22-ц/775/1201/2014(м)
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми
боргу по договору позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору позики
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_4, на рішення
Орджонкідзевського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 26
червня 2014 року,

в
с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 23 травня 2012 року
між нею і відповідачкою укладено
договір позики, згідно з яким вона
передала ОСОБА_3 13 000 доларів США, а
відповідачка зобов'язалася повернути
до 21 червня 2012 року, про що є складена
розписка. Оскільки ОСОБА_3 грошові
кошти не повернула, позивачка просила
стягнути 104 000 грн. - в рахунок
погашення суми боргу за договором
позики, три проценти річних в розмірі
3 120 грн. та інфляцію 3 480 грн.

В жовтні 2013 року ОСОБА_3
подала суду зустрічний позов до
ОСОБА_2 про визнання договору позики
недійсним, з посиланням на те, що даний
договір укладено нею проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї психічного тиску з
боку ОСОБА_2, яка погрожувала, що
порушить кримінальну справу відносно
її матері - ОСОБА_5 та її посадять у
в'язницю.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Маріуполя від 26
червня 2014 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 відмовлено.
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору позики - задоволено.
Визнано недійсним договір позики,
укладений між ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
оформлений борговою розпискою від 23
травня 2012 року на суму 13 000 доларів США.

В апеляційній скарзі
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати, та прийняти
нове рішення, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_2 -
ОСОБА_4, який просив задовольнити
апеляційну скаргу, заперечення ОСОБА_3
та її представника ОСОБА_6, які просила
відхилити апеляційну скаргу і залишити
рішення без змін, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є, крім
іншого, неправильне застосування норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові
про стягнення боргу та задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору позики від 23 травня
2012 року, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що договір укладений у зв'язку з
психічним впливом позивачки на
відповідачку, що виразилося в
погрозах застосування психічного
насильства відносно неї та матері
ОСОБА_5, та залякуванням порушити
кримінальну справу відносно її матері,
і це підтверджується поясненнями
свідків та фактом ухилення позивачки
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 з'явитися в судове
засідання для дачі показань.

З висновками суду погодитися
не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають з
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Вказане судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

Згідно ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України
допускає пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином. Також після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання у борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 23 травня
2012 року ОСОБА_3 була написана розписка
про те, що вона отримала від ОСОБА_2
грошову суму в розмірі 13 000 доларів США
і про зобов'язання повернути борг до 21
червня 2012 року (а.с.21).

Оригінал розписки знаходився
у позивачки та був пред'явлений суду
першої інстанції. Зі справи вбачається,
що відповідачка не заперечувала того,
що грошові кошти в розмірі 13 000 доларів
США вона до 21 червня 2012 року ОСОБА_2 не
повернула.

Отже, колегія вважає, що у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України,
суд першої інстанції на вищезазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, у достатній мірі не
перевірив доводів ОСОБА_2 щодо
отримання ОСОБА_3 коштів в борг та їх
неповернення у строк, обумовлений
договором позики. Ураховуючи, що судом
не дотримані всі вимоги процесуального
закону, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвале
судове рішення законним та
обґрунтованим визнати не можна, а тому,
воно підлягає скасуванню з підстав,
передбачених ст. 309 ЦПК України, з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до вимог ст. 1050 ЦК
України якщо позичальник своєчасно не
повернув суму позики, він зобов'язаний
сплатити грошову суму відповідно до ст.
625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України
передбачено, що боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Встановлено, що ОСОБА_3 отримані від
ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 13 000
доларів США у строк до 21 червня 2012 року
не повернула, а тому, колегія суддів
ухвалює рішення про стягнення з
відповідачки на користь позивачки, з
урахуванням вимог ст.11 ЦПК України,
суми боргу 104 000 грн., інфляцію - 3 480 грн.
та три проценти річних від
простроченої суми - 3 120 грн., а всього 110
600 грн. (а.с.5,6,11).

Звертаючись до суду із
зустрічним позовом про визнання
договору позики від 23 травня 2012 року
недійсним, ОСОБА_3 посилалася на
вимоги статті 231 ЦК України та
показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 і
ОСОБА_5, які були присутніми під час
того, як позивачка здійснювала
психічний тиск на неї, погрожуючи
зверненням до органів міліції з метою
притягнення матері - ОСОБА_5, до
кримінальної відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
що встановлені частинами першою,
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК
України волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК
України правочин, вчинений особою
проти її справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 21
постанови від 6 листопада 2009 року № 6
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», при вирішенні
спорів про визнання недійсним
правочину, вчиненого особою під
впливом насильства (стаття 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна.

Отже, для визнання правочину
недійсним через вчинення його під
впливом насильства або погрози,
необхідна наявність фізичного або
психічного впливу на особу з метою
спонукання до укладення правочину, що і
має бути доведено позивачем.

Крім того, згідно ст. 1051 ЦК
України, позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти насправді не
були одержані ним від позикодавця, або
були отримані у менший кількості ніж
встановлено договором.

Зі справи вбачається, що суд
погодився з представленими ОСОБА_3
доказами за зустрічним позовом і,
ухвалюючи рішення про визнання
договору позики недійсним, виходив з
пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_5

Між тим, у відповідності з ч. 2
ст. 59 ЦПК України обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно із ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, з пояснень ОСОБА_3 в
апеляційному суді та журналів судового
засідання суду першої інстанції
вбачається, що ОСОБА_9 є її давньою
подругою, ОСОБА_8 знайома їх сім'ї, а
свідок ОСОБА_5 - це її матір. Отже,
відповідно до ст.212 ЦПК України,
показання цих свідків, щодо обставин
психічного тиску на боржницю,
оцінюються судом апеляційної
інстанції критично та не приймаються
до уваги, як безспірні.

Необґрунтованими визнаються
і висновки суду про те, що є підстави
для визнання договору позики
недійсним, оскільки ОСОБА_7 не
з'явилася для допиту в суд першої
інстанції та під час допиту в якості
потерпілої у кримінальній справі за
звинуваченням ОСОБА_5, ОСОБА_7 показала,
що грошові кошти ОСОБА_3 за договором
позики від 23 травня 2012 року, не
передавалися.

У порушення вимог ч. 2 ст. 57 ЦПК
України, суд не звернув уваги на те, що
вказана особа не була допитана як
свідок, а тому, її пояснення в ході
досудового слідства, не можна вважати
належним доказом у цивільній справі,
оскільки такі докази повинні
перевірятися судом у порядку,
передбаченому ЦПК України.

Проте, допитана безпосередньо
в судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_7 пояснювала, що під час
укладення договору позики між
сторонами була присутня тільки вона,
про що свідчить її підпис на розписці,
а свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_5 під
час укладення договору присутні не
були, грошові кошти ОСОБА_3
передавалися в іноземній валюті на її
власні потреби, зі слів дочки ОСОБА_2 їй
відомо, що гроші ОСОБА_3 у встановлений
строк не повернула.

Зі справи вбачається, що до
укладення договору позики від 23 травня
2012 року, відносини, щодо неповернення
грошових коштів виникли між матір'ю
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та
матір'ю позивачки ОСОБА_2 - ОСОБА_7

Вироком Орджонікідзевського
районного суду м.Маріуполя від 20
вересня 2013 року, який набрав чинності 22
липня 2014 року, ОСОБА_5 була визнана
винною у привласненні грошових коштів
ОСОБА_7 на суму 6003,32 доларів США та 152 817
грн.

Як вбачається з показань
ОСОБА_7, як потерпілої у кримінальній
справі, на які послався суд, свідок не
давала пояснень щодо безгрошовості
договору позики, укладеного між ОСОБА_2
та ОСОБА_3, а зокрема, вказала «ОСОБА_3
написала расписку о займе в суме 13
тысяч доларов США у моей дочери ОСОБА_2,
с обязательством возрата указанных сум
до 21 июня 2012 года, это была дата, до
которой ОСОБА_3 пообещала найти и
вернуть мне денежные средства, в счет
погашення денежных средств, которые
она получила от меня для внесения на
депозит» (а.с.82-85).

Що стосується нібито
психічного тиску на ОСОБА_3 з боку
позивачки, яке виразилося в погрозах
застосування психічного насильства
відносно неї, матері та залякуванням
порушити кримінальну справу відносно
ОСОБА_5, то зі справи вбачається, що з
заявою про притягнення ОСОБА_5 до
кримінальної відповідальності за
заволодіння чужим майном звернулася
ОСОБА_7, а не ОСОБА_2; будь-яких відносин
між позивачкою у даній справі та
ОСОБА_5, яка була визнана винною у
злочинах, передбачених ч.1,2 ст.190, ч.1,2
ст.358 КК України не було; незважаючи
на протиправність дій ОСОБА_2 23 травня
2012 року, на що посилалася ОСОБА_3 у
зустрічній позовній заяві, до жовтня 2013
року вона до правоохоронних органів
за захистом своїх прав не зверталася,
договір позики не оспорювала.

За таких обставин, апеляційний
суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не
надала належних та допустимих доказів,
які б підтверджували, що договір
позики вчинений нею проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї психічного тиску з
боку ОСОБА_2

Тому, рішення про визнання
договору позики від 23 травня 2012 року
недійсним не відповідає нормам
матеріального права і як таке, що
ухвалене з порушенням норм
процесуального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову у позовних вимогах
ОСОБА_3 про визнання цього договору
недійсним.

Дійшовши висновку про
ухвалення у справі нового рішення,
колегія суддів враховує позиції,
викладені в ухвалах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17 квітня 2013 року, 23 квітня 2014
року, 18 червня 2014 року тощо.

У зв'язку з ухваленням нового
рішення, апеляційний суд, на підставі
ч.5 ст.88 ЦПК України, вважає необхідним
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
документально підтверджені судові
витрати по оплаті судового збору в
сумі 1 659 грн. (а.с.1,2,166 - (1106+553).

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст. 309 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л
а :

Апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Орджонкідзевського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 26 червня 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору позики відмовити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договором
позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає АДРЕСА_1, паспорт
НОМЕР_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2)
на користь ОСОБА_2 борг в
розмірі 104 000 грн., інфляцію - 3 480 грн. та
три проценти річних від простроченої
суми - 3 120 грн., а всього 110 600 грн. (сто
десять тисяч шістсот грн.) та у
відшкодування судового збору 1 659 грн.

Рішення набирає законної сили
з моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова