РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2014 року Київський
районний суд м. Харкова

в складі: головуючого - судді
Божко В.В.

за участю секретаря
Андрющенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
Харківська міська рада про визнання
права власності -

ВСТАНОВИВ:

14.10.2014 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, в якому
просить суд визнати за ним право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
загальною площею 411,6 кв.м., житловою
площею 233,2 кв.м, що складається з
житлового будинку літ. «Ж-2» загальною
площею 411,6 кв.м., житловою площею 233,2
кв.м., цокольного поверху літ. «Жц»,
мансарди літ. «Жм», прибудови літ. «ж»,
ганку літ. «ж1», «ж3»,тераси літ. «ж2»,
лазні літ. « 3», калитки №4, воріт №5,
забору №6, зливних ям №7,8.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що за нею 13.02.2012 року
було зареєстровано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, що
підтверджується копією витягу про
державну реєстрацію прав, копіями
рішень та копією технічного паспорта
на будинок. У вересні 2014 р. позивачу
стало відомо про скасування рішення,
яким за нею було визнано право
власності. З 2012 року, тобто з моменту
визнання за нею права власності на
спірний будинок, нею було здійснено
капітальний ремонт будинку, витрачено
значну суму грошових коштів, що майже в
два рази перевищує вартість будинку.
Згідно до технічного висновку,
технічний стан будівельних
конструкцій житлового будинку
відповідає діючим нормам та правилам
державних стандартів, будівельних,
санітарних та протипожежних норм.
Вважає себе добросовісним набувачем
житлового будинку, тому просить
визнати за нею право власності на
зазначений будинок.

Позивач, її представник в судовому
засіданні позов підтримали в повному
обсязі.

Відповідачі, будучи допитаними в
судовому засіданні, позов визнали в
повному обсязі.

Представник третьої особи Харківської
міської ради до судового засідання не
з'явився, надав до суду пояснення, в
яких просить слухати справу без участі
представника (а.с.101-102).

Суд, вислухавши пояснення позивача, її
представника, відповідачів,
перевіривши матеріали справи, прийшов
до наступного.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

За позивачем ОСОБА_1, 13.02.2012 року було
зареєстровано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 11.08.2011р. (справа № 2-2559/11),
рішення Апеляційного суду Харківської
області від 06.10.2011р.( справа № 22-ц-16369/2011),
що підтверджується копією витягу про
державну реєстрацію прав, копіями
вказаних рішень та копією технічного
паспорта на будинок (а.с.6-10).

Згідно із рішенням Жовтневого
районного суду м. Харкова від 11.08.2011р.
(справа № 2-2559/11) позивач набула право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
, що складається з житлового будинку
літ. «Ж-2» загальною площею 411,6 кв.м.,
житловою площею 233,2 кв.м., цокольного
поверху літ. «Жц», мансарди літ. «Жм»,
прибудови літ. «ж», ганку літ. «ж1»,
«ж3»,тераси літ. «ж2», лазні літ. « 3»,
калитки №4, воріт №5, забору №6, зливних
ям №7,8, що відображено в технічному
паспорті на спірний будинок.

У вересні 2014 року після ознайомлення з
матеріалами справи № 2-2559/11 позивачці
стало відомо, що рішенням Апеляційного
суду Харківської області від 25.06.2014року
( справа № 2-2559/11) за результатом
розгляду апеляційної скарги, рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 11.08.2011року скасовано в частині
визнання за нею права власності на
вказаний будинок.

Підставою для скасування рішення
Жовтневого районного суду м. Харкова
від 11.08.2011р. (справа № 2-2559/11) в частині
визнання за позивачем права власності
на спірний будинок стало визнання
положень договору позики про звернення
стягнення на належне поручителям майно
нікчемними.

При цьому, рішенням Апеляційного
суду Харківської області від 25.06.2014року
встановлено, що Рішення суду в частині
стягнення боргу відповідає ст. 1049 ЦК
України і нормам процесуального права,
є законним і обґрунтованим і в цій
частині рішення залишено без змін.

Таким чином рішенням Апеляційного
суду Харківської області від 25.06.2014
року підтверджено укладення договору
позики між позивачем та Відповідачем
ОСОБА_2, факт цільового призначення
позики - будівництво будинку АДРЕСА_1,
невиконання договору позики
Відповідачем ОСОБА_2, та наявність
заборгованості позивачу з боку
Відповідача ОСОБА_2 в розмірі 130000
доларів США, що на час подання позову
становить 1036282 гривні. Також
встановлено той факт, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 не заперечували проти передачі
позивачу у власність належного будинку
АДРЕСА_1 за умови невиконання договору
позики.

Рішенням Апеляційного суду
Харківської області від 25.06.2014 року
також встановлено переобладнання
житлового будинку літ. «А-1» житлової
площі 15,3 кв.м та значне збільшення його
розмірів (а.с. 8-13), відсутність доказів
про реєстрацію права власності на цей
будинок за ОСОБА_3 після такого
будівництва.

Судом встановлено, що майже три роки
позивач була власником майна, яке було
самочинно збудоване, про що її не
повідомили відповідачі по справі при
розгляді позову про визнання за нею
права власності.

Позивачем був придбаний будинок
АДРЕСА_1 загальною площею 411,6 кв.м.

В подальшому стало відомо, що згідно із
рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 30.08.2010р. (справа № 2-3050/10/14),
що набрало законної сили, право
власності на спірний жилий будинок,
загальною площею 411,6кв.м. визнано за
відповідачем ОСОБА_4. Тобто ОСОБА_3 , на
час розгляду справи № 2-2559/11 вже не була
власницею спірного будинку.

Відповідно до положень ст. 330
Цивільного кодексу України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України встановлено, що
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або
особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Оскільки житловий будинок
АДРЕСА_1 був набутий позивачем на
підставі договору позики (тобто за
відплатним договором) з Відповідачем
ОСОБА_2 (особою яка на час розгляду
справи про визнання права власності не
була вже власником спірного будинку) та
рішення Жовтневого районного суду від
11.08.2011р., по справі № 2-2559/11, а з володіння
власника - Відповідача ОСОБА_3, спірний
будинок перейшов до позивача з її волі,
що встановлено судовими рішеннями, то
суд вважає, що позивач є добросовісним
набувачем цього будинку.

Згідно технічного висновку про стан
будівельних конструкцій житлового
будинку, відповідно до якого технічний
стан будинку АДРЕСА_1 забезпечує
надійну експлуатацію та безпеку для
життя і здоров'я мешканців, а також що
технічні рішення прийняті при
будівництві будинку відповідають
вимогам діючих норм та правилам
державних стандартів будівельних,
санітарних та протипожежним на
відповідність вказаному будинку
встановленим будівельним нормам
України (а.с.74-85).

За період з реєстрації за позивачем
права власності на спірний будинок і до
моменту його скасування, тобто з
березня 2012 року по червень 2014 року
позивачем було здійснено капітальний
ремонт вказаного будинку. Вартість
здійснених позивачем поліпшень
спірного будинку майже в два рази
перевищує вартість будинку, право
власності на який за мною було
зареєстровано (а.с.24-62).

Ст. 41 Конституції України передбачає
непорушність права приватної
власності. Непорушність права
власності полягає в його
недоторканості, а в водночас і в
недоторканості самого майна власності.
Всі особи мають утримуватися від
безпідставного заволодіння майном
власника та завдання йому шкоди.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Зміст права власності становлять три
складові (ст. 317 ЦК України): право
володіння, користування та
розпорядження своїм майном. Володіння
майном - це юридично закріплена
можливість фактично мати майно,
впливати на нього в будь-який момент,
здійснювати щодо такого майна свою
волю.

Право користування полягає в юридично
закріпленій можливості власника
використовувати корисні якості майна
для себе, мати з цього певний зиск та
вигоду. Право розпорядження - це
можливість власника установлювати,
змінювати та припиняти юридичне
існування майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Всупереч викладеним вище нормам
позивач не може в повній мірі здійснити
своє право власності щодо
перебудованого будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право
власності на нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.
Вищевказаний будинок закінчений
будівництвом.

Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України, одним
із способів захисту цивільного права є
його визнання.

У відповідності до ч. 2 ст. 328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.3 ст.61 Цивільного
процесуального кодексу України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд вважає, що з огляду на положення про
диспозитивність цивільного
судочинства відповідачем не надано
належних доказів які б спростовували
доводи позивача. Таким чином, позов є
обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 16, 316, 317, 319, 321, 328, 330, 331, 388 ЦК України,
ст. ст. 10, 11, 27, 57-60, 80, 88, 209, 215 ЦПК України,
суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 411,6 кв.м., житловою площею 233,2
кв.м, що складається з житлового
будинку літ. «Ж-2» загальною площею 411,6
кв.м., житловою площею 233,2 кв.м.,
цокольного поверху літ. «Жц», мансарди
літ. «Жм», прибудови літ. «ж», ганку літ.
«ж1», «ж3»,тераси літ. «ж2», лазні літ. «
3», калитки №4, воріт №5, забору №6,
зливних ям №7,8.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-дений строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10-ти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий -