Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,
Василевича В.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 на рішення Гощанського
районного суду Рівненської області від
3 червня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі,
гідності, ділової репутації та
відшкодування моральної шкоди,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача та представників сторін,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Гощанського районного суду
Рівненської області від 3 червня 2014
року стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_3 2000 грн. моральної шкоди, та 200
грн. витрат по оплаті судового збору

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі
представник відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є
необґрунтованим, висновки суду не
ґрунтуються на доказах, досліджених у
судовому засіданні, обставини, визнані
судом першої інстанції встановленими,
не були доведені позивачем.

Зазначає, що висновок суду про те, що
звернення відповідача із заявами до
правоохоронних органів є поширенням
недостовірної інформації про позивача
та його сина не відповідає обставинам
справи, оскільки відносно відповідача
не здійснювалося жодних кримінальних
проваджень та не ухвалювалося жодних
обвинувальних вироків стосовно
завідомої неправдивості поданих ним
заяв про вчинення позивачем та його
сином злочинів.

Вважає, що у судовому засіданні не було
встановлено жодних відомостей щодо
розповсюдження відповідачем
інформації про позивача чи його сина
будь-яким стороннім особам, а
обставина, що про інформацію із
кримінальних проваджень стало відомо
стороннім особам, може свідчити лише
про неналежне зберігання таємниці
слідства працівниками правоохоронного
органу.

Доводить, що дії відповідача полягали у
реалізації свого права на звернення до
органів державної влади, є
правомірними та не знаходяться у
безпосередньому причинному зв'язку із
тим фактом, що певним особам, які не є
працівниками правоохоронного органу,
стало відомо про зміст звернень до
органів міліції, що стосувалися ознак
злочину у діях позивача та його сина.

Вказує, що судом не вмотивовано у
рішенні які ознаки характеру
правопорушення було враховані і яке
саме правопорушення мало місце, з яких
обставин вбачається, що позивач
взагалі переніс хоч які-небудь фізичні
та душевні страждання, в чому полягає
вина відповідача стосовно того, що
інформацію зі звернень відповідача
правоохоронні органи розповсюдили
серед сторонніх осіб.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову у позові.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
вважає, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам закону, є
обгрунтованим, а доводи скарги
висновків суду не спростовують.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову суд першої
інстанції виходив з того, що у
відповідача не було жодних підстав для
звернення до правоохоронних органів із
заявами про вчинення позивачем та його
сином кримінальних правопорушень і
такі звернення були викликані не
наміром виконати свій громадський
обов'язок, а особистою неприязністю до
сім'ї позивача та до нього самого.
Наведена в повідомленнях негативна
інформація стосовно позивача та його
неповнолітнього сина є недостовірною
та порушує його честь, гідність та
ділову репутацію, завдає шкоди.

Таких висновків суд дійшов з
порушенням норм чинного законодавства
України з огляду на наступне.

За змістом ч. 4 ст.32 Конституції України
та ст.277 ЦК України кожному
гарантується судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї та права
вимагати вилучення будь-якої
інформації, а також право на
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 30 жовтня 2013 року
ОСОБА_1 звертався з повідомленням до
Гощанського РВ УМВС України в
Рівненській області про вчинення
ОСОБА_3 крадіжки дизельного палива з ДГ
ДП "Тучинське", на підставі якого до
ЄРДР за № 0000505 внесено відомості
про вчинення кримінального
правопорушення, відповідальність за
яке передбачена ч.1 ст.185 КК України і
розпочато досудове розслідування. 31
жовтня 2013 року слідчим СВ Гощанського
РВ УМВС України в Рівненській області
прийнято постанову про закриття
кримінального провадження за
відсутністю складу злочину, оскільки
крадіжки дизельного палива з ДГ ДП
"Тучинське" не було.

Крім того, відповідач 24 та 25 грудня
2013року звертався до правоохоронних
органів із усними заявами про
привласнення неповнолітнім сином
позивача мобільного телефону ОСОБА_5 та
з приводу його погроз ОСОБА_1 розправою
і вчинення неповнолітнім ОСОБА_6
крадіжки електродвигуна з приміщення
млина в с. Дроздів Гощанського району.

За результатами перевірки цих
повідомлень, відповідно 24 грудня 2013
року та 25 грудня 2013 року старшим ДІМ
СДІМ Гощанського РВ УМВС України в
Рівненській області Столярчуком М.А.
зроблено висновки про не підтвердження
інформації ОСОБА_1 по даних фактах.

Юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову про захист
гідності, честі чи ділової репутації, є
сукупність таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

У випадку, коли особа звертається до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів із заявою,
в якій міститься та чи інша інформація,
і в разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40, а не поширення недостовірної
інформації.

Разом з тим, наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

В запереченнях на позов, відповідач
вказував на те, що звертаючись до
компетентних органів з повідомленнями
про наявність фактів, які на думку
ОСОБА_1 вказували на ознаки суспільно
небезпечних діянь, він лише реалізував
своє конституційне право на звернення
до цих органів з метою перевірки
обставин подій та у, разі доведеності,
їх припинення.

Докази про те, що ОСОБА_1 в інший спосіб
розповсюджував зазначену вище
недостовірну інформацію про позивача
та його неповнолітнього сина відсутні.

Щодо поширення відповідачем
інформації шляхом повідомлення органи
МВС про викрадення позивачем
дизельного палива з ДП ДГ «Тучинське»
суд, відхиляючи доводи відповідача
щодо виконання громадського обов'язку,
не надав належної оцінки показам
відповідача, як свідка про те, що ОСОБА_3
хвалився, що зможе, викрадаючи солярку,
заробити більше ніж відповідач та
показам свідка ОСОБА_8 про те, що в селі
давно відома інформація про продаж
позивачем дизпалива.

Висновок суду про приниження честі та
гідності позивача так як недостовірна
інформація про крадіжку пального стала
відома керівнику ДП ДГ «Тучинське», про
крадіжку електродвигуна сином-для
завідувача млином, а про привласнення
ним телефона-для ОСОБА_9 є неправильним,
оскільки про зазначені обставини
вказані особи дізнались не від
відповідача особисто, а в ході
проведення слідчої та дослідчих
перевірок.

Таким чином, звернення відповідача до
правоохоронних органів, посадових та
службових осіб, які містять певні
відомості про недодержання вимог
законів позивачем та його сином,
передавалися чи повідомлялися не з
метою доведення таких відомостей до
громадськості чи окремих громадян, а з
метою їх перевірки уповноваженими на
це органами, тому ці звернення не
можуть вважатися поширенням
недостовірних відомостей, які порочать
честь, гідність чи ділову репутацію
позивача, а факти, викладені в
зверненні, не можна вважати
недостовірною інформацією у розумінні
ст.277 ЦК України.

Не можна вважати обґрунтованими
висновки щодо часткового задоволення
вимог про відшкодування моральної
шкоди, оскільки при відшкодуванні
моральної шкоди необхідно з'ясовувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних страждань, а
також в якій матеріальній формі
позивач оцінює заподіяну йому шкоду та
чим він при цьому керується.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму
Верховного уду України від 31.03.1995року
№4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди» при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди обов'язковому з'ясуванню
підлягає наявність такої шкоди.

Підстав для задоволення вимог про
відшкодування шкоди, наявності самої
шкоди та її розміру судом не
встановлено.

Враховуючи викладене, апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду першої - скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові
ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317, 325
ЦПК України, ч. 4 ст.32 Конституції
України та ст.277 ЦК України , колегія
суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Гощанського районного суду
Рівненської області від 03 червня 2014
року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про захист честі, гідності, ділової
репутації та відшкодування моральної
шкоди відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Шимків С.С.

Василевич В.С.