Справа № 308/8695/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді: Семерак І.О.

при секретарі: Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгороді справу за позовом ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради про зобов'язання нарахувати заробітну плату та стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся в суд з вказаним позовом мотивуючи його тим, що він з 16.03.2011 року по 05.06.2014 року працював на посаді директора Комунального підприємства «Парк культури та відпочинку «Під замком» на контрактній основі. Відповідно до розпорядження № 195 від 02.06.2014року в.о. Ужгородського міського голови був звільнений з роботи з 05.06.2014 року у зв'язку з закінченням терміну дії укладеного контракту.

Вказує, що за весь період його трудової діяльності виникла заборгованість по оплаті праці, за яку він ні в день звільнення, ні пізніше, розрахунок не отримав. Відповідно до умов укладеного між ним та Ужгородською міською Радою контракту, встановлено нарахування заробітної плати керівнику за рахунок частки доходу одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності. Зазначає, що підприємство не мало власних джерел отримання прибутку, а наявні кошти скеровувались Ужгородською міською радою на оплату громадських робіт, ремонт об'єктів паркової зони, а видатки на його оплату праці навмисно не передбачались та не забезпечувались відповідачем. Зазначає, що відповідно до ст.95 КЗпП України та ст.ст.3, 9, 10 Закону України «Про оплату праці» має право на обов'язкове нарахування та виплату йому мінімальної заробітної плати та компенсації за невикористані дні відпустку за відпрацьований період роботи 16.03.2011 року по 05.06.2014 року.

Вказує, що за час роботи заборгованість по заробітній платі становить в розмірі 42605,69 грн., і компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 3837,12 грн.

Також вказує, що у зв'язку з вказаними діями відповідача, а саме порушенням його трудових прав, він зазнав моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 35000 грн.

У зв'язку з цим, уточнивши позовні вимоги, просить зобов'язати нарахувати Ужгородську міську Раду та стягнути з неї за період роботи ОСОБА_1 на посаді директора КП «Під Замком» з 16.03.2011 року по 05.06.2014 року заробітну плату в розмірі 42605,69 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 3837,12 грн., а також моральну шкоду в розмірі 35 000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача - Гомза Д.І. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, вважаючи, що позов пред'явлений до неналежного відповідача.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії трудової книжки позивача, останній з 16.03.2011 року по 05.06.2014 року працював в КП Парк культури та відпочинку «Під замком» на посаді директора.

05.06.2014 року позивач звільнений з роботи на підставі ч.2 п.1 ст.36 КЗпП України, що стверджується також відповідним Розпорядженням в.о. Ужгородського міського голови №195. Запис про прийом на роботу та звільнення з посади скріплено підписом голови міської ради та гербовою печаткою Ужгородської міської ради.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців виданого державним реєстратором Кричфалушій С.В. від 21.08.2014р. вбачається, що засновником комунального підприємства є департамент міського господарства Ужгородської міської ради.

П.1.2 контракту укладеного між позивачем та відповідачем від 16.03.2011 р. визначено, що на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником підприємства та Ужгородською міською радою.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Отже, аналіз цієї норми КЗпП України дає підстави стверджувати, що відносини, які склалися між роботодавцем та найманим працівником за своєю природою є трудовими і засновані на угоді сторін. Виконання обов'язків, які виникли з трудового договору покладаються саме на його сторони, а не на третіх осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 27 своєї Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам необхідно враховувати, що згідно ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Згідно з п.20 ч.43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданням районної, обласної ради вирішуються питання щодо призначення і звільнення керівників комунальних підприємств.

Таким чином, відповідачем не враховано положення ст. 21 КЗпП України та п. 20 ч. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та помилково зазначені в поданих до суду письмових запереченнях доводи щодо пред'явленя позовних вимог до неналежного відповідача у справі.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Судом встановлено, що ні в день звільнення, ні пізніше відповідач розрахунок з позивачем не провів.

Так, згідно п.3 контракту укладеного між Ужгородською міською радою та позивачем від 16.03.2011 року передбачено нарахування заробітної плати керівникові за рахунок частки доходу, одержаного підприємством в результаті його господарської діяльності, виходячи з установлених керівнику: посадового окладу в розмірі 4 мінімальних посадових окладів, премії в розмірі не більше 50% нарахованої заробітної плати за посадовим окладом. Керівникові надається щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, оплата якої проводиться виходячи з середньоденного заробітку.

Статтями 94 та 95 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі , яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може здійснюватися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на усій території України для підприємств усіх форм власності та господарювання. Роботодавець не має права встановлювати працівнику заробітну плату в розмірі нижче мінімального. При цьому з установленим розміром мінімальної заробітної плати слід порівнювати нараховану заробітну плату, без урахування доплат, надбавок, заохочувальних та компенсаційних виплати.

Статтею 10 Закону України «Про оплату праці» визначено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік у Законі про Державний бюджет України.

Згідно розрахунку наданого позивачем, за період роботи з 16.03.2011 року по 05.06.2014 року позивач відпрацював 1177 календарних днів та не використав 96 днів щорічної оплачуваної відпустки і заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 42605,69 грн., з яких: заробітна плата за березень-грудень 2011 року в сумі 9247,27 грн., за січень-грудень 2012 року в сумі 13177,00 грн., за січень-грудень 2013 року в сумі 13835,00 грн., за січень-червень 2014 року в сумі 6346,42 грн. Компенсація за невикористані дні щорічної відпустки становить 3837,12 грн.

Ч.1 ст.116 КЗпП України визначені строки розрахунку при звільненні та встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За таких обставин суд вважає, що оскільки належними та допустимими доказами встановлено, що відповідач розрахунку з позивачем при звільненні останнього не провів і ухиляється від проведення такого й наданий час, тому його слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Таким чином судом встановлено, що за період роботи з 16.03.2011 року по 05.06.2014 року відповідачем безпідставно не нараховано та не виплачено позивачу заробітну плату в розмірі 42605,69грн і компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 3837,12 грн., а тому суд вважає, що позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення.

Водночас, позивачем ставиться вимога щодо відшкодування завданої йому діями відповідача моральної шкоди.

Так, зі змісту ч.1 та п.2 ч.2 ст.23 ЦК України випливає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п.5 Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи те, що представником позивача в судовому засіданні належними та допустимими доказами не доведено заподіяння позивачу моральних страждань, тому суд приходить до висновку, що в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 94, 95, 115, 116, 237-1 КЗпП України, ст.ст.15,16, 23, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 14, 60, 81, 88, 208, 209, 294 ЦПК України, суд,

РІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Ужгородської міської ради Закарпатської області про зобов'язання нарахувати заробітну плату та стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Ужгородської міської ради Закарпатської області на користь ОСОБА_1, невиплачену йому заробітну плату за період з 16.03.2011 року по 05.06.2014 року в розмірі 42605 (сорок дві тисячі шістсот п'ять) грн. 69 коп., а також компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3837 (три тисячі вісімсот тридцять сім) грн. 12 коп.

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Семерак І.О.