Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №275/1077/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

18 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді
Зарицької Г.В.

суддів:
Коломієць О.С., Якухно О.М.

секретаря
Крижанівської М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання незаконним та скасування
наказу про звільнення, поновлення на
роботі, стягнення заборгованості по
заробітній платі, компенсації за
невикористані відпустки, середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Брусилівського районного суду
Житомирської області від 10 квітня 2014
року

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 та просила стягнути з
відповідача на її користь
заборгованість по заробітній платі в
сумі 13751 грн, компенсацію за
невикористані відпустки в розмірі 3331
грн 64 коп, 5000 грн у відшкодування
моральної шкоди, 1147 грн вихідної
допомоги та зобов'язати відповідача
внести до трудової книжки відомості
про роботу та видати довідку про роботу
та заробітну плату. В обґрунтування
вимог зазначала, що працювала у
відповідача продавцем продовольчих
товарів. 08 листопада 2013 року ОСОБА_2
повідомив, що вона звільнена за п.1 ч.1
ст.40 КЗпП України. В порушення вимог
ст.ст. 48, 49 КЗпП України відповідач
відмовився внести до трудової книжки
відомості про роботу та не видавав
довідку про роботу та про заробітну
плату, внаслідок чого вона не може
зареєструватися як безробітна в
державній службі зайнятості. Крім того,
відповідач не своєчасно виплачував
заробітну плату. На момент звільнення
виплачена заробітна плата лише по
грудень 2012 року включно. Непроведення
повного розрахунку в день звільнення,
невидача довідок про заробітну плату
та про роботу, що унеможливило стати на
облік у центр зайнятості з метою
подальшого працевлаштування, призвело
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків та
вимагає від неї додаткових зусиль для
організації свого життя. Враховуючи
наведене, просила задовольнити позов.

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася з
позовом до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2 та просила визнати незаконним
та скасувати наказ про її звільнення
від 06 листопада 2013 року, поновити її на
роботі, стягнути з відповідача на її
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу та 5000 грн у
відшкодування моральної шкоди.
Зазначала, що її звільнено з роботи з
посади продавця продовольчих товарів
на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України за
систематичне невиконання трудових
обов'язків. Наказ вважала незаконним,
оскільки напротязі дії трудового
договору до неї не було жодного
зауваження. Незаконні дії відповідача
щодо її звільнення призвели до
моральних страждань та вимагають
додаткових зусиль в організації життя.

Ухвалою суду від 10 лютого 2014 року
вказані позови об'єднані в одне
провадження

Цією ж ухвалою позов ОСОБА_1 про
стягнення вихідної допомоги при
звільненні та про видачу довідок про
роботу, про заробітну плату залишено
без розгляду.

Рішенням Брусилівського районного
суду Житомирської області від 10 квітня
2014 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ
№ 0611/13 від 06 листопада 2013 року про
звільнення ОСОБА_1 з роботи за п.3 ч.1 ст.40
КЗпП України, поновлено позивача на
роботі на посаді продавця продовольчих
товарів у фізичної особи - підприємця
ОСОБА_2, стягнуто з відповідача на
користь позивача середній заробіток за
час вимушеного прогулу в розмірі 5683 грн
26 коп без утримання податків та інших
платежів, заборгованість по заробітній
платі в розмірі 12 445 грн 48 коп без
утримання податків та інших платежів
та 2000 грн у відшкодування моральної
шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення в частині поновлення на роботі
та стягнення заборгованості по
заробітній платі у межах суми платежу
за один місяць в розмірі 1147 грн.
допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі фізична особа -
підприємець ОСОБА_2 просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову, зокрема,
про стягнення компенсації за
невикористані відпустки в розмірі 3327
грн 34 коп та про стягнення
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 1394 грн 63 коп. В решті позовних
вимог просить відмовити. Апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

Форма трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю, визначена
наказом Міністерства праці та
соціальної політики України №260 від
08.06.2001, зареєстрованим в Міністерстві
юстиції України 27 червня 2001 р. за №554/5745.

Вищевказаним наказом затверджено
також Порядок реєстрації трудового
договору між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю.

Як видно з матеріалів справи та
правильно встановлено судом першої
інстанції, 01 серпня 2011 року між
сторонами було укладено трудовий
договір, за умовами якого ОСОБА_1
прийнята на роботу продавцем
продовольчих товарів безстроково з
оплатою праці у розмірі мінімальної
заробітної плати. Договір
зареєстрований 01.08.2011 р. за №2 у
Попільнянському районному центрі
зайнятості.

Вказаний трудовий договір розірваний
06.11.2013 р. за п.3 ст.40 КЗпП України за
систематичне невиконання працівником
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
і знятий з реєстрації Попільнянським
районним центром зайнятості 11.11.2013 р.
(а.с.76).

Трудові правовідносини між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю,
регулюються Кодексом законів про працю
України та трудовим договором,
укладеним між ними..

Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у пунктах 22, 23 постанови
від 6 листопада 1992 року №9 „Про
практику розгляду судами трудових
спорів" у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за

порушення трудової дисципліни, судам
необхідно з'ясувати, в чому

конкретно проявилось порушення, що
стало приводом до звільнення,

чи могло воно бути підставою для
розірвання трудового договору за

пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи
додержані власником

або уповноваженим ним органом
передбачені статтями 147(1), 148,

149 КЗпП правила і порядок застосування
дисциплінарних стягнень,

зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи

застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи

враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку

і заподіяна ним шкода, обставини, за
яких вчинено проступок, і

попередня робота працівника.

За передбаченими п.3 ст.40 КЗпП
підставами працівник

може бути звільнений лише за проступок
на роботі, вчинений після

застосування до нього дисциплінарного
або громадського стягнення

за невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на

нього трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового

розпорядку.

У таких випадках враховуються ті
заходи дисциплінарного

стягнення, які встановлені чинним
законодавством і не втратили

юридичної сили за давністю або зняті
достроково (ст.151 КЗпП), і

ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за

порушення трудової дисципліни у
відповідності до положення або

статуту, що визначає діяльність
громадської організації, і з дня

накладення яких до видання наказу про
звільнення минулого не

більше одного року.

У своїх запереченнях на позов
відповідач зазначав, що ОСОБА_1
звільнена з роботи за систематичне
невиконання трудових обов'язків,
оскільки недобросовісно виконувала
покладені на неї договірні
зобов'язання, зловживала ними,
привласнила належні йому грошові
кошти, про що неодноразово
попереджалася.

Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК
України, належних та допустимих
доказів щодо систематичного
невиконання позивачкою трудових
обов'язків без поважних причин та про
застосування до неї дисциплінарного чи
громадського стягнення за такі
порушення відповідач суду не надав.

У судовому засіданні відповідач не
зміг пояснити, який саме проступок та
коли вчинила на роботі ОСОБА_1, що став
підставою для її звільнення. Обмежився
лише загальними фразами, що позивачка
неодноразово попереджалася за
неналежне виконання трудових
обов'язків

Наказ про звільнення №0611/13 від 06
листопада 2013 року також не містить
конкретної інформації щодо підстав
звільнення.

Задовольняючи вимоги про визнання
наказу про звільнення незаконним,
поновлення на роботі та стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу, суд першої
інстанції правильно виходив з вимог
ст.ст. ст.40 п.1, п.3, 147, 235 КЗпП України та
дійшов обгрунтованого висновку про те,
що підстав для звільнення ОСОБА_1 з
роботи за п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України у
відповідача не було.

Розмір середньої заробітної плати за
час вимушеного прогулу визначено судом
вірно з додержанням Порядку,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100.

Рішення в частині зазначених вимог
ухвалено судом з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
поновлення позивача на роботі
суперечить чинному законодавству є
безпідставними та спростовуються
вищенаведеним.

Вирішуючи вимоги про стягнення
заборгованості по заробітній платі,
суд першої інстанції виходив з того, що
відомості про виплату заробітної
плати, надані відповідачем, не містять
підпису позивача щодо отримання нею
заробітної плати, а тому є неналежними
та недопустимими доказами. Суд також
вважав, що записи, проведені ОСОБА_1 на
окремих клаптиках паперу, щодо виручки
від реалізації товарів також не
містять інформації щодо виплати їй
заробітної плати та є недопустимими
доказами.

При цьому суд прийняв до уваги
пояснення позивача щодо отримання нею
заробітної плати.

Так в судовому засіданні позивач
визнала, що заробітна плата
відповідачем їй виплачувалася, але не в
повному обсязі. Зокрема, у лютому,
травні, червні, липні, серпні, жовтні,
листопаді, грудні 2012 року їй виплачено
по 800 грн за кожний місяць, в квітні 2012
року - 900 грн, а в січні лютому, березні,
квітні, червні 2013 року - по 800 грн за
кожний місяць, в серпні 2013 року - 600 грн.

Дані обставини щодо виплати заробітної
плати ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 61
ЦПК України суд першої інстанції
вважав такими, що не підлягають
доказуванню.

Такі висновки суду є правильними та
відповідають вимогам закону.

Разом з тим, визначаючи розмір
заборгованості по заробітній платі, що
підлягає до стягнення, суд в порушення
вимог ч.1 ст.11 ЦПК України вийшов за межі
заявлених позовних вимог.

Так, у своїй позовній заяві ОСОБА_1
зазначала, що відповідач виплатив їй
заробітну плату по грудень місяць 2012
року включно та згідно з розрахунком,
доданим до позовної заяви, просила
стягнути невиплачену заробітну плату
за період з 1 січня 2013 року по 08
листопада 2013 року (а.с.8).

Вирішуючи спір, суд на це уваги не
звернув та безпідставно поза межами
заявлених вимог стягнув з відповідача
на користь позивача заборгованість по
заробітній платі за 2012 рік.

Враховуючи наведене, рішення в частині
стягнення заборгованості по
заробітній платі підлягає зміні.

Відповідно до книги по заробітній
платі ОСОБА_1 за січень-жовтень 2013 року
до виплати за кожний місяць підлягало
по 1026 грн 68 коп, за листопад 2013 року - 194
грн 96 коп.

Отже, до стягнення підлягає
заборгованість по заробітній платі за
період з 01.01.2013 р. по 06.11.2013 р. в розмірі 7
679 грн 76 коп (1026,68 х 10 + 194,96 - 3800 = 7679,76).

Згідно з вимогами ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Частково задовольняючи вимоги про
відшкодування моральної шкоди, суд
правильно виходив з вимог ст.237-1 КЗпП
України та дійшов обгрунтованого
висновку, що незаконне звільнення,
невиплата належних грошових сум при
звільненні призвели до моральних
страждань позивачки, вимагають від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначено судом з
врахуванням характеру правопорушення,
глибини душевних страждань позивача та
з врахуванням вимог розумності і
справедливості.

Рішення в частині відшкодування
моральної шкоди є законним та
обґрунтованим.

Рішення в частині стягнення
компенсації за невиплачені відпустки
сторонами не оспорюється, а тому його
законність та обґрунтованість у
вказаній частині колегією суддів не
перевіряється.

Розмір судових витрат визначено судом
першої інстанції невірно, а тому
рішення в частині розподілу судових
витрат підлягає зміні. Розмір судового
збору, що підлягає до стягнення
становить 730 грн 80 коп (одна вимога
немайнового характеру - 243,60 грн, вимоги
майнового характеру -243,60 грн та вимога
про відшкодування моральної шкоди - 343,60
грн).

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Брусилівського районного
суду Житомирської області від 10 квітня
2014 року в частині стягнення
заборгованості по заробітній платі та
розподілу судових витрат змінити.

Зменшити розмір стягнутої з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованості по заробітній платі з
12445 грн 48 коп до 7 679 грн 76 коп та
збільшити розмір стягнутого з ОСОБА_2
судового збору з 487 грн 20 коп до 730 грн 80
коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуюча
Судді: