Головуючий у 1-й інстанції Гальченко
І.В. справа №221/4190/13ц
Доповідач Сорока Г.П.
№22ц/775/57/2014(м)
е м У к р а ї н и
13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого - Баркової
суддів - Сороки
Г.П., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до
Прохорівської сільської ради
Волноваського району Донецької
області, треті особи: Волноваський
районний відділ Донецької
регіональної філії Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру», Відділ
Держземагенства у Волноваському
районі Донецької області, про визнання
права власності на спадщину за законом,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2
на рішення Волноваського районного
суду Донецької області від 06 листопада
20 серпня 2013 року ОСОБА_1 і ОСОБА_1
звернулися до суду з позовом до
Прохорівської сільської ради
Волноваського району Донецької
області, який в подальшому уточнили та
в остаточній редакції позовної заяви
просили: визнати за ОСОБА_1 право
власності на спадщину за законом на
земельну ділянку площею 5,275 га,
вартістю 127344,61 грн., що розташована на
території Прохорівської сільської
ради Волноваського району Донецької
області, яка належала спадкодавцю
ОСОБА_3, померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку ДН №146218,
виданого 15 квітня 2005 року; визнати за
ОСОБА_2 право власності на спадщину за
законом, на земельну ділянку
5,275 га, вартістю 127344,61 грн., що
розташована на території
Прохорівської сільської ради
Волноваського району Донецької
області, яка належала спадкодавцю
ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку ДН №146218,
виданого 15 квітня 2005 року,.
В обґрунтування позовних вимог
посилались на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
ОСОБА_3, після смерті якого відкрилась
спадщина у вигляді належної йому на
праві власності земельної ділянки
загальною площею 10,55 га, що розташована
на території Прохорівської сільської
ради Волноваського району Донецької
області, вартістю 254 689,22 грн. Вони, як
дружина та син померлого, є
спадкоємцями першої черги за законом,
звернулись до нотаріальної контори з
заявами про прийняття спадщини, але
отримати її виявилось неможливим,
оскільки у державному акті про право
власності на земельну ділянку ДН №146218
допущено помилку, а саме, зазначено два
кадастрових номери ділянки
фактично відсутній правовстановлюючий
документ, що підтверджує право
спадкодавця на зазначену земельну
ділянку. Звернувшись до Відділу
Держземагенства у Волноваському
районі Донецької області про внесення
змін у державний акт, вони дізнались, що
з 01.01.2013 року зупинено право завірення
на землю шляхом видачі державних актів,
тому виправити допущені помилки
неможливо. У зв'язку з цим, на підставі
ст.392 ЦК України просили визнати за
кожним з них право власності на
спадщину за законом на вказану
Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 06 листопада 2013
року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до Прохорівської
сільської ради, треті особи:
Волноваський районний виробничий
відділ Донецької регіональної філії
Державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»,
Відділ Держкомзему у Волноваському
районі, про визнання права власності на
спадщину за законом відмовлено у
зв'язку з необґрунтованістю заявлених
вимог.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі просять рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі. При цьому посилаються
на незаконність та необґрунтованість
рішення суду, порушення норм
матеріального і процесуального права.

Представники Прохорівської сільської
ради Волноваського району Донецької
області, Волноваського районного
відділу Донецької регіональної філії
Державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру»,
Відділу Держземагенства у
Волноваському районі Донецької
області в судове засідання не
з'явилися, про час та місце судового
засідання були повідомлені належним
чином, подали суду письмові заяви про
розгляд справи у їх відсутності. Тому,
керуючись положеннями ст.305 ЦПК
України, з урахуванням думки позивачів
колегія суддів дійшла до висновку про
можливість розгляду справи у
відсутності зазначених осіб.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивачів ОСОБА_1 і ОСОБА_2,
які доводи апеляційної скарги
підтримали, просили апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити їх позовні
вимоги в повному обсязі, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 належить
на праві приватної власності згідно
державного акту серії ДН №146218 від
15.04.2005 року земельна ділянка загальною
площею 10.55га на території
Прохорівської сільської ради
Волноваського району для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачі є спадкоємцями першої черги
після смерті ОСОБА_3, як дружина та син.
У встановлений законом строк вони
подали в нотаріальну контору заяви про
прийняття спадщини, на підставі яких
була відкрита спадкова справа, а також
16.08.2012 року нотаріусом було зроблено
запит у відділ Держкомзему про надання
спадкоємцю ОСОБА_1 за її рахунок 1)
витягу про нормативну грошову оцінку
земельної ділянки, 2) витягу з
поземельної книги про земельну
ділянку, 3) довідки про кількісні та
якісні характеристики земельної
ділянки.

Згідно відповіді відділу Держкомзему
від 31.10.2013 року на ім'я ОСОБА_1 від ДП
«Центр Державного земельного
кадастру» 01.09.2012 року надійшла
відповідь про відмову в наданні витягу
з поземельної книги, оскільки в базі
даних Центру Державного земельного
кадастру зареєстровано дві земельні
ділянки з кадастровими номерами
050000172 і 050000173 на одну площу
10.55га.

Згідно листа ДП «Центр державного
земельного кадастру» за №117 від 05.06.2013
року на запит адвоката ОСОБА_4 від 28.05.2013
року вони не займалися виготовленням
технічної документації по передачі
земельних паїв в натурі на території
Прохорівської сільської ради. Данні
про цю організацію є в Держземагенстві.
В сформованій на момент реєстрації
земельних ділянок , яку вела Донецька
регіональна філія ДП «ЦДЗК»,
зареєстровані обидві земельні ділянки
КН: 05:000:172 площею 5.2211га і КН
:05:000:0173 площею 5.3319га. У відповіді
не вказано кому саме належать вказані
земельні ділянки, однак, зазначено, що
помилка була допущена на стадії
викреслювання, підписання і перевірки
державних актів у відділі земельних
ресурсів та, що внести виправлення в
державні акти до 01.01.2013 року можна було
шляхом вилучення зіпсованих по
технічним помилкам і видачею нового, а
з 01.01.2013 року було припинено право
завірення на землю шляхом видачі
держактів, оскільки ці функції
покладені на Державного реєстратора.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції з урахуванням
наведених обставин виходив з того, що
позивачі не отримали витяг з
поземельної книги, не звернулись до
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину,
а одразу подали позов до суду про
визнання права власності на спадщину,
відмови ДП «Центр Державного
земельного кадастру» у видачі витягу з
поземельної книги і відмови нотаріуса
у видачі свідоцтва на право власності
на спадщину суду не надано та ними не
отримувались. Тому, суд прийшов до
висновку, що позивачами не виконані всі
необхідні дії для оформлення права на
спадщину за законом і така можливість
не втрачена, відмова нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину
відсутня. При цьому, суд також послався
на те, що наявність двох кадастрових
номерів на одну земельну ділянку не є
підставою для відмови у видачі
свідоцтва про право на спадщину,
оскільки правовим документом права
власності на земельну ділянку, тобто,
спадкове майно, є державний акт на
право власності, в якому вказаний
розмір земельної ділянки і на схемі -
одна земельна ділянка, такий же розмір
земельної ділянки вказаний і у витягу
відділу Держкомзему, в якому зазначено
також вартість ділянки.

Посилання позивачів на ст.392 ЦК України,
як на підставу позову, суд першої
інстанції визнав необгрунтованими,
оскільки положення даної норми права
не регулюють правовідносини, які
виникли між сторонами, тому що право
позивачів на спадкове майно (земельну
ділянку) ніким не оспорюється,
визнається відповідачем, документ, що
посвідчує право власності на земельну
ділянку не втрачений і відповідає
вимогам закону.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може не
погодитись, оскільки вони відповідають
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права.

Статтею 55 Конституції України
передбачено право кожного на захист
своїх прав і свобод від порушень і
протиправних посягань будь-якими не
забороненими законом засобами.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних
прав та інтересів є, зокрема, визнання
права.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини,
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч.3
ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті (ст.
1218 ЦК України).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі земельну
ділянку є набуття спадкодавцем
зазначеного права у встановленому
законодавством України порядку.

Як вбачається зі справи, ОСОБА_3, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, на підставі
державного акту серії ДН №146218 від
15.04.2005 року на праві власності належала
земельна ділянка загальною площею
10.55га на території Прохорівської
сільської ради Волноваського району
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.
Своє право власності на земельну
ділянку спадкодавець зареєстрував у
встановленому на той час порядку у
книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право поступного користування землею,
договорів оренди землі.

Тому, звернувшись у встановлений
законом строк та порядку до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини за законом після
смерті ОСОБА_3 та надавши нотаріусу
державний акт на право власності не
земельну ділянку, який відповідно до
вимог ст.ст.125,126 ЗК України в редакції,
чинній на час його видачі та відкриття
спадщини є належним
правовстановлюючим документом на
земельну ділянку, позивачі фактично
спадщину прийняли.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно.

Відповідно до ст.67 Закону України "Про
нотаріат" свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
всіх спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, встановленому
цивільним законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.1298 ЦК свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям після закінчення шести
місяців із часу відкриття спадщини.

Як вбачається зі справи, позивачі не
звертались до нотаріальної контори із
заявами про видачу свідоцтва про право
на спадщину за законом, і це
підтвердили позивачу в судовому
засіданні апеляційного суду.

Також в апеляційному суді позивачі
пояснили, що нотаріус не відмовляв їм у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом, що вони не оскаржували дії
землевпорядних організацій щодо
відмови у видачі витягу з поземельної
книги.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову та визнання за позивачами права
власності на земельну ділянку, належну
спадкодавцю, в порядку спадкування,
оскільки між спадкоємцями спір
відсутній, вони не звертались в
нотаріальну контору із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом і їм у вчиненні цієї
нотаріальної дії не було відмовлено,
дії землевпорядних органів щодо
відмови у видачі витягу з поземельної
книги вони не оскаржували, а тому у
позивачів не втрачена можливість
оформити право на землю в порядку
спадкування у встановленому законом
порядку. Крім того, колегія суддів
вважає необхідним звернути увагу на те,
що суд вирішує спір щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, та не має права підмінювати
органи, до компетенції яких віднесені
питання щодо видання довідок, витягів з
відповідних реєстрів, свідоцтва про
право на спадщину за законом тощо.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають правовим позиціям Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, наведених в листі від 16.05.2013, №
24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» (п.3.5),
а також в п.п.10,23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року N 7 "Про судову практику у справах
про спадкування" про те, що відповідно
до ст.1225 ЦК України право власності на
земельну ділянку переходить до
спадкоємців за загальними правилами
спадкування (зі збереженням її
цільового призначення) при
підтвердженні цього права спадкодавця
державним актом на право власності на
землю або іншим правовстановлюючим
документом та що лише у разі відмови
нотаріуса в оформленні права на
спадщину особа може звернутися до суду
за правилами позовного провадження з
позовом про визнання права власності.
Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку, в тому
числі й у випадку визначення судом за
позовом спадкоємця додаткового строку
для прийняття спадщини.

Сам по собі факт зазначення в
державному акті на право власності на
земельну ділянку на ім'я спадкодавця
двох кадастрових номерів не може
свідчити про виникнення спору та
наявності підстав для задоволення
позову, оскільки як вбачається з
матеріалів справи (а.с.8,9,12) та пояснень
позивачів в апеляційному суді,
спадкодавець ОСОБА_3 отримав один
державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 10,55га, яка йому
належала на підставі двох сертифікатів
на право власності на земельну частку
(пай), земельні паї були розташовані
рядом в одній межі, зазначена в
державному акті площа земельної
ділянки відповідає площі двох
земельних паїв. А тому, суд першої
інстанції правильно дійшов до
висновку, що позивачі не довели про
допущення землевпорядними
організаціями помилки при складані
державного акту на право власності на
земельну ділянку.

Крім того, в зміненій позовній заяві
позивачі просили визнати право
власності в порядку спадкування за
ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 5,275
га, кадастровий номер №050000172,
вартістю 127344,61 грн., а за ОСОБА_2 на
спадщину за законом, на земельну
ділянку кадастровий номер №050000173
площею 5,275 га, вартістю 127344,61 грн., що
розташована на території
Прохорівської сільської ради
Волноваського району Донецької
області, належну спадкодавцю ОСОБА_3 на
підставі державного акту на право
власності на земельну ділянку ДН №146218
від 15.04.2005 року. Між тим, з вказаного
державного акту вбачається, що ОСОБА_3
належить земельна ділянка площею 10,55га
за зазначеними кадастровими номерами.
При цьому, в державному акті не
зазначено розмір земельн6ої ділянки
окремо за кожним з кадастрових номерів
(а.с.12). Відповідно до інформації
Волноваського районного відділу
Донецької регіональної філії ДП «ЦДЗК»
від 05.06.2013 року за двома вказаними
кадастровими номерами значиться
земельна ділянка відповідно площею
5,221га та 5,3319га, а не та, на яку просили
визнати право власності кожен з
позивачів.

Відповідно до ст.392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Права власника майна підлягають
захисту шляхом пред'явлення позову про
визнання права на належне йому майно за
умови, якщо власник не може належним
чином реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб.

Як вбачається зі справи, позивачі не
навели ніяких обставин, які б свідчили
про те, що їх право на спадщину після
смерті ОСОБА_3 на земельну ділянку
площею 10,55га будь-ким оспорюється або
не визнається, або, що вони втратили
документ, що посвідчує їх право, не
навели ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційному суді та жодних доказів на
підтвердження таких обставин не
надали. З огляду на наведене колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
відсутність підстав для застосування
до спірних правовідносин, положень
ст.392 ЦК України, на які посилались
позивачі у своїй позовній заяві та
заяві про зміну позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції повно та всебічно
розглянув справу, правильно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, їм та наданим доказам
дав правильну правову оцінку та
правильно у відповідності з вимогами
матеріального права дійшов до висновку
про відмову в задоволенні позову. При
цьому, свої висновки достатньо повно та
мотивовано обґрунтував. Порушень норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішен6ня справи та є
безумовними для скасування рішення
суду не допустив. Апеляційних підстав
для скасування такого рішення суду
колегія суддів не вбачає. Тому, доводи
апеляційної скарги про незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
порушення норм матеріального і
процесуального права є безпідставними.

З огляду на наведене, переглядаючи
справу відповідно до вимог ст.303 ЦПК
України в межах заявлених в суді першої
інстанції позовних вимог та на
підставі доказів, наданих сторонами,
які відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку про
відсутність апеляційних підстав для
скасування рішення суду, у зв'язку з
чим, апеляційна скарга позивачів
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 06 листопада 2013
року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Баркової Л.Л.

Судді :
Сорока Г.П.

Гаврилова Г.Л.