АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
Головуючий у 1 інстанції: Гриньковська
№ 22-ц/796/7888/2014
Доповідач: Шебуєва В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва

в складі: головуючого-судді
Шебуєвої В.А.,

суддів
Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

при секретарі
Троц В.О.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1
на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 квітня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до Державного
комітету телебачення і радіомовлення
України, Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 квітня 2014 року
відмовлено в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до Державного комітету
телебачення і радіомовлення України,
Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії про поновлення на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
вказане рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким визнати його
звільнення з роботи на підставі п. 1 ст.
36 КЗпП України незаконним, поновити на
роботі Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії на посаді
генерального директора, вважати
дійсним та таким, що поновлений
контракт № 197 від 03 червня 2013 року,
зобов'язати Державний комітет
телебачення і радіомовлення України
укласти додаткову угоду про подовження
строку контракту на 1 рік до 02 червня 2015
року, стягнути з Державного комітету
телебачення і радіомовлення України на
його користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 6425 грн. 12 коп.
Посилається на те, що рішення суду
першої інстанції ухвалене з порушенням
положень норм матеріального та
процесуального права, неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи. Зазначає, що Державний
комітет телебачення і радіомовлення
України в порушення вимог ст. 47 КзпП
України в день звільнення не ознайомив
його з наказом про звільнення, не видав
належно оформлену трудову книжку, а
також не провів з ним розрахунку у
строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.
Заява про звільнення від 19 лютого 2014
року була написана ним під фізичним та
психологічним тиском частини
колективу Черкаської обласної
державної телерадіокомпанії. 20 лютого
2014 року він надав Голові Державного
комітету телебачення і радіомовлення
України доповідну записку, в якій
зазначив, що враховуючи обставини, які
склалися, він був змушений написати
заяву на звільнення, яку не можна
вважати дійсною. Крім того, зазначає, що
він є єдиним годувальником трьох
членів сім'ї та не мав наміру припинити
трудові відносини з відповідачем.
Наведені в наказі Держкомтелерадіо
України від 20 лютого 2014 № 21/к причини
його звільнення не відповідають
дійсним обставинам справи, оскільки
фактичної домовленості між
працівником і власником підприємства
про припинення трудового договору за п.
1 ст. 36 КЗпП України не відбулося.
Відтак, відповідно не було і погоджено
строку припинення трудового договору
(контракту). Власноруч написаної заяви
на звільнення він не подавав. Заява, на
підставі якої було прийнято рішення
про його звільнення була направлена
Державному комітету телебачення і
радіомовлення України факсимільним
зв'язком.

В апеляційній інстанції представник
ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та
просить її задовольнити.

Представники Державного комітету
телебачення і радіомовлення України,
Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії просять відхилити
подану апеляційну скаргу, а рішення
суду залишити без змін, посилаючись на
його законність та обґрунтованість.

Вислухавши пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що наказом голови
Державного комітету телебачення і
радіомовлення України №69-к від 01
червня 2013 року ОСОБА_1 був призначений
на посаду генерального директора
Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії (а. с. 14).

03 червня 2013 року між Державним
комітетом телебачення і радіомовлення
України та ОСОБА_1 було укладено
контракт № 197 з керівником організації
(установи), що є у державній власності
про призначення позивача на посаду
генерального директора Черкаської
обласної державної телерадіокомпанії
на термін з 03 червня 2013 року по 02 червня
2014 року (а. с. 5-13).

Наказом голови Державного комітету
телебачення і радіомовлення України
№21/к від 20 лютого 2014 року ОСОБА_1 було
звільнено із займаної посади за згодою
сторін, контракт розірвано. Підставою
для цього стала заява позивача,
передана факсовим зв'язком від 19 лютого
2014 року, про звільнення за згодою
сторін та лист голови Черкаської
обласної державної адміністрації від 18
лютого 2014 року.

ОСОБА_1 порушив перед судом питання про
визнання його звільнення на підставі
п.1 ст. 36 КЗпП України незаконним та
поновлення його на роботі, стягнення з
Державного комітету телебачення і
радіомовлення України на його користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 6425 грн. 12 коп. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що звільнення
відбулось з порушенням вимог ст. ст. 47,
116 КЗпП України. З наказом про
звільнення його не ознайомили, трудову
книжку не видали, розрахунок не
провели. Заява про звільнення була
написана ним під впливом
психологічного насильства і передана
керівництву під тиском страйкуючих, а
тому, фактичної домовленості про
припинення трудового договору за
згодою сторін досягнуто не було.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до положень п. 1 ст. 36
КЗпП України однією із підстав для
припинення трудового договору є угода
сторін.

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06 листопада 1992 року
«Про практику розгляду судами трудових
спорів» роз'яснено, що в разі
домовленості між працівником
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за пунктом 1 статгі 36 КЗпП
(угода сторін), договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника.

Обов'язковою умовою для припинення
трудового договору за угодою сторін є
наявність взаємного волевиявлення
працівника і роботодавця, яке
спрямоване на припинення трудових
відносин. З огляду на це, працівник не
може бути звільнений за п.1 ст.36 КЗпП
України, якщо одна зі сторін трудового
договору не дає згоди на його
припинення за вказаною правовою
нормою, або ж якщо між працівником та
роботодавцем не досягнуто
домовленості про дату звільнення.

Як було встановлено, заяву про своє
звільнення ОСОБА_1 написав власноручно
19 лютого 2014 року, та в цей же день
передав її факсом до Державного
комітету телебачення і радіомовлення
України. Зі змісту вказаної заяви
вбачається, що позивач сам просив його
звільнити за згодою сторін з посади
генерального директора Черкаської
обласної державної телерадіокомпанії
саме з 20 лютого 2014 року (а. с. 145).

При цьому, ОСОБА_1 не було надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що заява про
звільнення його з посади генерального
директора Черкаської обласної
державної телерадіокомпанії була
написана ним під впливом психічного чи
фізичного насильства. З наданого
позивачем відеофайлу, дослідженого
судом першої інстанції, не вбачається,
що на нього під час написання заяви
чинився будь-який тиск.

Також, судом першої інстанції було
встановлено, що про звільнення позивач
був повідомлений особисто 20 лютого 2014
року до 14 год. 00 хв.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив,
що на усне розпорядження голови
Держкомтелерадіо України Курдіновича
О.В. він мав приїхати до Києва за
адресою м. Київ, вул. Первомайського, 5а,
привезти оригінал заяви про звільнення
та отримати копію наказу про його
звільнення. Приїхавши до Києва 20 лютого
2014 за вказаною адресою, на робочому
місці начальника відділу кадрів
Тонжичинського І.М. не знайшов, на
телефоні дзвінки він не відповідав. За
вказаною адресою був директор
департаменту телебачення і
радіомовлення Абрамов С.О. та керівник
РСО Держкомтелерадіо України Шаповал
Ю.Г., які повідомили ОСОБА_1 про те, що
наказ про його звільнення направлено
факсовим зв'язком до Черкаської
обласної державної телерадіокомпанії.

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на порушення відповідачем
положень ст. 47 КЗпП України при його
звільненні.

Як було встановлено, ОСОБА_1 працював в
штаті Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії на посаді
генерального директора, його трудова
книжка знаходилася у відділі кадрів
Черкаської обласної державної
телерадіокомпанії. Платіжними
дорученнями від 24 лютого 2014 року № 53 та
№ 147 Черкаська обласна державна
телерадіокомпанія провела остаточний
розрахунок з ОСОБА_1 та на його прохання
13 березня 2014 вислала рекомендованим
листом трудову книжку. При цьому,
Черкаська обласна державна
телерадіокомпанія не мала можливості
здійснити ці заходи в день звільнення
ОСОБА_1, оскільки він був відсутній на
робочому місці з 20 лютого 2014 року.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 47 КЗпП
України у разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника. Однак, ОСОБА_1 до
Державного комітету телебачення і
радіомовлення України із заявою про
видачу йому копії наказу про
звільнення не звертався.

Крім того, відповідно до акту
позапланової перевірки Державної
інспекції з питань праці
територіальної державної інспекції з
питань праці у м.Києві №26-10-33/460,
проведеної на підставі звернення
ОСОБА_1, порушень вимог трудового
законодавства Державним комітетом
телебачення і радіомовлення України, у
т.ч. щодо порядку розірвання трудових
договорів на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України, встановлено не було.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку про відмову в задоволення
позовних вимог ОСОБА_1

Колегія суддів відхиляє вимоги
апелянта про визнання дійсним та
зобов'язання Державного комітету
телебачення і радіомовлення України
укласти додаткову угоду про подовження
строку контракту на 1 рік до 02 червня 2015
року, враховуючи те, що такі вимоги
позивач в суді першої інстанції не
заявляв, відповідно, вини не були
предметом розгляду суду першої
інстанції.

При цьому, згідно з п. 30 розділу 6
контракту № 197 з керівником
організації (установи), що є у державній
власності, укладеного з Державним
комітетом телебачення і радіомовлення
України 03 червня 2013 року, цей контракт
діє з 03 червня 2013 року по 02 червня 2014
року. При виконанні умов цього
контракту термін його дії
продовжується додатковими угодами на
один рік. Відповідно до п. 28 розділу 5
контракту № 197 з керівником
організації (установи), що є у державній
власності за два місяці до закінчення
терміну дії контракту він може бути за
угодою сторін продовжений або
укладений на новий чи інший термін.

Як вбачається з матеріалів справи,
будь-яких додаткових угод про
продовження дії контракту сторонами не
укладалося, пропозицій щодо укладення
контракту на новий строк Державний
комітет телебачення і радіомовлення
України позивачу не висувало.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим. Судом було
правильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
дана вірна оцінка зібраним доказам по
справі, тому підстав для скасування
оскаржуваного рішення судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді