Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2087/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Український В. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

30.09.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Белінської І.М.,

за
участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
на предмет спору - Знам'янська міська
рада Кіровоградської області про
зобов'язання дотримуватися правил
добросусідства, усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення
Знам'янського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 20 червня
2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

20 травня 2014 року ОСОБА_2 звернулася
з позовом до ОСОБА_4 в якому просила
зобов'язати відповідача дотримуватись
вимог добросусідства відповідно до ст.
103 ЗК України та не чинити перешкоди в
користуванні спільною земельною
ділянкою багатоквартирного житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1, зняти
замки на в'їзних воротах до будинку та
встановити порядок користування
земельною ділянкою шляхом вільного
доступу, проходу та проїзду по вказаній
земельній ділянці всіма
співвласниками квартир
багатоквартирного будинку АДРЕСА_1.
Свої вимоги мотивувала тим, що
відповідач, являючись власницею
квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а вона
разом з ОСОБА_3 і ОСОБА_5 являються
власниками квартири АДРЕСА_3 у цьому ж
будинку. Відповідач здійснює їй
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою біля будинку та
господарськими спорудами і будівлями
шляхом заборони проходу та проїзду по
території, встановленням на в'їзних
воротах особистих замків.

Ухвалою Знам'янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 5 червня 2014 року (а.с. 24) до
участі у справі залучено в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
ОСОБА_3

Рішенням Знам'янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 червня 2014 року позов
задоволено: зобов'язано ОСОБА_4
дотримуватись вимог добросусідства та
не чинити перешкод в користуванні
спільною земельною ділянкою
багатоквартирного житлового будинку
за адресою: АДРЕСА_1, зняти замки на
в'їзних воротах до будинку; встановлено
порядок користування земельною
ділянкою багатоквартирного житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 шляхом
вільного доступу, проходу та проїзду по
вказаній земельній ділянці всіма
співвласниками квартир цього будинку.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подала апеляційну скаргу в
якій просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову. Апеляційну скаргу
обґрунтовано тим, що суд ухвалив
рішення за відсутності доказів її
неправомірної поведінки. Будинок
складається з трьох квартир, які
належать різним власникам, проте позов
пред'явлено позивачем лише до неї. Спір
виник через неправомірні рішення
Знам'янської міської ради, якими
позивачу було надано дозвіл на
здійснення прибудов на прибудинковій
території без згоди всіх власників
квартир. Всупереч отриманому дозволу
міської ради, позивач здійснила
будівництво не дерев'яних розбірних
конструкцій, а капітальних. Акти, на які
послався суд, як на доказ її вини, нею не
підписані, у встановленому порядку
вони не затверджені. Рішенням
Знам'янської міської ради від 25 грудня
1997 року № 656 позивачці було надано у
власність 1/3 частину земельної ділянки
за адресою де знаходиться будинок,
проте позивач претендує на всю
прибудинкову територію. Позивач має
власний прохід до своєї квартири. Суд
при вирішені спору неправильно
застосував норми ЗК України.

Позивач та третя особа ОСОБА_3
скористалися своїм правом подати
письмові заперечення на апеляційну
скаргу в яких вказують на те, що
обставини здійснення будівництва на
прибудинковій території не являється
предметом даного спору.

Третя особа - Знам'янска міська рада
подала письмові пояснення в яких
заперечила проти доводів апеляційної
скарги та просила відмовити в її
задоволенні. При цьому зазначила, що
земельна ділянка, на якій розміщено
багатоквартирний будинок АДРЕСА_1,
перебуває у власності територіальної
громади і у спільному користуванні
мешканців будинку, але відповідач
чинить перешкоди позивачу в
користуванні цією земельною ділянкою.
Вважає посилання відповідача на
неправомірність забудови, здійсненої
позивачем, безпідставним.

У судовому засіданні відповідач
повністю підтримала апеляційну скаргу
і додатково пояснила, що замок на
в'їзних воротах їй не належить і його
вона не встановлювала. Також вона
вказала, що вимоги до неї пред'явлено
позивачем безпідставно. Суд при
вирішенні спору не врахував наявність
власника квартири АДРЕСА_1, до якого
позов не пред'являвся.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила,
що у справі відсутні докази
протиправних дій відповідача, а тому
суд безпідставно поклав на неї
цивільно-правову відповідальність.
Фактично позивач не довела обставин,
якими обґрунтовано її вимоги. Суд
неправильно застосував норми
земельного законодавства при
вирішенні спору.

Позивач заперечила проти доводів
апеляційної скарги і пояснила, що спір
щодо користування прибудинковою
територією між нею і відповідачем
існує тривалий час. Відповідач
неодноразово встановлювала замки на
воротах і не надавала ключ він них.
Відповідач заперечує її право
користуватися існуючим в'їздом на
прибудинкову територію. До того ж
відповідач являється єдиним власником
квартир АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2. Замки за
вказівкою відповідача встановлював її
зять.

Третя особа - ОСОБА_3 пояснив, що він
особисто демонтував встановлені
відповідачем замки на воротах. У
зв'язку з незаконними діями
відповідача вони з позивачем
неодноразово зверталися до
правоохоронних органів, але до
відповідальності відповідач
притягнута не була. Після 12 травня 2014
року, останнього його звернення до
міліції щодо неправомірних дій
відповідачки, на в'їзних воротах знову
було встановлено замок. Він вважає, що
це зроблено саме відповідачкою, хоча
особисто не бачив як це відбулося.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції,колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду кіровоградської
області дійшла висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Суд першої інстанції встановив, що
будинок АДРЕСА_1 має три квартири. Всі
квартири у будинку перебувають у
приватній власності, однак об'єднання
співвласників цього багатоквартирного
будинку не створювалося.

Квартира АДРЕСА_2 вказаного будинку
належать на праві власності ОСОБА_4

Квартира АДРЕСА_3 належить
співвласникам: ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Прибудинкова територія вказаного
будинку призначена для обслуговування
багатоквартирного будинку, у власність
співвласникам багатоквартирного
будинку у встановленому законом
порядку не передавалась та залишилась
у комунальній власності і
використовується співвласниками
будинку.

ОСОБА_4 чинить перешкоди в
користуванні земельною ділянкою
ОСОБА_2 шляхом заборони проходу та
проїзду по території до господарських
будівель та споруд. Прибудинкова
територія огороджена, а хвіртка разом з
ворітьми знаходиться з боку квартири
АДРЕСА_2 на яких відповідачем
встановлено власні замки, що
перешкоджає позивачу у користуванні
земельною ділянкою.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачем порушено правила
добросусідства, чим створено перешкоди
у реалізації належних позивачу прав
користування земельною ділянкою.

Проте повністю погодитися з
такими висновками суду не можна так, як
суд дійшов їх з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Оскаржуване рішення неповною мірою
відповідає цим вимогам закону.

За змістом ст. 15 ЦК України та
ст. 3 ЦПК України кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання, а також право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України.

Право обирати спосіб захисту
порушеного права належить позивачу.

Однак реалізація такого права
позивача залежить від змісту
суб'єктивного права, за захистом якого
він звернувся, та від характеру його
порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати
характер спірних правовідносин сторін
(предмет та підставу позову), характер
порушеного права позивача та
можливість його захисту в обраний ним
спосіб.

Суд першої інстанції вказаних вимог
законодавства не врахував.

Відповідно до ст. 38 ЗК України до
земель житлової та громадської
забудови належать земельні ділянки в
межах населених пунктів, які
використовуються для розміщення
житлової забудови, громадських
будівель і споруд, інших об'єктів
загального користування.

Згідно з чч. 1, 2 та 3 ст. 42 ЗК України
земельні ділянки, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території державної або
комунальної власності, надаються в
постійне користування підприємствам,
установам і організаціям, які
здійснюють управління цими будинками.
У разі приватизації громадянами
багатоквартирного жилого будинку
відповідна земельна ділянка може
передаватися безоплатно у власність
або надаватись у користування
об'єднанню власників. Порядок
використання земельних ділянок, на
яких розташовані багатоквартирні жилі
будинки, а також належні до них будівлі,
споруди та прибудинкові території,
визначається співвласниками.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у абз. 4 п. 19 постанови від 16
квітня 2004 року N 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» при приватизації громадянами
одно- або багатоквартирного будинку
державного житлового фонду порядок
користування закріпленою за ним
прибудинковою територією згідно з п. 5
ст. 10 Закону від 19 червня 1992 р. N 2482-XII
«Про приватизацію державного
житлового фонду» здійснюється в
порядку та на умовах, передбачених ч. 3
ст. 42 ЗК України, якою встановлено, що
порядок використання земельних
ділянок, де розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначається
співвласниками. Якщо в жилому будинку
приватизовано частину квартир, питання
про користування прибудинковою
територією вирішується відповідно до
положень ч. 3 ст. 88 ЗК України, тобто
шляхом отримання в користування її
частини, що відповідає частці
приватизованих квартир та інших
приміщень у вартості будинку і споруд.
При цьому розміри та конфігурація
земельних ділянок, на яких розташовані
багатоквартирні жилі будинки, а також
належні до них будівлі, споруди та
прибудинкові території, визначаються
на підставі проектів розподілу
території кварталу, мікрорайону та
відповідної землевпорядної
документації.

Прибудинкова територія - це
земельна ділянка несадибної житлової
забудови, необхідна для розміщення та
обслуговування житлового будинку і
пов'язаних з ним господарських та
технічних будівель та споруд.

Під час розгляду справи
встановлено, що квартири у
багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 є
приватизованими. Як зазначалося вище,
квартира АДРЕСА_2 належать на праві
власності ОСОБА_4, а квартира АДРЕСА_3 -
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Суд першої інстанції не зясував
належність квартири АДРЕСА_1 та не
обговорив питання залучення її
власника до участі у справі.

В суді апеляційної інстанції
встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_7 на підставі договору
дарування від 20 січня 2014 року, що
підтверджується інформацією з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно (а.с. 77, 78) та довідкою
Знам'янського міжміського
комунального підприємства «Бюро
технічної інвентаризації» (а.с. 80).

Отже всі три квартири вказаного
багатоквартирного будинку перебувають
у приватній власності.

Згідно пояснень сторін, об'єднання
співвласників квартир їхнього будинку
не створювалося, земельна ділянка йому
відповідно не передавалася.

Рішення виконкому Знам'янської
міської ради від 25 грудня 1997 року № 656
про безоплатну приватизацію ОСОБА_2 1/3
частини земельної ділянки по АДРЕСА_1,
залишилося не реалізованим так, як
відведення цієї земельної ділянки не
відбулося, державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку вона не отримала.

Домовленість між співвласниками
квартир щодо порядку користування
земельною ділянкою відсутня.

Отже право користування земельною
ділянкою на якій розташований
багатоквартирний будинок з
приналежними спорудами та
прибудинковою територію належить всім
власникам квартири цього будинку.

Норми глави 17 ЗК України
«Добросусідство», зокрема ст. 103 цього
Кодексу, на які посилалися як позивач,
так і суд, регулюють правовідносини
«сусідніх» землевласників та
землекористувачів.

Оскільки сторони по справі не
являються землекористувачами окремих
земельних ділянок, вказані норми не
поширюються на виниклі між ними
правовідносини, а отже суд не
визначився з характером спірних
правовідносин та невірно застосував
норми матеріального права при
вирішенні спору в частині зобов'язання
ОСОБА_4 дотримуватись вимог
добросусідства, що в свою чергу
являється підставою для скасування
рішення суду в цій частині (п. 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України).

Враховуючи, що позивач не
посилався на існування обставини, які б
свідчили про порушення відповідачем
правил добросусідства, встановлених
главою 17 ЗК України, в задоволенні
позову в цій частині належить
відмовити за безпідставністю
пред'явленої позивачем вимоги.

Задовольняючи вимогу про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою багатоквартирного
будинку шляхом вільного доступу,
проходу та проїзду всіма
співвласниками квартири будинку, суд
першої інстанції не врахував, що
встановлення порядку користування
земельною ділянкою передбачає
визначення такого порядку, при якому
співвласники або співкористувачі
користуються майном роздільно, тобто у
чітко визначених частинах, а в
спільному їх користуванні можуть
залишатися лише ті частини ділянки,
роздільне користування якими
встановити неможливо.

Однак фактично позивач просив
залишити земельну ділянку у спільному
користуванні всіх власників квартир
будинку, усунувши існуючі перешкоди у
користуванні.

Суд не уточнив позовних вимог та
безпідставно задовольнив вимогу про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою.

Отже і в цій частині рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні цієї вимоги.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу (ст. 396 ЦК України).

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Звертаючись до суду, позивач
посилалася на те, що відповідач чинить
їй, як власнику квартири АДРЕСА_3,
перешкоди в користуванні її майном,
зокрема господарськими будівлями та
спорудами, земельною ділянкою шляхом
встановлення на в'їзних воротах замка,
що перешкоджає в'їзду транспорту на
прибудинкову територію, забороняє
прохід та проїзд по прибудинковій
території.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави звільнення від
доказування встановлені ст. 61 цього ж
Кодексу.

Відповідач у судовому засіданні
суду першої інстанції та в суді
апеляційної інстанції не визнавала
факт встановлення нею запірного
пристрою (замка) на в'їзних воротах до
прибудинкової території.

У зв'язку з цим позивач мав довести
цей факт.

Суд першої інстанції вважав
доведеним факт встановлення
відповідачем запірного пристрою на
в'їзних воротах. На підтвердження цього
факту суд послався на надані позивачем
акти обстеження присадибної ділянки .

Однак колегія суддів вважає, що суд
дав невірну оцінку наданим позивачем
доказам.

Так в комісійному акті обстеження
присадибної ділянки по АДРЕСА_1 від 27
серпня 2013 року (а.с. 16) вказано, що
комісією встановлено факт вчинення
ОСОБА_4 перешкод ОСОБА_8 в користуванні
земельною ділянкою шляхом заборони
проходу та проїзду по території до
господарських будівель та споруд.

Ті ж самі обставини
підтверджуються актом від 7 вересня 2013
року (а.с. 16).

Отже відомості про встановлення
відповідачем запірних пристроїв на
в'їзних воротах у вказаних актах
відсутні.

Інших доказів на підтвердження цих
обставин до суду першої інстанції
позивач не надавала.

У зв'язку з цим висновок суду про
доведеність цієї обставини є
неправильним.

Не підтверджується ця обставина і
наданим позивачем до суду апеляційної
інстанції актом обстеження
зовнішнього вигляду будинку АДРЕСА_1
від 26 вересня 2014 року (а.с. 82).

Згідно висновку органів внутрішніх
справ від 30 липня 2013 року (а.с. 87) за
повідомленням ОСОБА_8 про вчинення
кримінального правопорушення. В ході
перевірки цієї заяви було встановлено,
що ОСОБА_9 встановила на воротах та
хвіртці замки через існуючі між ними
неприязні відносини та майнові спори.

Однак, як пояснив ОСОБА_3 і його
пояснення були підтримані сторонами,
він демонтував встановлений тоді замок
після чого на воротах встановлено
новий замок.

Факт наступного встановлення замка
на воротах саме відповідачем нічим не
підтверджується, зокрема і наданим
позивачем висновком органів
внутрішніх справ від 12 травня 2014 року
(а.с. 85) за заявою ОСОБА_10 про вчинення
кримінального правопорушення.
Натомість було встановлено, що між
ОСОБА_10 та ОСОБА_4 і її зятем ОСОБА_11
(чоловіком власника квартири АДРЕСА_1
ОСОБА_7, яка не була залучена до участі у
справі, існує спір щодо користування
прибудинковою територією.

У зв'язку з відсутністю
переконливих та достовірних доказів
того, що на в'їзних воротах
багатоквартирного будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_9 встановлено запірний пристрій,
який перешкоджає позивачу
користуватися її господарськими
житлом, господарськими будівлями і
спорудами та прибудинковою територією,
зобов'язання відповідача зняти замки
на вїзних воротах, тобто покладення на
неї цивільно-правової
відповідальності, є безпідставним.

Отже колегія суддів вважає,
неправильне встановлення судом першої
інстанції обставин справи мало
наслідком неправильне вирішення спору
в цій частині, а вимоги позивача про
зобов'язання ОСОБА_4 зняти замки на
в'їзних воротах біля будинку є
недоведеними і задоволенню не
підлягають.

Проте, приймаючи до уваги, що між
сторонами по справі тривалий час існує
спір щодо користування прибудинковою
територією, відповідач заперечує прав
позивача на вільний прохід та проїзд по
цій земельній ділянці, відповідач
раніше вчиняла заходи щодо реального
створення перешкод позивачу, що стало
підставою для звернення позивача до
правоохоронних органів у липні 2013 року,
а отже позивач має обґрунтовані
підстави передбачати можливість
порушення своїх прав відповідачем, а
тому, відповідно до ч. 2 ст. 386, ст. 396 ЦК
України, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині зобов'язання відповідача не
чинити позивачу перешкод в
користуванні земельною ділянкою
багатоквартирного жилого будинку за
адресою: АДРЕСА_1, є правильним і
обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314,
316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Скасувати рішення Знам'янського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 червня 2014 року в частині
зобов'язання відповідача
дотримуватися правил добросусідства
відповідно до ст. 103 Земельного кодексу
України, зобов'язання зняти замки на
в'їзних воротах, встановлення порядку
користування земельною ділянкою
багатоквартирного жилого будинку за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом вільного
доступу, проходу та проїзду по вказаній
земельній ділянці всіма
співвласниками квартир будинку
АДРЕСА_1 і ухвалити в цих частинах нове
рішення про відмову в задоволенні
позову.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: