УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Крижанівської Г.В.,

суддів
Шебуєвої В.А., Українець Л.Д.

при секретарі Конику
В.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про
звернення стягнення на предмет іпотеки
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ВТБ Банк» про визнання недійсними
договору кредиту та договору іпотеки
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 17 квітня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ПАТ «ВТБ Банк»
звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1
про звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Заявлені вимоги позивач обгрунтував
тим, що 25.03.2008 р. між ВАТ ВТБ Банк,
правонаступником якого є ПАТ «ВТБ
Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір № 100.3.2-01/0020 на суму 1 000 000
доларів США зі сплатою 12,5 % річних за
користування кредитом та терміном
повернення до 25.03.2028 року.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором
25.03.2008 р. між тими ж сторонами укладено
іпотечний договір № 100.3.2-02/0020 з
предметом іпотеки - квартирою АДРЕСА_1.

08.10.2009 р. до зазначених договорів були
внесені зміни шляхом укладення
сторонами спору відповідних договорів.

Представник позивача вказував, що
ОСОБА_1 належним чином не виконала свої
зобов'язання щодо повернення коштів та
сплати відсотків за користування ними,
в результаті чого утворилася
заборгованість, загальний розмір якої,
з урахуванням пені за несвоєчасну
сплату відсотків, станом на 01.06.2013 р.
становив 870 279 доларів США, 39 центів
(еквівалент за курсом НБУ - 6 956 143 грн. 16
коп.).

Оскільки вжиті позивачем заходи щодо
повернення боржником коштів виявилися
безрезультатними, стверджував про
наявність підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1, шляхом передачі
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки, встановивши його ціну
у розмірі 5 782 179 грн. 00 коп. Також
зазначив про пріоритетність своїх
вимог перед вимогами інших кредиторів,
які підлягають задоволенню за рахунок
предмета іпотеки.

У свою чергу відповідачка ОСОБА_1
звернулася із зустрічним позовом до
ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсними
зазначених вище договорів кредиту та
іпотеки.

Заявлені вимоги мотивувала тим, що
працівники ПАТ «ВТБ Банк» ввели її в
оману щодо обставин, які мали істотне
значення для укладення кредитного
договору, зокрема, щодо надання згоди
її чоловіком ОСОБА_2 на укладення
вказаного договору. Зазначила, що
ОСОБА_2 такої згоди не надавав, що
підтверджується висновком спеціаліста
за результатами почеркознавчого
дослідження № 0767 від 26.02.2014 р.

Справа № 752/14293/14-ц № апеляційного
провадження: 22-ц/796/7562/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Новак
А.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Крижанівська Г.В. Також
ОСОБА_1 вказувала, що її підписи на
аркуші з номером бланку 000343, 000352 в
детальному розписі сукупної
(загальної) вартості кредиту в межах
акційної програми «Крок на зустріч»
ВАТ ВТБ Банк підроблено. Крім того,
відповідач за первісним позовом
зазначила, що від імені ВАТ ВТБ Банк
оспорювані договори були скріплені
неіснуючою печаткою та укладені
філією, яка не мала таких повноважень.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1
стверджувала про наявність підстав для
визнання недійсними кредитного
договору № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 р. та
іпотечного договору № 100.3.2-01/0020 від
25.03.2008 р., укладеними між сторонами по
справі.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 17.04.2014 р. позов ПАТ «ВТБ
Банк» до ОСОБА_1 про звернення
стягнення на предмет іпотеки
задоволено повністю. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «ВТБ
Банк» про визнання недійсними договору
кредиту та договору іпотеки
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
мотивуючи її тим, що судом першої
інстанції було порушено норми
процесуального права, неправильно
застосовано норми матеріального права,
неповно з'ясовано обставини справи.
Апелянт зазначила, що суд першої
інстанції не надав належної оцінки
доказам щодо введення її в оману
працівниками банку при укладенні
кредитного договору, скріплення
договорів неналежною печаткою,
укладення їх від імені філії «Київська
регіональна дирекція ВАТ «ВТБ Банк»,
яка не мала на це повноважень. Також
стверджувала, що в ході розгляду справи
не було встановлено усі обставини
справи у зв'язку з тим, що її заяви та
клопотання про забезпечення доказів,
застосування заходів процесуального
примусу та про виклик третіх осіб
відхилені.

З огляду на викладене, апелянт
просила скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити вимоги за зустрічним
позовом та відмовити у задоволенні
первісного позову.

В судовому засіданні представник
відповідачки доводи апеляційної
скарги підтримав, просив її
задовольнити. Просив відмовити у
задоволенні вимог про визнання
оспорюваних договорів недійсними з
огляду на те, що дані договори є
неукладеними.

Представник позивача проти
апеляційної скарги заперечував, просив
її відхилити.

Колегія суддів, розглянувши справу
в межах доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення в
цій частині, заслухавши пояснення
учасників процесу, дослідивши письмові
докази по справі та доводи апеляційної
скарги, дійшла висновку про
відсутність підстав для її задоволення
з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається
з матеріалів справи, 25.03.2008 р. між ВАТ
ВТБ Банк, правонаступником якого є ПАТ
«ВТБ Банк», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № 100.3.2-01/0020 на суму 1
000 000 доларів США зі сплатою 12,5 % річних
за користування кредитом та терміном
повернення до 25.03.2028 року (а.с. 11-14).

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним договором
25.03.2008 р. між тими ж сторонами укладено
іпотечний договір № 100.3.2-02/0020 з
предметом іпотеки - квартирою АДРЕСА_1
(а.с. 51-54).

08.10.2009 р. до зазначених договорів були
внесені зміни шляхом укладення
сторонами спору відповідних договорів
(а.с. 22-27, 55-56).

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 належним
чином не виконала свої зобов'язання
щодо повернення коштів та сплати
відсотків за користування ними,
утворилася заборгованість. Згідно
наданих ПАТ «ВТБ Банк» розрахунків
загальний розмір заборгованості з
урахуванням пені за несвоєчасну сплату
відсотків станом на 01.06.2013 р. становив 870
279 доларів США, 39 центів (еквівалент за
курсом НБУ - 6 956 143 грн. 16 коп.) (а.с. 7).

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання апелянта на те, що оспорювані
договори були укладені філією
«Київська регіональна дирекція» ВАТ
«ВТБ Банк», яка не мала таких
повноважень, спростовуються наявними в
матеріалах справи доказами.

Як вбачається зі змісту кредитного
договору № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008 р.,
останній був укладений між ОСОБА_1 та
ВАТ ВТБ Банк, від імені якого за
довіреністю діяв уповноважений
представник - директор Філії «Київська
регіональна дирекція» ВАТ ВТБ Банк
Радченко В.М. (а.с.11-14). Аналогічно
іпотечний договір № 100.3.2-02/0020 від 25.03.2008
р. укладено між ОСОБА_1 та ВАТ ВТБ Банк в
особі уповноваженого представника -
директора Філії «Київська регіональна
дирекція» ВАТ ВТБ Банк Радченка В.М.
Даний правочин посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 з
попередньою перевіркою правоздатності
та дієздатності ВАТ ВТБ Банк на
укладення такого договору та
перевіркою повноважень представника
(а.с.51-54).

Крім того, згідно ст. 241 ЦК України
наступне схвалення правочину особою,
яку представляють, створює, змінює і
припиняє цивільні права та обов'язки з
моменту вчинення цього правочину.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку представляють,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання.

Як зазначено представником ПАТ «ВТБ
Банк» та не заперечувалося стороною
відповідача, на виконання зобов'язань
за кредитним договором позивач
перерахував кошти в розмірі 1 000 000
доларів США 00 центів на рахунок
позичальника.

Таким чином, ПАТ «ВТБ Банк» схвалило та
прийняло до виконання оспорювані
договори.

Суд також надає оцінку тій обставині,
що у відповідності ч. 2 ст. 30 ЦПК України
саме ПАТ «ВТБ Банк» є стороною у справі
та звернулося до суду із позовом, в
якому вказувало на правомірність
укладених від його імені договорів та
на наявність права вимагати від ОСОБА_1
виконання зобов'язань, які виникли на
підставі зазначених договорів.

Твердження ОСОБА_1 про те, що
кредитний договір № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008
р. укладений під впливом обману щодо
надання згоди її чоловіком ОСОБА_2 на
вчинення такого правочину,
обґрунтовано відхилено судом першої
інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Разом з тим, у відповідності до норм
ч. 3 ст. 65 СК України письмова згода
другого з подружжя необхідна для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна.

Як вбачається зі змісту ч. ст. 1055 ЦК
України, кредитний договір не належить
до тих правочинів, щодо яких
обов'язковим є нотаріальне
посвідчення і (або) державна
реєстрація.

Крім того, чинним законодавством
не передбачено обов'язок кредитора
повідомляти боржника про наявність
згоди другого з подружжя боржника на
укладення кредитного договору.

Таким чином, відсутність письмової
згоди ОСОБА_2 на укладення оспорюваного
кредитного договору не є підставою
для визнання його недійсним відповідно
до ч. 1 ст. 215 ЦК України та не має
істотного значення в розумінні ч. 1 ст.
230 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України
така згода презюмується. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
із позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Зі змісту даної норми вбачається,
що відсутність такої згоди свідчить
про порушення прав другого з подружжя
та є підставою для захисту його прав у
судовому порядку шляхом визнання
правочину недійсним. Разом з тим,
наявність чи відсутність згоди ОСОБА_2
не порушує права ОСОБА_1 як боржника у
правовідносинах з ПАТ «ВТБ Банк».

Крім того, згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Суд також надає оцінку тій
обставині, що в судовому засіданні, яке
відбулося 12.06.2014 р., представник
апелянта - ОСОБА_8 просив відмовити у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1
про визнання кредитного та іпотечного
договорів недійсними, оскільки вказані
договори є неукладеними з огляду на
відсутність повноважень Філії
«Київська регіональна дирекція» ВАТ
ВТБ Банк на вчинення таких правочинів.

Разом з тим, 08.10.2009 р. до оспорюваних
договорів були внесені зміни шляхом
укладення між тими ж сторонами
відповідних договорів (а.с. 22-27, 55-56).

Відтак, підписуючи договори про
внесення змін, ОСОБА_1 вважала
кредитний договір № 100.3.2-01/0020 від 25.03.2008
р. та договір іпотеки № 100.3.2-02/0020 від
25.03.2008 р. укладеними у відповідності до
вимог чинного законодавства.

Суд також надає оцінку тій обставині,
що доводи представника апелянта щодо
недійсності та неукладеності
договорів, щодо яких виник спір, є
взаємовиключними.

Враховуючи викладене, при
встановленні обставин справи та
ухваленні оскаржуваного рішення судом
першої інстанції не було допущено
порушень норм процесуального права та
правильно застосовано норми
матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
наявність підстав для задоволення
позову ПАТ «ВТБ Банк» та відмови у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, не впливають на
правильність прийнятого судом рішення
і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України,
не можуть бути підставою для його
скасування, а тому підлягають
відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314,315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 17 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:
Г.В. Крижанівська

Судді:
В.А. Шебуєва

Л.Д. Українець