ВОЛОДИМИР-ВОЛИНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2014 року
м.Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд
Волинської області в складі:

головуючого: судді Лященка О.В.

при секретарі: Шафатинській О.В.

з участю позивача: ОСОБА_1

представників позивача: ОСОБА_2,
ОСОБА_3

відповідача: ОСОБА_4

представника відповідача: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в
м.Володимир-Волинський цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_6, про стягнення
боргу,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_4 про стягнення боргу.

В позовній заяві, неодноразово
уточненій під час розгляду справи,
покликається на ту обставину, що з
відповідачем ОСОБА_4 з 09 жовтня 1982 року
перебував у шлюбі, який було розірвано
заочним рішенням
Володимир-Волинського міського суду
від 16.01.2013 року.

Після розірвання шлюбу рішенням
Володимир-Волинського міського суду
від 27 травня 2013 року визнано квартиру
АДРЕСА_1 об'єктом права спільної
сумісної власності та за ОСОБА_4
визначено право власності на 1/3 частину
цієї квартири.

Будь яких судових рішень про поділ
спільного сумісного майна подружжя не
приймалось.

За час спільного сумісного проживання
сторони неодноразово користувались
банківськими споживчими кредитами,
кошти яких ними використані на
реконструкцію житлового будинку та на
придбання побутових товарів. Строк
виплати боргу по цих кредитах не
закінчився. Так, зокрема згідно
договору про надання споживчого
кредиту № 0 від 08.06.2006 року
укладеного між позивачем та
акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» ним з відповідачем
отримано 38 800 швейцарських франків, що
еквівалентно 160499, 38 гри. на день
укладення договору. Термін надання
кредиту з 08.06.2006 р. по 08.06.2017 року. Після
розірвання шлюбу ним за даним
кредитним договором сплачено 96 500 грн.
Відповідач будь якої участі у сплаті
спільного боргу не приймала, в цей час
як їй належало б сплатити половину
сплаченої ним після розірвання шлюбу
суми.

Згідно кредитного договору № 96496241,
укладеного між позивачем та ПАТ «Банк
Русский Стандарт» від 11.04.2012 року на
придбання споживчих товарів сторонами
отримано кредит в розмірі 12095 грн.
Кредит надано з травня 2012 року по
травень 2014 року. З часу розірвання між
ними шлюбу позивачем особисто особисто
сплачено 6412 грн. 10 коп. в погашення
боргу. Відповідач будь якої участі у
сплаті спільного боргу не приймала, в
цей час як їй належало б сплатити
половину сплаченої ним після
розірвання шлюбу суми.

По кредитному договору № VOXRF 817500398 від
11.09.2012 року в ПАТ КБ «Приватбанк»
отримано 6000 грн. споживчого кредиту.
Після розірвання шлюбу позивачем
сплачено 2700 грн. Відповідач будь якої
участі у сплаті спільного боргу не
приймала, в цей час як їй належало б
сплатити половину сплаченої ним після
розірвання шлюбу суми.

Крім цього, всупереч вимогам закону
відповідач ухиляється від сплати
витрат за надання комунальних послуг.
Так, під час перебування в
зареєстрованому шлюбі ними з
відповідачем по договору
купівлі-продажу від 22.05. 2009 року
придбано в м.Київ по вул.
Новопирогівській, 33 квартиру N163.
Власником квартири зареєстрована
відповідач. Після розірвання шлюбу і по
01.11.2013 року позивачем особисто
проведено оплату за комунальні
послуги. Крім цього, з часу розірвання
шлюбу та після прийняття рішення про
виділення частки в житловому будинку в
м. Володимир-Волинському по вул.
Борисоглібській, 14 позивачем особисто
за власні кошти проведено оплату за
комунальні послуги. Будь яких коштів
відповідач за комунальні послуги не
сплатила.

Загальна сума боргу відповідача
становить 53 306 грн.05 коп. понесених
витрат за споживчими кредитами та 4 872
грн.97 коп. понесених витрат по сплаті за
комунальні послуги, які просить
стягнути з відповідача в його користь.

Ухвалою Володимир-Волинського
міського суду від 03 квітня 2014 року до
участі у даній справі в якості третьої
особи на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, залучений ОСОБА_6

В судовому засіданні під час розгляду
справи позивач ОСОБА_1 та його
представник ОСОБА_2, а згодом
представник ОСОБА_3 позов підтримали,
просять його задовольнити з підстав,
викладених у тексті позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_5 позов визнали частково в
частині однієї третьої частини
сплачених позивачем комунальних
платежів, в решті вимог заперечили
проти даного позову, вважають його
безпідставним. В своїх запереченнях
послались на ту обставину, що кредит в
«УкрСиббанку» позивач брав на власний
бізнес, інші кредити брались на
придбання побутових речей і сплачені
за ними кошти повинні вирішуватись при
їхньому поділі.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, допитавши свідків,
дослідивши зібрані у справі докази та
оцінивши їх у сукупності, суд приходить
до висновку, що позов підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 09 жовтня 1982 року
сторони перебували у шлюбі, який було
розірвано заочним рішенням
Володимир-Волинського міського суду
від 16.01.2013 року. Дана обставина
стверджується копією рішення суду.

Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно з ч.4 ст.65 СК України, договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Відповідно до ст.68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпоряджання
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду від 27 травня 2013 року
визнано квартиру АДРЕСА_1 об'єктом
права спільної сумісної власності та
за ОСОБА_4 визначено право власності на
1/3 частину цієї квартири.

Сторони ствердили, що інших судових
рішень про поділ спільного сумісного
майна подружжя не приймалось.

Судом встановлено, що сторони є
співвласниками квартири АДРЕСА_1, а
також під час шлюбу ними по договору
купівлі-продажу від 22.05. 2009 року
придбано в м.Київ по вул.
Новопирогівській, 33 квартиру N163,
власником якої зареєстрована
відповідач. Дана обставина сторонами
не заперечується та стверджується
відповідним судовим рішенням,
технічною документацією, витягом про
реєстрацію права власності та
договором купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст.156 ЖК України,
повнолітні члени сім'ї власника
зобов'язані брати участь у витратах по
утриманню будинку (квартири) і
придомової території та проведенню
ремонту. Спори між власником та членами
його сім'ї про розмір участі в витратах
вирішуються в судовому порядку.

Як вбачається з наданих позивачем
платіжних документів, за користування
вказаними квартирами в
м.Володимир-Волинський та в м.Київ
комунальні та інші послуги за
користування квартирами після
розірвання шлюбу він сплачував
особисто.

Як пояснили сторони, їхній повнолітній
син ОСОБА_6 зареєстрований в АДРЕСА_1,
однак не проживає за даною адресою і
комунальні послуги на нього не
нараховуються згідно даних про
кількість проживаючих, що
стверджується довідкою про склад
сім»ї, довідками Володимир-Волинського
УВКГ, а нарахування здійснюється по
фактичному споживанню та на склад
сім»ї з двох осіб.

За таких обставин справи суд вважає, що
відповідач разом з позивачем
зобов»язана нести витрати по сплаті
комунальних платежів на утримання двох
квартир, тобто несе з ним солідарну
відповідальність, а тому відповідно до
ч.1 ст.544 ЦК України вимоги позивача в
частині стягнення половини понесених
ним витрат підлягають до задоволення
на суму 4 872 грн.97 коп.

Як вбачається з наданих позивачем
кредитних договорів з додатками, за час
спільного сумісного проживання
сторони неодноразово користувались
банківськими споживчими кредитами.

Так, згідно договору про надання
споживчого кредиту № 0 від 08.06.2006
року укладеного між позивачем та
акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» позивачем
отримано 38 800 швейцарських франків, що
еквівалентно 160499, 38 гри. на день
укладення договору. Термін надання
кредиту з 08.06.2006 р. по 08.06.2017 року. Після
розірвання шлюбу ним за даним
кредитним договором сплачено 96 500 грн.,
що стверджується відповідними
платіжними документами.

Як пояснив позивач, дані кошти ним були
отримані у гривнях готівкою і
використані поступово на
реконструкцію квартири АДРЕСА_1 та на
її облаштування. Дані доводи позивача
підтверджуються в суді наданими ним
чеками, накладними, показаннями
свідків ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_1
звернувся до нього з приводу отримання
кредиту в іноземній валюті для
реконструкції житлового будинку і йому
було надано споживчий кредит у
швейцарських франках, кошти були
видані готівкою в національній валюті.
Показаннями допитаних як свідків
сторін за їхнім клопотанням про те, що
квартира під час шлюбу дійсно
реконструйовувалась тривалий час,
коштів не хватало і брались кредити.
Показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що
він особисто здійснював будівельні
роботи з реконструкції та ремонту
квартири АДРЕСА_1 і початок робіт
затримувався, оскільки в позивача були
труднощі з одержанням кредиту. Свідки
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 ствердили, що чули
особисто від позивача про те, що він
одержував кредит на реконструкцію
житла.

Доводи відповідача про те, що дані
кредитні кошти були використані
позивачем в комерційних цілях для
ведення бізнесу суперечать оціненим
доказам і не підтверджені належним
чином.

Судом встановлено також, що згідно
кредитного договору № 96496241, укладеного
між позивачем та ПАТ «Банк Русский
Стандарт» від 11.04.2012 року на придбання
споживчих товарів, ним отримано кредит
в розмірі 12095 грн. Кредит надано з
травня 2012 року по травень 2014 року. З
часу розірвання між ними шлюбу
позивачем особисто сплачено 6412 грн. 10
коп. в погашення боргу. Дана обставина
стверджується копіями платіжних
документів.

По кредитному договору № VOXRF 817500398 від
11.09.2012 року в ПАТ КБ «Приватбанк»
позивачем отримано 6000 грн. споживчого
кредиту. Після розірвання шлюбу
позивачем сплачено 2700 грн., що
стверджується копіями платіжних
документів.

Як пояснили сторони, дані кошти за
споживчими кредитними договорами були
використані на придбання майна, яким у
даний час користується їхня сім»я.

За таких обставин справи суд приходить
до висновку, що кошти, отримані за
вказаними позивачем кредитними
договорами, які є споживчими, були
використані в інтересах сім»ї, а тому
половину сплачених ним на виконання
цих кредитних зобов»язань коштів слід
стягнути з відповідача в його користь
відповідно до ч.1 ст.544 ЦК України з
підстав, викладених раніше.

Доводи сторін про розмір їхніх доходів
під час шлюбу не мають правового
значення для вирішення даного спору.

Таким чином позовні вимоги підлягають
до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,
понесені позивачем витрати по сплаті
судового збору, підлягають до
стягнення на його користь.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України,
на підставі ст.156 ЖК України, ст. 544 ЦК
України, ст.ст.61,65,68,70 СК України, суд-

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 53 306
грн.05 коп. понесених витрат за
споживчими кредитами, 4 872 грн.97 коп.
понесених витрат по сплаті за
комунальні послуги, а також 581 грн. 79
коп. витрат по сплаті судового збору, а
всього стягнути з неї в його користь 58
760 грн. 81 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подачі апеляційної скарги, яка
подається на протязі десяти днів з дня
його проголошення через
Володимир-Волинський міський суд
Волинської області та набирає законної
сили після закінчення строку на
апеляційне оскарження.

Головуючий: /-/ підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Володимир-Волинського

міського суду
О.В. Лященко