Провадження № 2/712/415/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2014 року Соснівський районний
суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді
- ТОКОВОЇ С.Є.

при секретарі -
ТКАЧ А.В.

з участю адвокатів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Черкаси цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про вселення,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом до
відповідача про визнання особи такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, посилаючись на
те, що згідно договору дарування
будинку № ВСС № 320628 від 03.06.2005 року,
даних технічного паспорту та
державного акту на право власності
земельної ділянки він являється
власником домоволодіння АДРЕСА_1. Його
мати ОСОБА_5 до смерті 17.02.2012 року
перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 Після її
смерті відповідач деякий час проживав
за вищевказаною адресою, але вже в
лютому 2013 року останній забрав всі свої
особисті речі та переїхав до іншого
місця проживання, точне місце
проживання його не відоме. Крім цього
відповідач не оплачує плату за
користування жилим приміщенням і
комунальні послуги, незважаючи на те,
що в відповідних квитанціях вказано і
його ім'я. На час проживання відповідач
мав пільги на сплату комунальних
послуг, але особисто сам звернувся з
письмовою заявою про зняття даних
пільг. І тому він несе зазначені
витрати. Оскільки відповідач в будинку
не проживає, нею не користується,
участі в оплаті за комунальні послуги
не бере, просить суд визнати його таким,
що втратив право користування житловим
приміщенням та зобов'язати СГІРФО
Соснівського РВ зняти відповідача з
реєстраційного обліку.

Не погоджуючись з позовом ОСОБА_4
звернувся до суду з зустрічним позовом
про вселення, посилаючись на те, що
19.07.1985 року він зареєстрував шлюб з
ОСОБА_5, яка мала у власності 3/5 частин
жилого будинку АДРЕСА_1. За її згодою та
бажанням з 1990 року цей будинок став
постійним єдиним житлом їх сім'ї, аж
доки дружина не померла - ІНФОРМАЦІЯ_3.
За час проживання в будинку він
підтримував його в належному стані,
спільними коштами та трудом вони
робили ремонти, в тому числі і
капітальні (перекривали дах, міняли
двері та вікна, облаштовували в будинку
вигоди та інші роботи), чим істотно
збільшували вартість вказаного
будинковолодіння, яке фактично стало
спільним майном подружжя. Це визнавала
не лише покійна дружина, але і нотаріус,
яка без його згоди не оформила у червні
2005 року договір дарування цього
будинковолодіння його пасинку ОСОБА_3.
Стосунки в сім'ї завжди були
доброзичливими і чесними. Коли дружина
побажала передати будинок у власність
свого сина від першого шлюбу і
попросила його надати згоду у
нотаріуса на відчуження будинку він,
навіть, не сумнівався, бо сам був дуже
хворий, дружина теж, а син сказав, що
юридично так необхідно зробити, а
фактично все залишиться, як є, тобто
вони доживуть свій вік спокійно, а він
буде їм допомагати. Але дожила лише
дружина. Після її смерті ОСОБА_6 разом
із своєю дружиною почали з'ясовувати з
ним стосунки. Спочатку за машину, а
потім за житло. ОСОБА_7 влаштовували
скандали, а потім почали погрожувати
знищенням його майна, і на кінець,
надали місяць, щоб він покинув своє
житло, змінивши замки. Позивачу 85 років.
І він вирішив тимчасово, щоб не
загострювати ситуацію, пожити на
квартирі, але надіявся, що совість у
ОСОБА_3 проснеться і він схаменеться.
Пройшов час, його дружина ОСОБА_2
померла, але ОСОБА_3 так і не виправляє
помилки, які зробив. Він, навіть, пішов
далі , подавши позов до суду про
визнання його особою, яка втратила
право на користування спірним житлом.
Вважає, що ОСОБА_3 грубо порушив його
житлові права, позбавивши права на
проживання в АДРЕСА_1. Його дії не
просто незаконні, вони цинічні та
аморальні: позбавити даху над головою
похилу людину, яка фактично надала йому
право власності на цей будинок, яка
зберегла це майно для нього і нічого не
просила взамін, лише дожити до смерті,
яка не за горами. Це єдине його житло і
він бажає повернутися і дожити свій вік
саме тут. Перешкоджання йому в
законному праві на проживання в
будинку АДРЕСА_1 є незаконним і тому
просить суд вселити його у будинок.

В судовому засіданні позивач та його
адвокат ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримали та просили суд їх
задовольнити, в зустрічному позові
просили відмовити.

Відповідач та його адвокат ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнали,
зустрічний позов підтримали повністю
та просили його задоволити.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
покази свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, дослідивши матеріали справи,
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини, які регулюються
нормами житлового законодавства.

Відповідач ОСОБА_4 19.07.1985 року
зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, (матір'ю
позивача), що підтверджується копією
свідоцтва про реєстрацію шлюбу, яка
міститься в матеріалах справи. В
подальшому, 14.06.1989 року ОСОБА_7
зареєструвала ОСОБА_4 спірному
будинку по АДРЕСА_1.(а.с. 7), 35 частин
якого належали їй на праві власності
на підставі договору купівлі-продажу
07.05.1981 року.

Під час перебування у шлюбі, а саме
03.06.2005 року ОСОБА_7 уклала договір
дарування 35 частин будинку по АДРЕСА_1
позивачу ОСОБА_7

Як слідує з матеріалів справи, перед
посвідченням даного договору
відповідач ОСОБА_4 підписав заяву про
те, що надає згоду на дарування його
дружиною ОСОБА_7 35 частин жилого
будинку з відповідною частиною
надвірних споруд по ОСОБА_7.

Не дивлячись на те, що право власності у
позивача на 35 частини будинку по
АДРЕСА_1 виникло з моменту державної
реєстрації договору, 29.11.2005 року, і
ОСОБА_7 (мати позивача) і її чоловік -
відповідач ОСОБА_4 продовжували
проживати в будинку, нести витрати
по його утриманню.

19.12.2012 року ОСОБА_7 померла (актовий
запис про смерть № 3135, відділу
реєстрації актів цивільного стану по м.
Черкаси Черкаського міського
управління юстиції)

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач посилається на те, що
відповідач не є членом його сім»ї та
перешкоджає йому у реалізації права
власності на частину будинку. Однак,
суд не погоджується із такими
твердженнями позивача виходячи з
наступного.

В судовому засіданні з достовірністю
встановлено, що відповідач був
зареєстрований у спірному житлі як
член сім»ї (чоловік) власника ОСОБА_7, з
якою проживав та перебував у
зареєстрованому шлюбі на протязі 27
років ( до дня смерті останньої).

У відповідності зі ст.405 ЦК України, яку
необхідно застосовувати до даних
правовідносин, члени сім»ї власника
житла, які проживають разом з ним,
мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім»ї власника житла втрачає
право на користування цим житлом у
разі відсутності члена сім»ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або
законом.

За змістом вказаної статті ЦК України
власник житла і член його сім»ї можуть
домовитись про інші умови припинення
права користування житлом.

При цьому, перехід права власності, на
житло до іншої особи не припиняє права
членів сім«ї колишнього власника
житла на користування ним. Не припиняє
чинності цього сервітуту і припинення
членства сім»ї власника житла його
колишніми членами .

Відповідач ОСОБА_4 набув право
користування спірним житлом як член
сім'ї попереднього власника ОСОБА_7,
яке не припинилось ні в нього, ні в його
померлої дружини після переходу
права власності на будинок до
позивача у 2005 році.

Також суд враховує, вимоги
законодавства про те, що при розгляді
таких питань слід мати на увазі, що
колишній дружина або чоловік власника
житла (інший член сім»ї власника житла)
зберігає за собою право
користування житлом за умови, якщо у
нього не має іншого придатного для
проживання приміщення.

В судовому засіданні сторони не
заперечували той факт, що у відповідача
відсутнє інше придатне для
проживання приміщення.

Так, допитана в судовому за сіданні
свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що
являється племінницею відповідача.
Майже тридцять років її дядько
проживав із своєю дружиною ОСОБА_12 по
АДРЕСА_1. Після смерті дружини,
поскаржився, що її син ОСОБА_7 та його
дружина поставили умову, щоб він
протягом місяця виселився з будинку. В
кінці лютого дядько попросився
пожити у неї, та поясни в, що його
вигнали з будинку . У неї ОСОБА_4
проживав з кінця лютого по липень 2013
року, але можливості постійно
мешкати не мав, оскільки в
трикімнатній квартирі крім неї живуть
її мати, чоловік, 20- річна донька зі
своїм співмешканцем. В липні ОСОБА_4
попросився проживати у будинку для
людей похилого віку в селі поблизу
м. Черкаси.

Свідок ОСОБА_11 пояснив суду, що
ОСОБА_4 жив по АДРЕСА_1 ще з 80-х років
разом зі своєю дружиною ОСОБА_7, яка
померла у кінці 2012 року. Після
смерті дружини, її син та невістка
почали вимагати, щоб той ви селився із
будинку. Весною 2013 року він зустрів
ОСОБА_4 в місті, який сказав, що живе у
племінниці, але оскільки умови не
дозволяють там жити, бо їх живе в
квартирі шість дорослих, буде
проситись жити у будинку престарілих.
Сам висилитись із будинку ОСОБА_4 не
міг, його заставили це зробити родичі
померлої.

Натомість свідок ОСОБА_8 пояснила суду,
що за час подружнього життя з
матір»ю позивача всю роботу по
благоустрою будинку робила ОСОБА_7, а
причиною неприязне них відносин між
позивачем та відповідачем є те, що
ОСОБА_4 виселися з будинку без
попередження і забрав усі речі, а
ключі залишив не в неї, а в іншої
сусідки.

Як правову підставу даного позову
позивач визначає положення ст. 41
Конституції України, ст. 321 ЦК України
про непорушність права власності.
Однак, положення ст. 41 Конституції
України, ст. 321 ЦК про непорушність
права власності не виключають
необхідності додержання меж
здійснення цивільного права,
передбачених ст. 13 ЦК України щодо
утримання від дій, які могли б
порушувати права інших осіб, а також
застосування положень ч. 3 ст. 16 ЦК
України, за яких суд може відмовити в
захисті цивільного права та інтересу
особи в разі порушення нею ч.ч.2-5 ст.
13 ЦК України .

Вищевказані обставини - правомірне
набуття права користування житлом,
тривалість та безперервність такого
користування з 1989 року , вік
відповідача - 85 років свідчать про
недотримання саме позивачем
моральних засад суспільства ( п. 4 ст.
13 ЦК України) .

Також позивач у своєму позові просить
суд захистити порушене на його
думку право у спосіб визначений
статтею 391 ЦК України через статтю 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» шляхом зняття
особи з реєстраційного обліку та
зобов'язання відділу громадянства,
імміграції та реєстрації фізичних
осіб Соснівського РВ зняти
відповідача з реєстраційного обліку.

Проте, у відповідності до норм
цивільного законодавства України у
разі будь-яких обмежень у здійсненні
права користування та розпорядженням
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, в тому
числі шляхом звернення до суду з
позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю.

Водночас, відповідно до ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється протягом 7
днів на підставі заяви особи, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду (про позбавлення власності чи
права користування житловим
приміщенням, ви знання особи безвісно
відсутньою або померлою), свідоцтва
про смерть.

Зняття з реєстрації місця проживання
може бути здійснено на підставі
рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на
житлове приміщення; 2) позбавлення
права користування житловим
приміщенням; 3) визнання особи
безвісно відсутньою; 4) оголошення
фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, вів вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства.

За таких обставин суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
первісного позову про визнання
відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням.

Поряд з цим, в судовому засіданні
встановлено, і даний факт не
спростований позивачем ОСОБА_7, що
питання про зняття з реєстрації
відповідача виникло лише після
смерті ОСОБА_7, тобто в кінці 2012року
через неприязнені відносини між
сторонами, результатом яких стало те,
що позивач запропонував ОСОБА_4
виселитись із спірного будинку.
Останній, в силу свого віку, юридичної
необізнаності в кінці лютого 2013 року
залишив своє єдине житло та став
проживати спочатку у племінниці,
пізніше у будинку для осіб похилого
віку (інтернаті), і на даний час
винаймає квартиру .

За таких обставин суд вважає, за
необхідне поновити порушене право
позивача на користування спірним
житловим приміщенням та вселити
його в 35 частини житлового будинку по
АДРЕСА_1 .

Керуючись ст.ст.10, 60, 212-215, 218, 224-226 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням відмовити.

Зустрічний позов задоволити.

Вселити ОСОБА_4 в житловий будинок
АДРЕСА_1 (3/5 частини будинку, власником
якої є ОСОБА_3).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судовий збір в сумі 121,80 грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Черкаської області протягом
десяти днів з моменту його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: