
права власності на дану квартиру та
стягнути понесені судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник позовні вимоги
підтримали, просять встановити, що в
рахунок оплати вартості
(паєнагромадження) кооперативної
квартири АДРЕСА_1 внесені ним кошти в
сумі 2588 грн. 91 коп., відповідачкою
ОСОБА_2 в сумі 532 грн. 84 коп., визнати за
ним право власності на 83/100 ідеальних
часток цієї квартири; скасувати видане
на ім'я ОСОБА_2 свідоцтво про право
власності на дану квартиру в частині її
права власності на 83/100 ідеальних
часток та стягнути понесені судові
витрати по сплаті судового збору і
витрати на правову допомогу адвоката з
підстав, вказаних в позовній заяві,
повністю підтвердивши викладені в ній
обставини. Зустрічні позовні вимоги не
визнали, просять в їх задоволенні
відмовити з цих же підстав.

Представник відповідачки за первісним
позовом та позивачки за зустрічним
позовом ОСОБА_2 зустрічні позовні
вимоги підтримала повністю, просить
визнати за нею право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1; позбавити відповідача ОСОБА_1
права власності на дану квартиру та
стягнути понесені судові витрати з
підстав, вказаних в зустрічній
позовній заяві, повністю підтвердивши
викладені в ній обставини. Первісні
позовні вимоги не визнала, просить в їх
задоволенні відмовити з цих же підстав.
Доповнила, що на момент припинення
подружніх стосунків в 2000 році, що
встановлено рішенням суду від 23
листопада 2011 року, право власності на
спірну кооперативну квартиру ще не
виникло, оскільки не були повністю
сплачені пайові внески, а тому ОСОБА_1,
який не є членом ЖБК, не може згідно
вимог законодавства визнавати за собою
право власності на частку в квартирі,
він може вимагати повернути йому
сплачену частину пайових внесків, але
таких вимог ним не заявлено.

Представник третьої особи ЖБК № 73 в
судове засідання не з'явився, надав
суду заяву, в якій просить справу
розглянути у його відсутності, тому суд
вважає можливим розглянути справу у
його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника, представника
відповідачки, покази свідків,
дослідивши письмові докази, суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_2 частково
обґрунтовані і підлягають частковому
задоволенню.

Судом встановлено, що 19 травня 1988 року
між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, що
підтверджується копією свідоцтва про
укладення шлюбу (т.1, а.с.23), який
розірваний заочним рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 23 листопада 2010 року
(копія рішення в т.1, а.с.15).

Для покращення житлових умов
відповідачка ОСОБА_2, яка працювала в
Чернівецькій філії Київського
інституту автоматики, де перебувала на
квартирному обліку з 15 квітня 1985 року, з
18 лютого 1992 року стала членом
житлово-будівельного кооперативу № 73,
який був утворений для будівництва
будинку АДРЕСА_1, згідно рішення
виконавчого комітету Чернівецької
міської ради народних депутатів № 75/4
від 18 лютого 1992 року (копія в т.1, а.с.60-61).

Після завершення будівництва будинку і
здачі його в експлуатацію ОСОБА_2 як
член ЖБК № 73 отримала ордер № 22 від 28
серпня 2000 року, виданий виконавчим
комітетом Чернівецької міської ради на
підставі рішень виконкому № 412/12 від 23
травня 1995 року та № 606/15 від 08 серпня 2000
року, на сім'ю із чотирьох осіб: вона,
чоловік ОСОБА_1, донька ОСОБА_3 та онука
ОСОБА_4, на право зайняття
трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується копіями рішення та
ордеру (т.1, а.с.62-64, 17, 66). На підставі
цього ордеру вони всі з 27 вересня 2000
року зареєстровані в цій квартирі до
даного часу, однак в квартирі постійно
не проживають, періодично проживав
тільки позивач ОСОБА_1, відповідачка
ОСОБА_2 з 1998 року перебуває за кордоном,
приїжджаючи на короткий термін, її
донька з онукою проживають в іншій
квартирі, що підтверджується довідкою
ЖБК № 73 від 06 липня 2010 року № 15 та
повідомленнями ЖБК № 73 від 07 березня 2013
року № 01/03 та на запит адвоката від 10
січня 2012 року (копії в т.1, а.с.10, 44, 69), а
також визнали сторони в судовому
засіданні. Ці обставини підтвердили в
судовому засіданні і свідки ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

25 лютого 2013 року відповідачка ОСОБА_2
отримала свідоцтво про право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 76,60 кв.м, в тому числі
житловою площею 45,40 кв.м, що
підтверджується копією свідоцтва (т.1,
а.с.71).

Згідно ст.ст.316 ч.1, 321 ч.1 і ч.2, 328 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно ст.16 Закону України «Про
власність» від 07 лютого 1991 року №
697-ХІІ, ст.22 ч.1 КпШС України, які були
чинними на час виникнення спірних
правовідносин до 01 січня 2004 року, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Пунктом 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11
роз'яснено, що при вирішенні спору між
подружжям про майно необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до пп.а) п.6 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» від 18 вересня 1987 р, № 9 зі
змінами, при розгляді спорів про поділ
квартири між подружжям, яке
розлучилося, суду слід керуватися ст.146
ЖК України, ст.15 Закону України «Про
власність», п.43 Примірного статуту ЖБК
і чинним законодавством про шлюб та
сім'ю (ст.ст. 22, 24, 28, 29 КпШС України)
враховуючи таке: пай, внесений
подружжям в ЖБК у період сумісного
проживання за рахунок спільних коштів,
а також за рахунок коштів, подарованих
подружжю або одержаних ним у позичку, а
після повної сплати пайового внеску -
квартира є їх спільним майном і
підлягає поділу на загальних
підставах.

Відносно цих вимог законодавства судом
встановлено, що вартість квартири
АДРЕСА_1 станом на 2000 рік (рік введення
будинку в експлуатацію) становила суму
3121 грн. 75 коп., яка утворилась з двох
складових: 1065 грн. 68 коп. - власних
коштів, внесених на ім'я члена ЖБК на
момент будівництва, та 2056 грн. 07 коп. -
державної позики, повністю виплаченої
в листопаді 2010 року, в тому числі ОСОБА_1
в сумі 1705 грн. 67 коп. 14 жовтня, 18 та 25
листопада 2010 року. Сума 350 грн. 40 коп.
згідно квитанцій за підписом ОСОБА_1
внесена на особовий рахунок ОСОБА_2, в
тому числі: 70 грн. 08 коп. в 2001 році, 140 грн.
16 коп. протягом 2002 - 2003 років та 140 грн. 16
коп. протягом 2004 - 2005 років, що
підтверджується повідомленнями ЖБК №
73 від 07 березня 2013 року № 01/03, на запит
адвоката від 10 січня 2012 року № ґ-183, від
20 лютого 2014 року № 01/02 та від 31 березня
2014 року № 01/03 (копії в т.1, а.с.44, 69, т.2,
а.с.25, 39).

Згідно додатку до відповіді ЖБК
№ 73 на запит адвоката від 10 січня 2012
року № ґ-183 (т.1, а.с.164) за період з 07
квітня по 26 листопада 1992 року сплачено
пайових внесків на ім'я члена ЖБК 169500
крб. як ОСОБА_2, так і ОСОБА_1, в 1993 році
сплачено ними суму 4330500 крб., в тому
числі ОСОБА_1 02 квітня та 31 серпня суму
260500 крб., за період 1994 - 1995 років ОСОБА_2
сплачено суму 77200000 крб., а всього за
період з 07 квітня 1992 року по 26 червня 1995
року в період будівництва будинку
сплачено загальну суму 81700000 крб., з яких
позивачем ОСОБА_1 суму 382434 крб. 04 коп. Це
також підтверджується і долученими ним
квитанціями (т.1, а.с.18-22). При цьому
сплачену позивачем в 1997 році за двома
квитанціями суму 72 грн. (т.1, а.с.20) суд не
приймає як доказ сплати саме пайових
внесків, оскільки, на відміну від інших
квитанцій, в них про це не зазначено, а
інших доказів в підтвердження сплати
ним цієї суми в рахунок пайових внесків
ним не надано.

В жовтні 2010 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Шевченківського
районного суду м. Чернівців з позовом
до відповідачки ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу, в якому вказав, що з нею спільним
сімейним життям не проживає, спільне
господарство не веде, спільний бюджет
відсутній, немає між ними ні
сімейно-шлюбних, ні дружніх зв'язків
(копія позову в т.2, а.с.36). В судовому
засіданні, яке відбулось 23 листопада 2010
року у відсутності відповідачки,
позивач пояснив, що протягом всього їх
спільного життя з 1988 року сім'ї у них не
було, у них різний бюджет, кожен окремо
харчується, веде домашнє господарство,
проживають в окремих кімнатах, тому
вважає, що сім'я існує формально, що
підтверджується копією протоколу
судового засідання (т.2, а.с.37). Заочним
рішенням від 23 листопада 2010 року шлюб
розірвано, оскільки судом встановлено,
що сторони більше десяти років не
підтримують подружніх стосунків, не
ведуть спільного господарства,
проживають в різних кімнатах, мають
різні бюджети. Причиною розпаду їх
сім'ї є втрата почуття поваги і любові
один до одного через різні погляди на
життя, конфлікти та сварки, що виникали
з цього приводу, що підтверджується
копією рішення (т.1, а.с.15).

Згідно ст.61 ч.3 ЦПК України обставини,
встановлені рішенням, яке набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. Тому
відповідно до цих вимог закону
обставини, встановлені рішенням суду
від 23 листопада 2010 року про розірвання
шлюбу саме з пояснень позивача ОСОБА_1
та наданих ним доказів, зокрема, про те,
що позивач з відповідачкою більше
десяти років не підтримують подружніх
стосунків, не ведуть спільного
господарства, мають різні бюджети,
мають преюдиційне значення для
вирішення даного спору, у зв'язку з чим
суд не приймає як належні і достовірні
докази покази позивача ОСОБА_1 як
свідка, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 про те,
що вони проживали однією сім'єю до
розірвання шлюбу.

Таким чином, враховуючи ці наведені
докази, суд вважає достовірно
встановленим, що позивач ОСОБА_1 з
відповідачкою ОСОБА_2 з 2000 року не
проживали однією сім'єю, не мали
спільного бюджету і не вели спільне
господарство. В період проживання
однією сім'єю до 2000 року ними сплачено
зі спільного бюджету пайових внесків в
сумі 1065 грн. 68 коп., частка кожного
становить суму 532 грн. 84 коп. Після
фактичного припинення подружніх
стосунків позивач з власних коштів
повернув державну позику в сумі 2056 грн.
07 коп., яка була надана відповідачці як
члену ЖБК для будівництва квартири,
тому, виходячи з загальної суми пайових
внесків 3121 грн. 75 коп., ОСОБА_1 сплачено
суму 2588 грн. 91 коп., ОСОБА_2 сплачено суму
532 грн. 84 коп., у зв'язку з чим суд вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині
підлягають задоволенню. При цьому суд
вважає, що відповідачкою ОСОБА_2 у
відповідності до вимог ст.60 ЦПК України
не надано належних доказів, які б з
достовірністю підтверджували ту
обставину, що перекази нею грошей
позивачу через систему Western Union були
саме для внесення пайових внесків,
оскільки в долучених квитанціях про ці
перекази (т.1, а.с.72-94) та повідомленні
ПАТ КБ «ПриватБанк» про такі перекази
(т.2, а.с.71-79) цього не зазначено. Судом
достовірно встановлено з пояснень
позивача, представника відповідачки,
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, що ці кошти частково
використовувались ОСОБА_1 для
проведення ремонтних робіт в квартирі,
який ще не закінчений до даного часу, що
підтверджується фотознімками (т.1,
а.с.121-127).

Однак на час припинення подружніх
стосунків між позивачем та
відповідачкою в 2000 році пайові внески
за спірну квартиру не були сплачені
повністю, це було зроблено тільки в 2010
році, а тому право власності на
квартиру АДРЕСА_1 виникло тільки в 2010
році після повної сплати пайових
внесків. Так як на час припинення
подружніх стосунків право власності на
кооперативну квартиру у сторін не
виникло, то підстав для визнання її
спільним майном подружжя немає, а тому
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
визнання за ним права власності на 83/100
часток цієї квартири є безпідставними
і задоволенню не підлягають.

Суд вважає, що на час припинення
подружніх стосунків між позивачем та
відповідачкою у них як подружжя
виникло право тільки на частину
пайових внесків, внесених за
кооперативну квартиру, зокрема, у
позивача на суму 2588 грн. 91 коп., яку він
має право вимагати у відповідачки її
відшкодувати, однак таких позовних
вимог ним не пред'явлено.

Право особистої приватної власності на
спірну кооперативну квартиру виникло у
відповідачки ОСОБА_2 як члена ЖБК № 73
після сплати всіх пайових внесків в
листопаді 2010 року і вона правомірно
отримала свідоцтво про право власності
на неї 25 лютого 2013 року, а тому суд
вважає, що зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_2 в частині визнання за нею права
особистої приватної власності на
квартиру АДРЕСА_1, що належить ЖБК № 73,
які оспорюються ОСОБА_1, є
обґрунтованими і підлягають до
задоволення, у зв'язку з чим підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про
скасування цього свідоцтва в частині
83/100 часток квартири немає і ці позовні
вимоги задоволенню не підлягають.

Також суд вважає, що немає підстав для
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 в частині позбавлення ОСОБА_1
права власності на спірну кооперативну
квартиру, оскільки таке право
власності у нього не виникло.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 задоволені частково, то у
відповідності до вимог ст.88 ч.1 ЦПК
України підлягають відшкодуванню
понесені ними судові витрати по сплаті
судового збору згідно квитанцій,
зокрема, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
належить стягнути суму 243 грн. 60 коп., з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму 229 грн. 40
коп.

За заявою позивача ОСОБА_1 в порядку
забезпечення позову ухвалою суду від 20
лютого 2014 року заборонено відчуження
квартири АДРЕСА_1. Оскільки в
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
за ним права власності на частку
квартири відмовлено, то у
відповідності до вимог ст.154 ч.6 ЦПК
України суд вважає, що належить
скасувати ці заходи забезпечення
позову.

На підставі викладеного, ст.ст.22 ч.1, 24
ч.1, 28 КпШС України, ст.ст. 316, 321, 328, ЦК
України, ст.146 ЖК України, ст.ст.15, 16
Закону України «Про власність» від 07
лютого 1991 року № 697-ХІІ, п.43 Примірного
статуту ЖБК та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61,
208, 209, 212-215, 218, 88 ч.1, 154 ч.6 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Встановити, що пайові внески за
кооперативну квартиру АДРЕСА_1, що
належить житлово-будівельному
кооперативу № 73, по вулиці Героїв
Майдану (колишня Червоноармійська) м.
Чернівців сплачені ОСОБА_2 в сумі 532
гривні 84 копійки, ОСОБА_1 в сумі 2588
гривень 91 копійка.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 243 гривні 60
копійок.

Зустрічні позовні вимоги задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1, що належить
житлово-будівельному кооперативу № 73,
по вулиці Героїв Майдану (колишня
Червоноармійська) м. Чернівців.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
понесені судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 229 гривень 40
копійок.

Скасувати заходи забезпечення позову
згідно ухвали Шевченківського
районного суду м. Чернівців від 20
лютого 2014 року про заборону відчуження
квартири АДРЕСА_1, що належить
житлово-будівельному кооперативу № 73,
по вулиці Героїв Майдану (колишня
Червоноармійська) м. Чернівців.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду
Чернівецької області через
Шевченківський районний суд м.
Чернівців протягом десяти днів з дня
його проголошення.

СУДДЯ
Л.К.КИРИЛЮК