Справа № 199/3942/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

18 серпня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м.Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець
О.Б.

при секретарі
Голубніченко В.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, де третя
особа Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у користуванні
домоволодінням, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, де третя особа
Головне управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у користуванні
домоволодінням, посилаючись на те, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 08.09.2003 їй на праві власності
належить домоволодіння АДРЕСА_1. В
домоволодінні разом з позивачем
проживають: її донька - ОСОБА_3, чоловік
доньки ОСОБА_2 та їх діти: ОСОБА_4 та
ОСОБА_5.

Оскільки відповідач ОСОБА_2
систематично порушує порядок
проживання, псує майно, веде себе
агресивно, просила суд усунути їй
перешкоди в користуванні майном -
домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_2 за неможливістю
спільного проживання, без надання
іншого приміщення; зобов'язати АНД
районний відділ головного управління
ДМС України в Дніпропетровській
області протягом 10 днів виписати з
житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_2;
зобов'язати відповідача повернути
ключі від вхідних дверей та не чинити в
подальшому перешкод у вільному доступі
та користуванні домоволодінням
АДРЕСА_1.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
29 липня 2014 року замінено третю сторону
АНД районний відділ головного
управління ДМС України в
Дніпропетровській області належною на
Головне управління ДМС України в
Дніпропетровській області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, на задоволенні позову
наполягала.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
проти позову заперечував та просив суд
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог.

Представник третьої особи Головного
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області у судове засідання не з'явився,
про слухання справи повідомлений
належним чином.

Суд, вислухавши позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, допитавши свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_3, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,
закріплено право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - жилий будинок, садиба,
квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

За ст.ст. 317, 319 цього Кодексу власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном. Цими
правами власник розпоряджається на
власний розсуд. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав.

Судом встановлено, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 08 вересня
2003 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрованого в реєстрі під №2653
домоволодіння АДРЕСА_1 належить на
праві власності ОСОБА_1.

В даному домоволодінні проживають та
зареєстровані - позивач по справі
ОСОБА_1, її донька ОСОБА_3, зять -
відповідач по справі ОСОБА_2 та троє їх
дітей, що визнано сторонами та
підтверджується домовою книгою на
вказане домоволодіння, копія якої
наявна в матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_2 був зареєстрований в
домоволодінні АДРЕСА_1 зі згоди
власника - позивача ОСОБА_1, що остання
не заперечувала.

Згідно ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні також
встановлено, що між сторонами виникли
неприязненні стосунки з приводу
спільного проживання та утримання
домоволодіння.

Із роз'яснень, що містяться в п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами житлового кодексу
України" відповідно до яких при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження, що
застосовуються судами, прокурорами,
органами внутрішніх справ,
адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернулася до органів внутрішніх справ
щодо неправомірних дій відповідача,
який погрожує їй фізичною розправою, що
підтверджується дослідженим в
судовому засіданні матеріалом ЄО №6941
від 24.052014.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_6 показала, що позивача ОСОБА_1
знає 6 років, вони разом працюють, рядом
проживають. Їй відомо зі слід ОСОБА_1, що
зимою 2014 року ОСОБА_2 її вдарив. Також
вона знає, що зять позивача вспильчива
людина, не п'є. Жодного разу свідок не
бачила, що ОСОБА_2 перешкоджав або
перешкоджає позивачу у користуванні
домоволодінням.

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що між її
матір'ю ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_2
виникли неприязненні стосунки з самого
початку їх подружнього життя, оскільки
вони один одному не уступають.

Суд не може погодитися з посиланнями
позивача щодо виселення відповідача
ОСОБА_2 з підстав передбачених ч. 1 ст.116
ЖК України, оскільки в судовому
засіданні не встановлено і не доведено
позивачем, що відповідач систематично
руйнує чи псує жиле приміщення, а саме
домоволодіння АДРЕСА_1, або
використовує його не за призначенням,
або систематично порушує правила
співжиття, що робить неможливим для
інших проживання із ним в одному
будинку. Позивачем не надано доказів,
що відповідач взагалі псує або руйнує
житлове приміщення.

Крім того, як встановлено судом до
відповідача ОСОБА_2 ніколи не вживалися
заходи попередження або громадського
впливу, що також визнано сторонами в
судовому засіданні.

Судом також встановлено, що відповідач
ОСОБА_2 ніколи не перешкоджав позивачу
у користуванні її власністю -
домоволодінням АДРЕСА_1, не відбирав
ключі та не чинив перешкод у вільному
доступі до домоволодіння АДРЕСА_1, що в
судовому засіданні визнала позивач по
справі ОСОБА_1

Правом на звернення до суду за захистом
наділена кожна особа у випадку
порушення, невизнання або оспорювання
її прав, свобод чи інтересів, принцип
чого закріплений ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
лише в межах заявлених позивачем вимог
та зазначених і доведених ним обставин.

Обов'язок доказування статтею 60 ЦПК
України покладено на сторону, яка
посилається на доказувані обставини як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Оскільки позивачем не доведено тих
обставин, на які вона посилається як на
обґрунтування своїх позовних вимог,
позовні вимоги в частині усунення
перешкод в користуванні майном -
домоволодінням АДРЕСА_1 шляхом
виселення ОСОБА_2 за неможливістю
спільного проживання, без надання
іншого приміщення; зобов'язання
відповідача повернути ключі від
вхідних дверей та не чинити в
подальшому перешкод у вільному доступі
та користуванні домоволодінням
АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про зобов'язання
АНД районного відділу головного
управління ДМС України в
Дніпропетровській області, який було
замінено на Головне Управління
Державної Міграційної Служби України в
Дніпропетровській області, протягом 10
днів виписати з житлового будинку
АДРЕСА_1 ОСОБА_2, то вони є передчасними,
такими, що не підлягають розгляду в
порядку цивільного судочинства. Крім
того, ГУ Державної Міграційної Служби
України в Дніпропетровській області є
у справі третьою особою. Такий
процесуальний статус взагалі виключає
можливість покладення на нього
рішенням суду будь-яких обов'язків.

Таким чином, виходячи з викладеного суд
вважає, що позовні вимоги позивача є не
обґрунтованими та такими що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

З урахуванням результату розгляду
справи та у відповідності до вимог ст.88
ЦПК України cудові витрати
компенсуванню не підлягають та
відносяться на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2,
де третя особа Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод у користуванні
домоволодінням - відмовити в повному
обсязі.

Судові витрати компенсуванню не
підлягають та відносяться на рахунок
позивача.

З повним текстом рішення суду сторони
можуть ознайомитися 22 серпня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
міста Дніпропетровська. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Копію судового рішення із викладом
вступної та резолютивної частин видати
учасникам процесу негайно після його
проголошення.

Суддя
О.Б.Подорець