інстанції - Шершак М. І.Номер
провадження 22-ц/788/1167/14 Суддя-доповідач -
Кононенко О. Ю. Категорія - 25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Білецького О. М. , Бойка
В. Б.

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Приватного
акціонерного товариства Страхова
компанія «ВУСО»

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 30 квітня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Приватного акціонерного товариства
Страхова компанія «ВУСО», третя особа
Приватне акціонерне товариство
Комерційний банк «Правекс-Банк» про
захист прав споживача, визнання
частково недійсним договору
страхування, стягнення страхового
відшкодування,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
обґрунтовуючи його тим, що 01 вересня 2012
року уклав з відповідачем договір
добровільного страхування наземного
транспорту, істотними умовами якого є
те, що під страховий захист були взяті
ризики у разі, коли винуватцем ДТП є
водій застрахованого транспортного
засобу. 20 серпня 2013 року на вул.
Харківська в м. Суми з його вини сталася
дорожно-транспортна пригода. Керуючи
своїм автомобілем, він допустив
попутне зіткнення з автомобілем
«Хюндай Акцент», НОМЕР_2, який відкинуло
на автомобіль НОМЕР_1. Звернувшись із
заявою до страховика про виплату
страхового відшкодування, отримав
відмову, оскільки ДТП визнана не
страховою, з посиланням на п.п. 13.2.15
договору страхування. Вважав, що
договір страхування, зокрема п.п. 2.6 і
13.2.15 є такими, що мають нечіткі,
незрозумілі і двозначні положення, які
вводять в оману, отже здійснені з
використанням нечесної
підприємницької практики (ст. 19 Закону
України «Про захист прав споживачів»),
тому вони є недійсними з моменту
укладення. Крім того, зазначав, що умови
договору, передбачені п. 14.3 щодо
вирішення всіх спорів, пов'язаних з
визнанням недійсним договору або
окремих його частин в третейському
суді, не відповідають вимогам ст. 203 ЦК
України, ст. 6 Закону України «Про
третейські суди», відповідно до якої
третейські суди в порядку,
передбаченому цим Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо захисту
права споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки). У зв'язку з цим просив визнати
недійсними з моменту укладення п. 14.3, п.
2.6, п. п. 13.2.15 п. 13.2 договору страхування
та стягнути з страховика 36840 грн. 97 коп.
страхового відшкодування.

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 30 квітня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладання
п. 14.3 Договору добровільного
страхування наземного транспорту №
-01 від 01 вересня 2012 року в
частині: «при цьому сторони
домовилися, що всі спори, пов'язані з
виконанням даного договору, а також
спори, пов'язані з визнанням недійсним
договору або окремих його частин
вирішуються в постійно діючому
третейському суді при товарній біржі
«Іннекс». Такі спори розглядатимуться
третейським судом у складі одного
третейського судді, формування складу
суду (призначення судді) для вирішення
конкретного спору здійснюється
головою суду».

Визнано недійсним з моменту
укладення п. 2.6 та п. п. 13.2.15 п. 13.2
Договору добровільного страхування
наземного транспорту № -01 від 01
вересня 2012 року в частині п. 2.6
«застереження»: «порушення» «так».

П. 13.2.15 п. 13.2 «ДТП» з урахуванням
умов договору страхування, визначених
як «застереження», а саме: у разі
страхування з застереженням
«порушення» не є страховим випадком
подія, яка відбулася внаслідок
порушення страхувальником (водієм ТЗ)
п.10.1, п. 12.1, п.13.1 ПДР; того що
страхувальник (водій ТЗ): перевищив
швидкість руху на 40 км/год і/та більше;
здійснив проїзд перехрестя на
заборонений сигнал світлофору чи
регулювальника; здійснив обгін у
забороненому місці (відповідний
дорожній знак або п. 14.6 ПДР); виїхав на
смугу зустрічного руху у місці, де
такий виїзд заборонено
(подвійна/одинарна лінія розмітки або
відповідний знак)».

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія
«Вусо» на користь ОСОБА_3 31211, 64 грн.
страхового відшкодування та в дохід
держави судовий збір в сумі 312,12 грн.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Страхова
компанія «Вусо», посилаючись на
необґрунтованість та незаконність
рішення суду першої інстанції,
порушення норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні
його позовних вимог.

При цьому зазначає, що застосовуючи до
спірних правовідносин вимоги Закону
України «Про захист прав споживачів»,
суд не врахував, що цей Закон
установлює загальні підстави
відповідальності за порушення прав
споживачів. Однак, відносини, що
виникли з договору страхування,
відносяться до договірних, які
регулюються нормами цивільного
законодавства.

Вказує, що домовленість сторін про
передачу спору на розгляд третейського
суду (п. 14.3 договору страхування)
повністю відповідає загальному
принципу судового захисту прав особи, а
тому жодним чином не порушує прав
позивача на звернення до суду.

Звертає увагу на те, що позивачем не
надано жодного доказу щодо нечіткості
та незрозумілості п. п. 2.6 та 13.2.15
договору страхування, якими
встановлені випадки, які не є
страховими. Вважає, що відсутні законні
підстави для визнання недійсними
оспорюваних пунктів договору та
стягнення страхового відшкодування.

Зауважує, що ОСОБА_3 не має права вимоги
стягнення страхового відшкодування на
свою користь, оскільки в такому випадку
будуть порушені майнові інтереси
вигодонабувача за договором
страхування - ПАТ «Комерційний банк
«Правекс - Банк».

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_3 та його
представника ОСОБА_4, представника
третьої особи ПАТ «КБ «Правекс-Банк»
Пелиха Я.Я., які заперечували проти
доводів апеляційної скарги, вивчивши
матеріали справи і перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
та заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що 03
вересня 2012 року ОСОБА_3 отримав у ПАТ
«Комерційний банк «Правекс - Банк»
кредит у сумі 97600 грн. для придбання
автомобіля вартістю 122600 грн. За умовами
кредитного договору позивач
зобов'язаний перед банком протягом дії
цього договору забезпечити
страхування транспортного засобу (а.с.
13-17). У зв'язку з цим, 01 вересня 2012 року
він уклав з відповідачем договір
добровільного страхування наземного
транспорту № -01 та сплатив
страховий платіж у розмірі 7356 грн.
Відповідно до умов цього договору під
страховий захист були взяті ризики у
разі, коли винуватцем ДТП є водій
застрахованого транспортного засобу
(а.с. 18-20).

20 серпня 2013 року о 17 год. 20 хв. на вул.
Харківська у м. Суми сталась
дорожно-транспортна пригода,
винуватцем якої є ОСОБА_3 (а.с. 21). Про
страховий випадок позивач повідомив
ПрАТ «Страхова компанія «Вусо». (а.с. 31).

22 серпня 2013 року представником
відповідача був складений акт огляду
пошкодженого автомобіля та складено
калькуляцію № 21-2013 робіт та деталей і
розраховано загальну суму збитків для
ремонту автомобіля згідно з
рахунком-фактурою № АП 252844 від 22 серпня
2013 року на суму 37453 грн. 97 коп. (а.с. 22-26).

Постановою Зарічного районного суду м.
Суми від 12 вересня 2013 року ОСОБА_3
притягнуто до адміністративної
відповідальності за скоєння
адмінправопорушення, передбаченого ст.
124 КУпАП, у вигляді штрафу у розмірі 425
грн. (а.с. 28).

05, 18 листопада 2013 року позивач
звертався до страховика із заявами про
виплату страхового відшкодування.
Листом № 5718 від 14 листопада 2013 року
ОСОБА_3 відмовлено у виплаті страхового
відшкодування, оскільки на підставі п.
13.2.15 договору страхування ДТП визнано
не страховою у зв'язку з порушенням ним
п. 13.1 ПДР України (а.с. 32).

Ухвалюючи рішенння про часткове
задоволення позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з того, що умови
договору страхування, передбачені п.
14.3, не відповідають закону, а п. п. 2.6 та
13.2.15, які містять інші підстави для
відмови у виплаті страхового
відшкодування, є такими, що мають
нечіткі, незрозумілі і двозначні
положення, які вводять в оману, тому
підлягають визнанню недійсними з
моменту укладення.

На думку колегії суддів, при ухваленні
рішення судом першої інстанції
помилково застосовано норми
матеріального права, які не підлягали
застосуванню до спірних правовідносин,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Зокрема, визнаючи п. 14.3 договору
страхування щодо вирішення всіх
спорів, пов'язаних з виконанням даного
договору, а також з визнанням недійсним
договору або окремих його частин в
третейському суді, суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку,
що зазначений пункт договору
суперечить вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України,
порушує права позивача на звернення до
суду за захистом своїх порушених або
оспорюваних прав. При цьому не врахував
положення ст. 1 Закону України «Про
третейські суди» та ст. 17 ЦПК України,
які передбачають право сторін передати
спір на розгляд третейського суду, крім
випадків, встановлених законом.

Ці випадки зазначені в ст. 6 Закону
України «Про третейські суди».

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 січня 2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців сьомого, одинадцятого
статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та
розділу VII «Третейське самоврядування»
Закону України «Про третейські суди»
(справа про завдання третейського суду)
визнано, що відповідно до чинного
законодавства підвідомчий суду
загальної юрисдикції спір у сфері
цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України «Про
третейські суди»), оскільки гарантуючи
право на судовий захист з боку держави,
Конституція України водночас визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захистити свої права і свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України).

Закон України «Про третейські суди» у
ст. 1 передбачає, що до третейського
суду за угодою сторін може бути
передано будь-який спір, що виникає з
цивільних та господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 12 цього Закону
третейська угода може бути укладена у
вигляді застереження в договорі,
контракті або у вигляді окремої
письмової угоди. Третейська угода
укладається в письмовій формі.
Посилання у договорі, контракті на
документ, який містить умову про
третейський розгляд спору, є
третейською угодою за умови, що договір
укладений у письмовій формі, і це
посилання є таким, що робить третейську
угоду частиною договору. Третейська
угода може містити як вказівку про
конкретно визначений третейський суд,
так і просте посилання на вирішення
відповідних спорів між сторонами
третейським судом.

Відповідно до роз'яснення п. 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 2 від
12 червня 2009 року «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» договір сторін
про передачу спору на розгляд
третейського суду (ст. 17 ЦПК України) не
є відмовою від права на звернення до
суду за захистом.

Частиною 1 ст. 8 Закону України від 07
липня 2010 року «Про судоустрій і статус
суддів» передбачено, що ніхто не може
бути позбавлений права на розгляд його
справи в суді, до підсудності якого
вона віднесена процесуальним законом.

Таким чином, у сторін існує
виключно право, а не обов'язок на
звернення до третейського суду. Для
такого звернення необхідна наявність
волі обох сторін, тобто наявність угоди
про передачу спору на розгляд
третейського суду, а отже п. 14.3 договору
страхування не суперечить закону і
підстав для визнання його недійсним не
вбачається.

Крім того, колегія суддів вважає,
що визнаючи недійсними з моменту
укладення п. 2.6 та п. п. 13.2.15 п. 13.2
договору страхування, якими
передбачені інші випадки, коли
дорожно-транспортна пригода не є
страховою, суд першої інстанції
помилково застосував до спірних
правовідносин положення ч. 8 ст. 18, ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки цей Закон
установлює загальні підстави
відповідальності за порушення прав
споживачів. Однак, відносини, що
виникають з договорів страхування,
відносяться до договірних відносин,
які регулюються насамперед нормами
цивільного законодавства.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства (с. 11 ЦПК України) суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін і інших
осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки з інших підстав, зокрема,
передбачених нормами Цивільного
Кодексу України, позивач до суду першої
інстанції не звертався, апеляційний
суд при розгляді справи не вправі вийти
за межі вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Проте, позивач не позбавлений
права звернутися до суду з позовом з
інших підстав.

Крім того, з огляду на положення
ст. 985 ЦК України, визначаючи у договорі
страхування вигодонабувачем третю
особу - установу банку, страхувальник
добровільно і свідомо зменшив обсяг
своїх прав за вказаним договором, у
тому числі і право вимоги виконання
страховиком договору щодо виплати
страхового відшкодування.

Слід зазначити, що відповідно до
позиції Верховного суду України, яка
висловлена в узагальненні судової
практики щодо розгляду цивільних
справ, що виникають з договорів
страхування, суди повинні відмовляти в
задоволенні позову у випадках, коли
банк, який виступає як третя особа, на
користь якої укладено договір
страхування, не скористався своїм
правом на отримання страхової виплати.
Право вимоги позивач (страхувальник)
може мати лише на підставі
уповноваження його належним чином
вигодонабувачем. Якщо ж вигодонабувач
не наділив позивача таким
повноваженням, то останній не має права
на одержання страхової виплати і на цій
підставі є неналежним позивачем у
позовів про її стягнення.

В матеріалах справи відсутні
дані щодо наділення позивача третьою
особою ПАТ «КБ «Правекс-Банк»
оформленим належним чином
повноваженням права вимоги на
отримання ним страхової виплати.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню, як
незаконне, на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.
309 ЦПК України, з ухваленням нового
рішення про відмову ОСОБА_3 у
задоволенні позову із заявлених вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
необхідно вирішити питання розподілу
судових витрат між сторонами.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст.
307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314,
ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства Страхова
компанія «ВУСО» задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 30 квітня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Приватного акціонерного товариства
Страхова компанія «ВУСО» (Код п) 31650052,
83001, м. Донецьк, Ворошиловський район
вул. Постишева, 60, 156 грн. 05 коп.
компенсації судового збору за розгляд
справи в апеляційному суді.

Рішення набрало законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -