АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 -ц/6111/2014 року
Головуючий у 1-й інстанції:Колдіна О.О.
Доповідач: Чобіток А.О.
Рішення

Іменем України

12 червня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - судді Чобіток А.О..

суддів - Немировської О.В.,Ящук Т.І.

при секретарі - Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1,подану в інтересах ОСОБА_2, на
заочне рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 18 березня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання такими,що втратили право
користування жилим приміщенням,-

в с т
а н о в и л а:

В січні 2014 року позивач
пред»явила вказаний позов до
відповідачів та зазначала,що вона є
власником квартири АДРЕСА_1. На
прохання щодо офіційної реєстрації в
її квартирі для працевлаштування, вона
дала згоду на реєстрацію ОСОБА_7 в 2008
році, ОСОБА_3,ОСОБА_4 в 2009 році, ОСОБА_5 з
16.02.2010 року до 30.11.2011 року та ОСОБА_6 з
18.03.2010 року до 26.11.2011 року.

Посилаючись на те,що відповідачі після
їх реєстрації в спірній квартирі до
квартири не вселялись та ніколи в ній
не проживали, не несли будь-яких
зобов»язань по її утриманню, просила
визнати їх такими , що втратили право
користуватися вказаним жилим
приміщенням. Не знімаючись з
реєстраційного обліку за адресою її
квартири, відповідачі створюють
перешкоди в користуванні власністю.

Заочним рішенням Голосіївського
районного суду м. Києва від 18.03.2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалити
нове,яким задовольнити її вимоги.
Зазначає, що судом не надано належної
оцінки обставинам справи та
неправильно застосовано норми
матеріального права, які регулюють
правовідносини, що виникли між
сторонами.

Вислухавши доповідь судді,
пояснення представника позивача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
обставини справи, колегія суддів
приходить до наступного.

Встановлено , що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу даної квартири від
20.04.1992 року.

Відповідно до довідки форми № 3 від
01.02.2013 року , виданої ТОВ фрма «Квартет»
ЛТД, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
наступні особи : ОСОБА_2 - власник
квартири з 19.03.1995 року; ОСОБА_8 - син з
23.12.2003 року ; ОСОБА_9 та ОСОБА_20 - онуки з
23.12.2003 року; ОСОБА_19 - фізична особа з
06.11.2012 до 20.07.2013 року; ОСОБА_5 - фізична
особа з 16.02.2010 до 30.11.2011 року; ОСОБА_3 -
фізична особа з 03.02.2009 року; ОСОБА_4 -
фізична особа з 03.02.2009 року; ОСОБА_7 -
фізична особа з 12.06.2008 року; ОСОБА_10 - з
11.11.2011 року ; ОСОБА_6 - з 18.03.2010 до 26.11.2011
року (а.с. 9).

Згідно з актами про не проживання
громадян від 23.11.2012 року, 20.01.2012 року та
29.12.2013 року , складеними мешканцями
квартир АДРЕСА_2,АДРЕСА_3,АДРЕСА_4
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, громадяни
Турції ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а
також громадянин України ОСОБА_7, за
адресою : АДРЕСА_1 дійсно не проживають (
а.с. 6-8).

02.06.2014 року , комісія в складі - майстрів
технічних ділянок НОМЕР_1,НОМЕР_2
ОСОБА_15, ОСОБА_16, бригадира ОСОБА_17
відвідала квартиру АДРЕСА_1 для
вручення повісток на 12.06.2014 року до
апеляційного суду м.Києва на ім»я
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 , ОСОБА_7
та з»ясувала, що вказані громадяни за
даною адресою не проживають та їх
місцезнаходження не відоме, про що
складено акт, затверджений начальником
ЖЕК Фірма «Квартет» ЛТД Кравчук Л.Д..

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України,
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд встановив ,
що відповідачі не є членами сім»ї
власника квартири, будь-яких угод на
право користування даним жилим
приміщенням не укладали, в зв»язку з
чим не набули будь-яких прав
користування жилим приміщенням, а
наявність реєстрації осіб не посвідчує
права користування жилим приміщенням
без наявності обставин, які породжують
це право, зазначивши при цьому , що
норми ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК
України, на які послалась ОСОБА_2 , в
даному випадку застосовані бути не
можуть.

Проте з таким висновком суду
колегія суддів погодитись не може,
оскільки до нього суд прийшов з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, які регулюють
правовідносини, що виникли між
сторонами.

Відповідно до ст. 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Пунктом 34 Постанови Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист
права власності та інших речових прав»
визначено, що усунення перешкод у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, зокрема
жилим приміщенням, шляхом зняття особи
з реєстраційного обліку, залежить від
вирішення питання про право
користування такої особи жилим
приміщенням відповідно до норм
житлового та цивільного законодавства
(наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК), а саме від вирішення
однієї із таких вимог: про позбавлення
права власності на жиле приміщення; про
позбавлення права користування жилим
приміщенням; про визнання особи
безвісно відсутньою; про оголошення
фізичної особи померлою.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом першої
інстанції, відповідачі у даній справі
були зареєстровані за заявою ОСОБА_2 у
належній їй на праві приватної
власності квартирі АДРЕСА_1 як фізичні
особи, а не члени її сім»ї.

Частиною 1 ст. 29 ЦК України встановлено,
що місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Згідно з Законом України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
реєстрація - це внесення інформації
до Єдиного державного

демографічного реєстру про місце
проживання або місце перебування особи
із зазначенням адреси, за якою з
особою може вестися офіційне
листування або вручення офіційної
кореспонденції.

Тобто, зазначеними правовими
актами визнано визначення житла як
місця проживання шляхом зазначення
адреси.

Достовірно встановивши, що
дані особи в квартирі АДРЕСА_1 не
проживають , були зареєстровані як
фізичні особи та не є членами сім»ї
позивача, суд не звернув увагу на те, що
факт реєстрації відповідачів порушує
право ОСОБА_2 як власника даної
квартири, а тому підлягає захисту у
відповідності до ст. 16 ЦК України,
шляхом визнання відповідачів такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням .

Постановою Пленуму Верховного
Суду України за № 5 від 12.06.2009 року «Про
застосування нормцивільного
процесуального законодавства, що
регулюють провадження у справі до
судового розгляду» роз»яснено, що
оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Згідно з ч. 1 ст. 214 ЦПК України,
саме під час ухвалення рішення суд
вирішує, які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин та
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Пред»явивши вищезазначений
позов, позивач зазначала, що реєстрація
відповідачів у належній їй на праві
власності квартирі АДРЕСА_1 , порушує її
права як власника , пославшись при
цьому крім ст. 72 ЖК України та ст. 405 ЦК
України і на ст. 391 ЦК України.

Таким чином , суд першої
інстанції не мав права відмовляти в
задоволенні позову з тих підстав, що
заявлена позивачем норма закону ( ст. 72
ЖК України, ст. 405 ЦК України) не регулює
відносини, які виникли між сторонами .

На підставі викладеного, рішення
суду є незаконним та необґрунтованим, в
зв»язку з чим підлягає скасуванню з
ухваленням нового про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 304,307,309,313,314,316,319
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,подану
в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від 18 березня 2014
року скасувати та ухвалити нове
наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили
право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -
Судді -