АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

06 листопада 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської
О.В.

суддів - Ящук Т.І.,
Чобіток А.О.

при секретарі - Басюк
Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи про поновлення на роботі та
виплату заробітної плати за час
вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 26 вересня 2014 року,

встановила:

у червні 2014 року позивач звернулась до
суду з позовом, в якому з урахуванням
уточнень просила визнати недійсними
протокол засідання комісії від 13 січня
2014 року, наказ про її звільнення з
посади провідного юриста від 12 травня
2014 року, поновити її на посаді, стягнути
з відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
розмірі 27 684 грн. 40 коп. та моральну
шкоду в розмірі 30 000 грн., посилаючись на
те, що відповідачем при звільненні не
було дотримано норм трудового
законодавства та зазначала, що
відповідачем при звільненні не було
враховано її більш високу кваліфікацію
і продуктивність праці порівняно з
іншими працівниками відділу.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 26 вересня 2014 року в
задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просить скасувати рішення та
ухвалити нове, яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді
Немировської О.В., пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_1 посилалась на те, що 14 січня 2009
року її було прийнято на посаду
провідного спеціаліста відділу
організації претензійно-позовної
роботи департаменту юридичного
забезпечення Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи, 16
листопада 2010 року її було переведено на
посаду провідного юриста відділу
претензійно-позовної роботи
юридичного управління Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи. Зазначала, що 06 листопада 2013
року адміністрацією її було
повідомлено про наступне звільнення з
займаної посади через два місяці на
підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку
із змінами в організації виробництва і
праці. Підставою до її звільнення є
рішення комісії, яке було оформлено
протоколом засідання комісії № 13/01/2014
від 13 січня 2014 року, створеної наказом
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи від 10
вересня 2013 року № 48 «Про створення
комісії». Позивач зазначала, що даний
протокол є незаконним, оскільки
висновок комісії про те, що більш
високу продуктивність праці та більш
високу кваліфікацію має провідний
юрист Тарасенко О.В. є суб'єктивним,
вибірковим та таким, що не відповідає
дійсності, а тому підлягає скасуванню.
12 травня 2014 року наказом № 39 її було
звільнено з займаної посади провідного
юриста. Вважає звільнення незаконним,
оскільки при звільненні відповідачем
не було дотримано норм трудового
законодавства в частині щодо
переважного права на залишення на
роботі, так як на момент звільнення
вона мала більш високу кваліфікацію і
продуктивність праці порівняно з
іншими працівниками відділу.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 26 вересня 2014 року в
задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
звільнення позивача відбулось з
дотриманням вимог трудового
законодавства, а тому підстави для
стягнення на її користь середнього
заробітку та моральної шкоди відсутні.

Такий висновок суду є законним та
обґрунтованим, відповідає
встановленим по справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
наказом №5 від 14 січня 2009 року ОСОБА_1
прийнято на посаду провідного
спеціаліста відділу організації
претензійно-позовної роботи
департаменту юридичного забезпечення
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи. 16
листопада 2010 року наказом № 136 позивача
було переведено на посаду провідного
юриста відділу претензійно-позовної
роботи юридичного управління
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи. Наказом
№ 39 від 12. травня 2014 року позивач була
звільнена з роботи, у зв'язку зі
скороченням штату, згідно п.1 ст. 40 КЗпП
України

В своїй апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що судом не було
враховано, що з моменту попередження до
моменту звільнення їй не було
запропоновано іншої посади, а також
зазначала, що судом помилково зроблено
висновок про однакову спеціальність та
кваліфікацію позивача та ОСОБА_2, яка
згідно оспорюваного протоколу мала
переважне право на залишення на роботі.
Однак, такі доводи апелянта є
необґрунтованими та не можуть бути
підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 40 КЗпП України, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк може бути розірваний власником
або уповноваженим ним органом лише у
випадках змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Як вбачається з матеріалів справи,
правлінням Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи 09 вересня
2013 року було прийнято Рішення № 1 «Про
деякі питання оптимізації роботи
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи», яким
вирішено провести зміни в організації
виробництва та праці Центрального
апарату Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи, в тому
числі скорочення чисельності та штату
працівників, зміну істотних умов праці.
З метою ефективності управління було
прийнято рішення про проведення
ліквідації деяких структурних
підрозділів, в тому числі, відділу
претензійно-позовної роботи та сектору
договірної роботи, з дотриманням
чинного законодавства України. Наказом
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи № 47 від
10.09.13 «Про внесення змін до штатного
розпису Центрального апарату
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи», зокрема
п.1.1.2. в юридичному управлінні відділу
претензійно-позовної роботи скорочено
посаду, яку займала ОСОБА_1

Відповідно до ст. 42 КЗпП України, при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.
Згідно Протоколу засідання комісії,
створеної наказом Державної
інноваційної фінансово-кредитної
установи, №13/01/2014 від 13 січня 2014 року,
таким працівником визначено
провідного юриста відділу юридичного
забезпечення юридичного управління
Державної інноваційної
фінансово-кредитної установи ОСОБА_2

Посилання апелянта на те, що судом
взято до уваги лише оспорюваний
протокол та невірно встановлено
однаковість спеціальності та
кваліфікації позивача та ОСОБА_2 не
заслуговують на увагу, оскільки
апелянтом не надано інших документів
на спростування зазначених обставин.

Крім того, не можуть бути підставою для
задоволення позову посилання апелянта
на те, що переважне право залишення на
роботі мало бути надано ОСОБА_1 у
зв'язку з тим, що на її утриманні
знаходиться малолітній син та її сім'я
не має інших працівників з самостійним
заробітком, оскільки такі доводи були
предметом перевірки під час розгляду
справи судом першої інстанції та
отримали належну правову оцінку. Так, в
даному випадку, не може бути
застосовано положення ч.2 ст. 42 КЗпП
України, оскільки умови продуктивності
праці і кваліфікації працівників
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є однаковими.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що звільнення позивача
відбулось з дотриманням вимог
трудового законодавства, а тому
відсутні підстави для задоволення
вимог про стягнення на її користь
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди

За таких обставин, судом першої
інстанції було повно та всебічно
встановлено обставини справи,
перевірено їх доказами, правильно
застосовано норми матеріального права
при дотриманні норм процесуального
права, доводи, викладені в апеляційній
скарзі, висновків суду не спростовують,
а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 26 вересня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 761/17459/14-ц

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/13012/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гайдук С.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Немировська О.В.