У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Пиляй І.С.,

з участю
представника апелянта,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
на рішення Рівненського міського суду
від 8 вересня 2014 року у справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Факторингова
компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_1, треті
особи на стороні відповідача, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Орган
опіки та піклування Рівненської
міської ради, про звернення стягнення
на предмет іпотеки, виселення та зняття
з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року ТОВ «Факторингова
компанія «Вектор плюс» звернулося в
суд із даним позовом до ОСОБА_1 У
процесі розгляду справи суд до участі у
справі в якості третіх осіб на стороні
відповідача, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
залучив ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Орган опіки
та піклування Рівненської міської
ради.

Рішенням Рівненського міського суду
від 8 вересня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі позивач посилався на те, що 24
липня 2008 року між ПАТ «Сведбанк» і
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ 1701/0708/76-012, за яким відповідач позичив
у банку 73 000 доларів США.

З метою його забезпечення у цей же день
між банком і відповідачем було
укладено іпотечний договір №
1701/0708/76-012-Z-1, згідно з яким позичальник
передав в іпотеку кредитору належну
йому двокімнатну квартиру № 63 на вул.
Буковинській, 14а, в м. Рівному.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» за
договором факторингу № 15 та Договором
про відступлення прав за іпотечними
договорами відступило свої права
стосовно відповідача на користь ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс».

Відповідач узяті на себе зобов'язання
за кредитним договором порушив і
станом на 31 жовтня 2013 року допустив
заборгованість у сумі 66 402 долари США
або 530 753,8 грн. за курсом НБУ.

Аналіз змісту укладених боржником
кредитного та іпотечного договорів
свідчить про те, що іпотекодавець надав
згоду на звернення стягнення на
предмет іпотеки, а тому у суду першої
інстанції не було підстав
застосовувати Закон України «Про
мораторій на стягнення майна громадян
України, наданого як забезпечення
кредитів в іноземній валюті» та з цих
підстав відмовляти йому у задоволенні
позовних вимог.

Покликаючись на ці обставини, позивач
рішення місцевого суду вважав
незаконним та необґрунтованим і просив
апеляційний суд його скасувати й
ухвалити у справі нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
його вимог, місцевий суд керувався
Законом України «Про мораторій на
стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті».

Колегія суддів із таким підходом суду
першої інстанції до вирішення спору
сторін погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що 24
липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» і
ОСОБА_1 було укладено кредитний договір
№ 1701/0708/76-012, відповідно до якого ОСОБА_1
отримав у банку кредит у розмірі 73 000
долари США під 11,9 % річних строком до 23
липня 2023 року (а. с. 7-12).

Тоді ж з метою забезпечення виконання
кредитних зобов'язань ВАТ «Сведбанк» і
ОСОБА_1 уклали між собою іпотечний
договір № 1701/0708/76-012-Z-1, згідно з яким
позичальник передав в іпотеку
кредитору двокімнатну квартиру № 63 на
вул. Буковинській, 14а, у м. Рівному (а. с.
13-15).

Укладений із банком кредитний договір
відповідач у судовому порядку не
оспорив, у зв'язку з чим він відповідно
до правил ст. 204 ЦК України є
правомірним.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України ОСОБА_1 узяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
порушив і згідно з розрахунком
позивача станом на 31 жовтня 2013 року
допустив заборгованість на загальну
суму 66 402,25 доларів США або 530 753,18 грн. за
кусом НБУ, з яких: 61 526,28 доларів або 491
779,56 грн. - заборгованість за кредитом, 2
387,49 доларів США або 19 083,21 грн. -
заборгованість за відсотками, 2 488,48
доларів або 19 890,42 грн. - пеня.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України
передбачено, що кредитор у зобов'язанні
може бути замінений іншою особою
внаслідок передання ним своїх прав
іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового
кредитора переходять права первісного
кредитора у зобов'язанні в обсязі і на
умовах, що існували на момент переходу
цих прав, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна
кредитора у зобов'язанні здійснюється
без згоди боржника, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором. Зобов'язання фактора за
договором факторингу може передбачати
надання клієнтові послуг, пов'язаних із
грошовою вимогою, право якої він
відступає.

Судом установлено, що 28 листопада 2012
року ПАТ «Сведбанк» як правонаступник
ВАТ «Сведбанк» уклало з ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
договір факторингу № 15, на підставі
якого позивач отримав право вимоги
заборгованості за кредитним договором
№ 1701/0708/76-012 від 24 липня 2008 року, що був
укладений між ПАТ «Сведбанк» і ОСОБА_1
(а. с. 23-28).

Крім того, тоді ж ПАТ «Сведбанк» і ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
уклали між собою договір про
відступлення прав за іпотечними
договорами, включаючи іпотечний
договір № 1701/0708/76-012-Z-1 від 24.07.2008 р., що
стосується сторін у даній справі (а. с.
22).

Про відступлення права грошової вимоги
на користь позивача банк 14 грудня 2012
року письмово повідомив відповідача у
даній справі (а. с. 21).

Згідно з пунктом 2.2. договору
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року
сторони домовилися, що у розрахункову
дату одночасно з відступленням права
вимоги заборгованості згідно з цим
договором Банк відступає Фактору права
за договором забезпечення, на підставі
договорів про відступлення права
вимоги за договорами забезпечення,
проекти яких викладені у додатку № 9 до
цього договору, що підлягали укладенню
сторонами в розрахункову дату.

З договору ПАТ «Сведбанк» і позивача
про відступлення прав за іпотечними
договорами від 28 листопада 2012 року
видно, що відповідно до ст. 24 Закону
України «Про іпотеку» та умов цього
договору сторони домовилися про те, що
разом із відступленням прав вимоги
заборгованостей за кредитними
договорами від боржників, яке
здійснюється на підставі договору
факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року,
укладеного між сторонами, одночасно
відступаються права вимоги за
іпотечними договорами, які визначені
цим договором (п.п. 1.1. та 1.2. договору).
Первісний іпотекодержатель відступає
новому іпотекодержателю права за
іпотечними договорами, перелік яких
наведено у Додатку № 1 до цього
Договору.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України встановлено,
що боржник має право не виконувати
свого обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Проте закон не пов'язує це право
боржника з невиконанням боргових
зобов'язань взагалі, в тому числі і
попередньому кредиторові.

Так, згідно зі ст. 518 ЦК України боржник
має право висувати вимоги проти нового
кредитора у зобов'язанні заперечення,
які він мав проти первісного кредитора
на момент одержання письмового
повідомлення про заміну кредитора.
Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, він має право висунути
проти вимоги нового кредитора
заперечення, які він мав проти
первісного кредитора на момент
пред'явлення йому вимоги новим
кредитором або, якщо боржник виконав
свій обов'язок до пред'явлення йому
вимоги новим кредитором, - на момент
його виконання.

В той же час у матеріалах справи
відсутні докази належного виконання
боргових зобов'язань відповідачем за
кредитним договором № 1701/0708/76-012 від 24
липня 2008 року як первісному, так і
теперішньому кредитору, про якого
відповідачу безспірно стало
найпізніше відомо з листопада 2013 року,
тобто часу, коли був пред'явлений даний
позов.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_1 не
виконані до цього часу.

Таким чином, доказів, які б
спростовували чи ставили під сумнів
право позивача на звернення в суд із
даним позовом до відповідача, у справі
немає.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України
„Про іпотеку" передбачено, що в разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Разом з тим, з 7 червня 2014 року набрав
чинності Закон України "Про мораторій
на стягнення майна громадян України,
наданого як забезпечення кредитів в
іноземній валюті", відповідно до якого
протягом дії цього Закону: 1) не може
бути примусово стягнуте (відчужене без
згоди власника) нерухоме житлове майно,
яке вважається предметом застави
згідно із статтею 4 Закону України "Про
заставу" та/або предметом іпотеки
згідно із статтею 5 Закону України "Про
іпотеку", якщо таке майно виступає як
забезпечення зобов'язань громадянина
України (позичальника або майнового
поручителя) за споживчими кредитами,
наданими йому кредитними установами -
резидентами України в іноземній
валюті, та за умови, що: таке нерухоме
житлове майно використовується як
місце постійного проживання
позичальника/майнового поручителя або
є об'єктом незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна, яке
перебуває в іпотеці, за умови, що у
позичальника або майнового поручителя
у власності не знаходиться інше
нерухоме житлове майно; загальна площа
такого нерухомого житлового майна
(об'єкта незавершеного будівництва
нерухомого житлового майна) не
перевищує 140 кв. метрів для квартири та
250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не
може бути примусово стягнуте
(відчужене без згоди власника) інше
майно (майнові права), яке відповідно до
законодавства або кредитного договору
підлягає стягненню з позичальника,
зазначеного у підпункті 1 цього пункту,
при недостатності коштів, одержаних
стягувачем від реалізації (переоцінки)
предмета застави (іпотеки).

Колегія констатує, що даний закон
розповсюджує свою дію на
правовідносини, які склалися між
сторонами даного судового спору.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач одержав кредит у банку в
іноземній валюті на придбання
двокімнатної квартири № 63 на вул.
Буковинській, 14а, у м. Рівному загальною
площею 74,2 кв. м, житловою площею 39 кв. м,
яку у забезпечення виконання
укладеного кредитного договору
передав в іпотеку кредитній установі
(а. с. 7, 13-15).

У судовому засіданні місцевого суду
представник відповідача зазначив, що
придбана квартира використовується
відповідачем та його сім'єю (яка
складається з 4-х чоловік) як місце
постійного проживання, оскільки іншого
житла вони не мають, про що свідчить
надана довідка про реєстрацію з місця
проживання у вищевказаній квартирі за
вказаною адресою (а. с. 43, 83-84).

Цієї обставини не заперечив і
представник позивача.

Таким чином, загальна площа предмету
іпотеки не перевищує 140 кв. м; це
нерухоме житлове майно
використовується як місце постійного
проживання позичальника кредиту, який
був одержаний ним у банку в іноземній
валюті зі строком погашення до 23 липня
2023 року зі сплатою відсотків у порядку
та розмірах, що встановлені укладеними
ним договорами, в т. ч. про придбання
нерухомого майна; іншого житла у
відповідача немає.

Враховуючи наведене, у задоволенні
вимог позивача про звернення стягнення
на вказану квартиру слід відмовити
саме з підстав, які передбачені Законом
України "Про мораторій на стягнення
майна громадян України, наданого як
забезпечення кредитів в іноземній
валюті" від 3 червня 2014 року, що набрав
чинності з 07.06.2014 року.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 43 згаданої постанови, згідно
з частиною четвертою статті 9, статті 109
Житлового кодексу України, статей 39- 40
Закону України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Оскільки позивачем не надано суду
доказів про направлення ним такої
письмової вимоги (про виселення)
відповідачу та членам його сім'ї, судом
першої інстанції позовні вимоги
стягувача у зазначеній частині, а також
про зняття з реєстраційного обліку теж
обґрунтовано відхилені як
безпідставні.

З урахуванням викладеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні
обставини спору сторін та виконавши
інші вимоги цивільного судочинства,
вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 313-315,
317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від
8 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: