22-ц/775/1760/2014(м)
Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Козлова Д.О.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

18 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Супрун М.Ю., Осипчук О.В.

при секретарі Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Національного музею медицини України про стягнення заборгованості по заробітній платі, оплати лікарняних, компенсації за невикористану відпустку, індексації заробітної плати, компенсацію заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 03 січня 2006 року по 28 лютого 2006 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах, працювала прибиральницею. За час роботи заробітна плата відповідачем виплачувалася нерегулярно, із затримками, без дотримання умов Колективного договору, вимог Регіональної та Галузевої угод, що призвело до порушення її трудових прав. Оскільки при звільненні з нею не був проведений повний розрахунок, просила стягнути з відповідача заборгованість: по заробітній платі в розмірі 4500 грн., по оплаті лікарняного в розмірі 1500 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 1500 грн., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 850 грн., індексацію заробітної плати в розмірі 50 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 28 лютого 2006 року. Діями відповідача їй заподіяна моральна шкода, в рахунок відшкодування якої позивач просила стягнути на її користь 10 000 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу за відсутності позивача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_4, представника відповідача Шипуліна В.П., які надали відповідні заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача щодо порушення її трудових прав. ОСОБА_2 отримала повний розрахунок по усім сумам, що належали їй на день звільнення.

З таким висновком суду колегія суддів не може не погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг роботи). До мінімальної заробітної плати не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати (ч.ч. 1, 2 ст. 95 КЗпП України).

За ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 03 січня 2006 року по 28 лютого 2006 року перебувала у трудових відносинах з Національним музеєм медицини України, працювала прибиральницею, що підтверджується копіями відповідних наказів.

Згідно штатного розкладу на січень 2006 року оклад ОСОБА_2 складав 342 грн. За фактично відпрацьований час 20 робочих днів, що складає повну норму тривалості робочого часу, відповідно до платіжної відомості № 1а від 01 лютого 2006 року позивач під розпис отримала 288 грн. 61 коп.

Згідно штатного розкладу на лютий 2006 року оклад ОСОБА_2 складав 361 грн. за фактично відпрацьований час 15 робочих днів при нормі тривалості робочого часу 20 робочих днів, виплачена заробітна плата 270 грн. 75 коп. Неявки ОСОБА_2 з невідомих причин зафіксовані у табелі обліку робочого часу за лютий 2006 року та відповідних актах від 01 лютого 2006 року, 06 лютого 2006 року, 16 лютого 2006 року, 20 лютого 2006 року та 27 лютого 2006 року.

У зв'язку із підвищенням окладу за січень 2006 року проведено перерахунок в сумі 19 грн. (361 грн. - 342 грн.).

Відпускні за період роботи з 03 січня 2006 року по 28 лютого 2006 року не виплачувалися, оскільки ОСОБА_2 у відпустці не перебувала. Компенсація за невикористану відпустку за 4 календарні дні складає 48,80 грн., розрахунок якої проведено відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про відпустки», Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Остаточний розрахунок відповідно до платіжної відомості № 4а проведено 01 березня 2006 року, згідно якої ОСОБА_2 під розпис отримала грошові кошти у сумі 358 грн., що складаються із заробітної плати за лютий 2006 року - 270 грн. 75 коп., перерахунок окладу за січень 2006 року - 19 грн., компенсації за невикористану відпустку - 48 грн. 80 коп. та 19 грн. 45 коп. - середньоденна заробітна плата за затримку розрахунку на один день.

Відсутність у відповідача кредиторської заборгованості по виплаті заробітної плати ОСОБА_2 підтверджується звітом про заборгованість бюджетних установ (форма № 7д,№7м) станом на 01 квітня 2006 року з відміткою Держказначейства у Шевченківському районі м. Києва.

Індексації грошових доходів ОСОБА_2 не проводилася, оскільки базовим місяцем є січень 2006 року, коли індексація не нараховується, а загальний індекс споживчих цін в лютому 2006 року, який склав 101,8%, публікується Держстатом після 10 числа наступного місяця. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Отже, індексації підлягали грошові доходи ОСОБА_2 з квітня 2006 року, проте, на той час остання вже припинила трудові відносини з відповідачем.

За період роботи в Національному музеї медицини з 03 січня 2006 року по 28 лютого 2006 року позивач ОСОБА_2 на лікарняному не перебувала, що підтверджується табелем обліку робочого часу та відсутністю відповідних записів в книзі протоколів засідань комісії по соціальному страхуванню за 2006 рік.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі справи вбачається, що ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивач, окрім тверджень, не надала будь-яких об'єктивних та переконливих доказів того, що у відповідача перед нею є зобов'язання по виплаті заборгованості по заробітній платі, оплаті лікарняного, компенсації за невикористану відпустку, індексації з компенсацією заробітної плати.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав належну оцінку, правильно застосував норми матеріального права і дійшов обґрунтованого висновку, що діями відповідача Національного музею медицини України права та законні інтереси ОСОБА_2 не порушені, тому відсутні і правові підстави для покладення на відповідача зобов'язань проведення повного розрахунку, виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом першої інстанції не з'ясовано які додаткові гарантії, набавки та доплати були їй встановлені за час роботи у відповідача згідно діючим на той час Колективним договором. Ці доводи колегія суддів вважає непереконливими.

За положеннями ст.ст. 10,16,18 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства.

Пунктами 3.3 та 3.4 Колективного договору встановлено, що мінімальна заробітна плата не повинна бути меншою ніж встановлена Законом. Виплата заробітної плата проводиться за фактично відпрацьований час в межах затвердженої норми балансу робочого часу згідно затверджених посадових окладів (ставок), а також доплату до посадових окладів відповідно рівня мінімальної заробітної плати.

З матеріалів справи вбачається, що Національний музей медицини України є бюджетною установою і фінансується з державного бюджету, відповідно до кошторису, затвердженого Міністерством охорони здоров'я України. В січні 2006 року заробітна плата була виплачена на рівні грудня 2005 року через відсутність кошторису на 2006 рік, який було затверджено лише 14 лютого 2006 року. У зв'язку з цим, в лютому 2006 року позивачу ОСОБА_2 було проведено перерахунок заробітної плати за січень 2006 року.

На наявність підстав для проведення доплат, надбавок та надання матеріальної допомоги, передбачених Колективним договором в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач ОСОБА_2 не посилалася. Навпроти, матеріали справи свідчать про те, що позивач отримувала заробітну плату відповідно до умов Колективного трудового договору з урахуванням відпрацьованого часу.

Враховуючи, що в суді першої інстанції не було встановлено порушень щодо виплати позивачу заробітної плати, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову у задоволені позову про стягнення заборгованості по заробітній платі правильними.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на не з'ясування судом належності відповідача до сфери дії будь-якої Регіональної та Галузевої угоди є неспроможними.

Згідно довідки, наданої відповідачем на виконання ухвали суду від 14 жовтня 2014 року про витребування доказів, Національний музей медицини України, за час роботи в ньому позивача ОСОБА_2 не належав до Регіональної угоди та/або до будь-якої Галузевої угоди (а.с. 89-95).

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом допущено порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням викладеного, підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 та скасування рішення суду не встановлено.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: