Справа № 464/2543/14
Головуючий у 1 інстанції: Борейко С.В.
Провадження № 22-ц/783/5345/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретаря - Глинського О.А.

з участю представника позивача ОСОБА_2
,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 13 червня 2014
року, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_3
звернувся в суд з позовом до Держави
Україна в особі Сихівського відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, Державної казначейської
служби України про відшкодування
збитків і моральної шкоди, заподіяних
протиправною поведінкою суб'єкта
владних повноважень. З посиланням на
ст. 8, 19, 56 Конституції України, ст.ст. 22,
23, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст. 1, 6, 11, 25, 87
Закону України «Про виконавче
провадження», ст.ст.3, 11 Закону України
«Про державну виконавчу службу» просив
стягнути з Державної казначейської
служби України за рахунок коштів
Державного бюджету України, шляхом
списання коштів з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_3 23 974, 87 грн. у відшкодування
збитків, заподіяних йому протиправною
поведінкою головного державного
виконавця Сихівського відділу
державної виконавчої служби
Львівського міського управління
юстиції, та 10 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Рішенням Сихівського районного
суду м. Львова від 13 червня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення оскаржив представник
позивача. Вважає його незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити
повністю. Мотивує тим, що вирішуючи
спір суд не з'ясував, у чому полягає
протиправність поведінки державного
виконавця та яку саме бездіяльність
він допустив. Не відповідають
обставинам справи висновки суду першої
інстанції про те, що викладені у
позовній заяві вимоги не підтверджені
належними та достатніми доказами, на
підставі яких суд може встановити
наявність або відсутність обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
При цьому суд не встановив, чи можуть
взагалі існувати в правовій природі
інші докази, окрім тих, що містяться в
матеріалах справи, якими позивач
повинен обґрунтувати пред'явлені
вимоги. Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є
як правило відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили
або відповідне рішення вищестоячих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Суд дійшов помилкового висновку
про те, що зазначене позивачем в якості
матеріальної шкоди не є шкодою
(упущеною вигодою) у розумінні ст. 22 ЦК
України.

Вказує на те, що державним
виконавцем Відділу ДВС допущено
протиправну поведінку, підтверджену
судовими рішеннями, внаслідок чого
порушено права позивача як стягувача у
виконавчих провадженнях. Більше того,
державний виконавець Відділу ДВС своєю
протиправною поведінкою, яка полягала
у неналежному виконанні судового
рішення про стягнення з боржника
грошових коштів завдав позивачу
душевних страждань, оскільки понад
майже один рік на момент пред'явлення
позову не домігся виконання судового
рішення. Внаслідок протиправної
поведінки державного виконавця був
змушений двічі відстоювати свої права,
звертаючись до суду із скаргами на дії
державного виконавця. Зазначене
змусило позивача змінити усталений
спосіб життя, використовувати значні
зусилля та час на спілкування з
юристами, підготовку необхідних
документів правового характеру та
вивчення всіх документів виконавчого
провадження. Все це призвело до
порушення нормальних відносин у сім»ї
позивача та викликає почуття
психологічного дискомфорту, а відтак
завдає і душевних страждань. Глибину
вказаних страждань підсилює їх
тривалість. З огляду на викладене
заподіяна моральна шкода оцінена
позивачем у 10 000 грн.

В порушення вимог ст.ст. 10, 11, 57, 58, 64
ЦПК України суд не надав належної
правової оцінки всім наданим позивачем
письмовим доказам у справі, у зв'язку з
чим безпідставно й невмотивовано
визнав позовні вимоги недоведеними та
необґрунтованими, а надані докази
неналежними та недопустимими.

При розгляді справи апелянт, як
представник позивача доводи
апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники в судове засідання
не з'явилися, про причини неявки суд не
повідомили та з клопотанням про
відкладення розгляду справи не
звертались, тому розгляд справи
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України
здійснюється колегією суддів за
відсутності цих осіб.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з огляду на
наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
вимог цього Кодексу, в межах заявлених
ними вимог і на підставі доказів сторін
та інших осіб, які беруть участь у
справі. При цьому кожна із сторін
зобов»язана довести ті обставини на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, а обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив
справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з»ясованих
обставин, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Матеріалами справи встановлено видачу
виконавчих документів - виконавчих
листів від 14.02.2013 року на виконання
судового рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області у справі № 0707/10413/2012 про
стягнення із ПП «Майстер-Люкс» на
користь позивача 15004,87 грн. не
нарахованої та не виплаченої
заробітної плати; 5470,00 грн.
середньомісячного заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні без
прибуткового податку та інших
відрахувань та 3500,00 грн. витрат на
правову допомогу, а всього у сумі 23974,87
грн., що відповідає сумі позовної
вимоги ОСОБА_3 до відповідачів, як
суми збитків, заподіяних протиправною
поведінкою державного виконавця
Сихівського ВДВС ЛМУЮ.

Постановою державного виконавця
Сихівського ВДВС ЛМУЮ від 27.02.2013 серії
ВП № 36757541 відкрито виконавче
провадження по виконавчому документу
на підставі рішення суду яке набрало
законної сили 14.02.2013 року про стягнення
20 174 гр. 87 коп , що включає 15004 гр. 87 коп.
заробітної плати та 5 470 гр. середнього
заробітку за час затримки у виплаті
заробітку та по виконавчому листу
виданому судом 18.04.2013 року на підставі
рішення суду яке набрало законної сили
22.03.2013 року постановою від 07.05.2013
серії ВП № 37783438 відкрито виконавче
провадження за вищевказаними
виконавчими документами тим же
державним виконавцем Кобілевою І.ГО.
/а.с.13,14/

Однак, під час виконавчого провадження
бездіяльність держаного виконавця у
виконавчих провадженнях від 27.02.2013 №
36757541 та від 07.05.2013 № 37783438 по невжиттю
заходів щодо перевірки майнового стану
боржника, ухвалою від 27 серпня 2013 року
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області у справі №
303/5238/13-ц визнано неправомірною
бездіяльність головного державного
виконавця Сихівського ВДВС
Львівського МУЮ Кобілевої Ірини
Олексіїївни по невжиттю дій щодо
перевірки майнового стану ПП»
Майстер-Люкс» у виконавчих
провадженнях; визнано протиправною та
скасовано постанови цього державного
виконавця від 21.06.2013 про закінчення
виконавчих проваджень № 36757541 та № 37783438
.

Ухвалою від 25 жовтня 2013 року
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області задолено
частково скаргу ОСОБА_3 та визнано
протиправною бездіяльність головного
державного виконавця Сихівського ВДВС
Кобілевої І.О. по несвоєчасному
накладенню арешту на майно
ПП»Майстер-Люкс»/а.с.19-21/. Ухвала суду
першої інстанції оскаржувалась у
апеляційному порядку та залишена без
змін судом апеляційної інстанції 25.10.2013
у справі № 303/5487/13-ц.

Посилаючись на вказані судові
рішення, позивач просить стягнути з
відповідачів суму коштів, яка
відповідає сумі про стягнення якої
ухвалено судове рішення та моральну
шкоду за рахунок коштів державного
бюджету з посиланням на вказані вище
норми.

Згідно роз»яснень, наведених у п. 28
Постанови № 6 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 07 лютого 2014 року «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах», при розгляді позовів
фізичних чи юридичних осіб про
відшкодування завданої шкоди
рішеннями, діями чи бездіяльністю
державного виконавця під час
проведення виконавчого провадження
суди повинні виходити з положень
статті 56 Конституції України, ст..11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», частини другої статті 87 Закону
про виконавче провадження, а також з
положень статей 1173, 1174 ЦК України і
враховувати, що в таких справах
відповідачами є держава в особі
відповідних органів державної
виконавчої служби, що мають статус
юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.
Підставою для цивільно-правової
відповідальності за завдання шкоди у
такому випадку є правопорушення, що
включає як складові елементи шкоду,
протиправне діяння особи, яка її
завдала, причинний зв'язок між ними.
Шкода відшкодовується незалежно від
вини. Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби (п. 28 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» № 6 від 07
лютого 2014 року).

Відповідно до ст.. 56 Конституції
України кожен має право на
відшкодування за рахунок держави чи
органів місцевого самоврядування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої незаконними рішеннями, діями
чи бездіяльністю органів державної
влади, органів місцевого
самоврядування, їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
державну виконавчу службу» державні
виконавці несуть дисциплінарну
відповідальність в порядку,
встановленому законом. У разі вчинення
державним виконавцем під час виконання
службових обов'язків діяння, що має
ознаки злочину чи адміністративного
правопорушення, він підлягає
кримінальній чи адміністративній
відповідальності у порядку,
встановленому законом. Шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави.

Згідно ч. 2 ст. 87 Закону України «Про
виконавче провадження» збитки, завдані
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час проведення
виконавчого провадження, підлягають
відшкодуванню в порядку, встановленому
законом.

Ч. 1 ст. 1174 ЦК України встановлено, що
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Як вбачається із суті позову, позивач
обраховує майнову шкоду у вигляді
упущеної вигоди в розумінні ст.. 22 ЦК
України у розмірі невиконаного
зобов'язання по стягненню в процесі
примусового виконання рішення - суми
заборгованості з ПП «Майстер-Люкс» на
користь ОСОБА_3 за виконавчими листами
виданими відповідно 14.02.2013 р. та 18.04.2013
року у справі № 0707/10413/2012, яке підлягає
стягненню у примусовому порядку.

Розмір визначеної судом заробітної
плати та заробітку за час затримки у її
виплаті, а також сума судового збору,
про що судом ухвалено рішення і в
цілому становить 23 974 гр. 87 коп. не
узгоджується з поняттям шкоди, яка
може бути заподіяна у процесі вчинення
виконавчих дій про відшкодування
якої може бути заявлено позов. З
позовної заяви убачається, що збитками
позивач вважає суму нестягнутого
боргу за судовим рішенням.

Між тим із змісту судових рішень -
зазначених вище ухвал Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області, копії яких долучені до
матеріалів справи, вбачається що суд
визнав протиправною бездіяльність
головного державного виконавця
Сихівського ВДВС Львівського МУЮ лише
в частині не одночасного винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження із винесенням постанови
про накладення арешту на майно
боржника.

Сума боргу, нестягнутого ВДВС у порядку
виконавчого провадження не може
вважатись збитками в розумінні ст.. 22 ЦК
України, а сам факт тривалого
невиконання рішення суду не може бути
підставою для безспірного стягнення
збитків у вигляді нестягнутої за
рішенням суду суми.

Така правова позиція висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 11 вересня 2013 року (справа № 6-48цс13),
що відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є
обов'язковим для всіх судів України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність підстав для
задоволення позову в цій частині, так
як вказані суми не є шкодою, у розумінні
ст.. 22 ЦК України заподіяною ОСОБА_3
внаслідок неправомірних рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця.

При вирішенні справи за апеляційною
скаргою, колегія суддів враховує, що
виконання рішення суду не припинено,
отже можливість виконання судового
рішення не втрачена. Пояснення
апелянта при розгляді справи є цьому
підтвердженням.

Також є вірним висновок суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову в частині стягнення моральної
шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Згідно з чинним законодавством України
загальною підставою відповідальності
є протиправне, шкідливе, винне діяння,
заподіяння шкоди (цивільне
правопорушення). Отже,
відповідальність настає лише з вини
того, ким ця шкода була заподіяна.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995
року визначено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправними
діяннями заподіювача та вини
останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Як вбачається з матеріалів позовної
заяви та пояснень представника
позивача у судовому засіданні, вимоги
про відшкодування моральної шкоди
позивач обґрунтовував тим, що
внаслідок протиправної поведінки
державного виконавця був змушений
двічі відстоювати свої права,
звертаючись до суду із скаргами на
поведінку цього виконавця. Зазначене
змусило позивача змінити усталений
спосіб життя, використовувати значні
зусилля та час на спілкування з
юристам, підготовку необхідних
документів правового характеру та
вивчення всіх документів виконавчого
провадження. Доказів спричинення в
зв»язку з такими діями моральних
збитків - позивачем не надано і не
встановлено судом.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення ухвалене на основі
поданих в судовому засіданні доказах.
Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1
п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 13 червня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий

Судді