Номер провадження: 22-ц/785/4556/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Ващенко Л.Г.,

Плавич
Н.Д.,

при секретарі -
Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за
апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 11 березня 2014 року ,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 19 квітня 2011
року до суду з вищеназваним позовом,
вказала, що з 23 лютого 1997 року
перебувала з ОСОБА_4 в зареєстрованому
шлюбі, який рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 1 листопада
2010 року розірвано. За час шлюбу набуто
ділянку НОМЕР_3 площею 0,0024 га для
будівництва індивідуального гаражу по
АДРЕСА_1 та гараж, розташований на цій
ділянці, автомобіль марки «ВАЗ»-21113,
реєстраційний номер НОМЕР_1, причеп до
легкового автомобіля марки
«ШЗК»-8101-Турист, реєстраційний номер
НОМЕР_2. Позивач ОСОБА_3 після уточнення
позовних вимог просила визнати майно
спільною сумісною власністю подружжя,
визнати за нею в порядку поділу майна
подружжя право власності на ? частину
земельної ділянки, на ? частину
використаних при будівництві гаражу
будівельних матеріалів і обладнання,
на ? частину причепу, стягнути з ОСОБА_4
грошову компенсацію в розмірі 18 331,00
грн. вартості ? частки автомобіля (т.1
а.с.3-4, 61-63, 190-193, 247-252).

Відповідач ОСОБА_4 позов визнав
частково, звернувшись 23 вересня 2011 року
до суду з зустрічним позовом, вказав, що
за час шлюбу набуто право власності на
земельну ділянку площею 0,15 га для
ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_2. ОСОБА_4 в
порядку поділу майна подружжя, просив
визнати за ним право власності на ?
частину вказаної земельної ділянки (т.1
а.с.105-106).

Позивач ОСОБА_3 вимоги зустрічного
позову не визнала.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 11 березня 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково, визнано
спільною сумісною власністю подружжя
автомобіль марки «ВАЗ»-21113,
реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову
компенсацію вартості ? частки
автомобіля в сумі 18331,00 грн., в іншій
частині вимог первісного позову
відмовлено, в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_4 відмовлено. Ухвалою
Київського районного суду м.
Одеси від 21 березня 2014 року виправлено
описку в мотивувальній частині рішення
щодо реєстрації транспортного засобу
(т.1 а.с.284-286).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні вимог
первісного позову скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
визнання спільною сумісною власністю
подружжя земельної ділянки для
будівництва гаражу та використаних на
будівництво гаражу матеріалів і
обладнання, про визнання за нею в
порядку поділу майна подружжя права
власності на ? частину земельної
ділянки для будівництва гаражу та на ?
частину використаних на будівництво
гаражу будівельних матеріалів і
обладнання, в іншій частині рішення
суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції в
частині визнання автомобіля спільною
сумісною власністю подружжя та
стягнення грошової компенсації
вартості ? частки змінити, визнати
автомобіль спільною частковою
власністю та стягнути грошову
компенсацію вартості меншої частки в
сумі 1507,50 грн.; в іншій частині рішення
суду залишити без змін.

Неправильність рішення суду апелянти
мотивували порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення,
дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційних скарг з наступних підстав.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу) (ст.60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст.63 СК України).

Дружина та чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою (ст.69 СК України).

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ч.1 ст.70 СК України).

Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними (ч.ч.1,2
ст.71 СК України).

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3
зареєстрували шлюб 23 лютого 1997 року.
Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 1 листопада 2010 року шлюб
розірвано (т.1 а.с.7).

Шлюбний договір ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не
укладали.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції встановив, що сторони за час
шлюбу як подружжя набули у спільну
сумісну власність транспортний засіб,
як то автомобіль марки «ВАЗ»-21113,
реєстраційний номер НОМЕР_1, що
підлягає поділу, з урахуванням
рівності

часток кожного з них. Виходячи з
неподільності автомобіля як речі,
відчуження такого ОСОБА_4 без згоди
ОСОБА_3 після розірвання шлюбу, суд,
врахувавши встановлену іншим судовим
рішенням вартість цього рухомого
майна, присудив з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості
належної дружині ? частки спільного
майна в сумі 18331,00 грн. Суд у визнанні
спільною сумісною власністю подружжя
земельної ділянки для будівництва
гаражу та земельної ділянки для
ведення особистого селянського
господарства, поділі цього нерухомого
майна відмовив з тих підстав, що
ділянки хоч і набуті за час шлюбу, однак
в порядку приватизації (безплатної
передачі) кожним з подружжя окремо. Суд
відмовив у визнанні спільною сумісною
власністю причепа, поділі цього
рухомого майна з підстав набуття майна
одним з подружжя до шлюбу. Суд відмовив
у визнання спільною сумісною власністю
використаних на будівництво гаражу
будівельних матеріалів та обладнання,
поділі таких за недоведеністю вимог.

Доводи апеляційних скарг висновків
суду не спростовують.

Так, земельну ділянку площею 0,15 га в с.
Олешин Хмельницького району
Хмельницької області рішенням №11 від 23
червня 2000 року Олешинської сільської
ради виділено під індивідуальне
будівництво ОСОБА_3. Рішенням №7 від 13
травня 2005 року Олешинської сільської
ради земельну ділянку площею 0,15 га по
АДРЕСА_2 передано безоплатно в порядку
приватизації у власність ОСОБА_3 для
ведення особистого селянського
господарства, на підставі вказаного
рішення 13 січня 2009 року видано
державний акт про право власності на
земельну ділянку (т.1 а.с.122, 123). Таким
чином, земельна ділянка набута ОСОБА_3
за час шлюбу безоплатно внаслідок
приватизації, відтак, у сенсі положень
пункту 5 частини 1 статті 57 СК України є
особистою приватною власністю дружини.

Земельну ділянку НОМЕР_3 площею 0,0024 га
по АДРЕСА_1 розпорядженням №715 від
9 листопада 2004 року Овідіопольської
районної державної адміністрації
передано безоплатно в порядку
приватизації у власність ОСОБА_4 для
будівництва індивідуального гаражу, на
підставі вказаного розпорядження 1
грудня 2004 року видано державний акт про
право власності на земельну ділянку (т.1
а.с.29-55). Таким чином, земельна ділянка
набута ОСОБА_4 за час шлюбу безоплатно
внаслідок приватизації, відтак, у сенсі
положень пункту 5 частини 1 статті 57 СК
України є особистою приватною
власністю чоловіка.

Причіп до легкового автомобіля ШЗК 8101
Турист, реєстраційний номер НОМЕР_2, 1993
року випуску, зареєстровано за ОСОБА_4 30
жовтня 1993 року, причіп знято з обліку
для реалізації 13 січня 2007 року (т.1 а.с.110,
212, 267). Таким чином, транспортний засіб
причіп набуто ОСОБА_4 у власність до
шлюбу, відтак, у сенсі положень пункту 1
частини 1 статті 57 СК України є
особистою приватною власністю
чоловіка.

Автомобіль марки «ВАЗ»-21113,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2000 року
випуску, кузов НОМЕР_4, зареєстровано 9
серпня 2005 року за ОСОБА_4 на підставі
довідки-рахунку КГС 260339 від 9 серпня 2005
року, виданої ТОВ «Атланта» та виданого
РЕВ-1 м. Одеси свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_5 від 11 листопада 2001 року.
Автомобіль 13 вересня 2011 року знято з
обліку для реалізації, 15 вересня 2011
року зареєстровано за ОСОБА_8 на
підставі виданої Госпрозрахунковим
Центром при УДАІ ГУМВС України в
Одеській області довідки-рахунку КІМ
883856 від 14 вересня 2011 року та виданого
РЕВ-1 м. Одеси свідоцтва про реєстрацію
НОМЕР_6 від 9 серпня 2005 року (т.1 а.с.194).
Таким чином, транспортний засіб набуто
у власність за час шлюбу, відтак, у
сенсі положень частини 1 статті 60,
частини 1 статті 70 СК України
транспортний засіб належить на праві
спільної сумісної власності подружжя,
де частки майна дружини та чоловіка є
рівними (інше домовленістю між
подружжям не визначено).

Автомобіль марки «ВАЗ»-21113,
реєстраційний номер НОМЕР_1, продано
ОСОБА_4 без згоди ОСОБА_3 після
розірвання шлюбу. За таких обставин,
ОСОБА_4 має сплатити ОСОБА_3 грошову
компенсацію вартості ? частини
транспортного засобу. У визначенні
вартості транспортного засобу ОСОБА_3
виходила із обставин, встановлених
іншим судовим рішенням, що набрало
законної сили. Так, рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 18 червня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
14 листопада 2012 року, в справі №2-7725/11 за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про
визнання договору купівлі-продажу
автомобіля недійсним, зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу автомобіля
дійсним, визнання автомобіля особистою
приватною власністю встановлено
обставини вартості транспортного
засобу автомобіля марки «ВАЗ»-21113,
реєстраційний номер НОМЕР_1, рівної
сумі, еквівалентній 4600,00 доларів США, що
по курсу НБУ на дату продажу 13 вересня
2011 року становило 36662,00 грн. Згідно
уточнених вимог ОСОБА_3 просила
стягнути з ОСОБА_4 в рахунок належної їй
? частки цього рухомого майна 18331,00 грн.
(36662,00 грн. : 2 = 18331,00 грн.).
Автотоварознавча експертиза для
визначення вартості транспортного
засобу не проводилась, оскільки
сторони виходили з того, що вартість
автомобіля на час продажу була рівною
36662,00 грн. (т.1 а.с.174-178, 179-181). Таким чином,
виходячи з узгодженої сторонами
вартості рухомого майна 36662,00 грн.,
грошова компенсація вартості ? частки
дружини в спільній сумісній власності
на транспортний засіб становить 18331,00
грн.

Безпідставними є доводи апелянта
ОСОБА_4 щодо належності автомобіля
марки «ВАЗ»-21113, реєстраційний номер
НОМЕР_1, на праві спільної часткової
власності, спільного внеску подружжя в
придбання автомобіля лише на суму 3015,00
грн. та, відповідно, права ОСОБА_3 на
грошову компенсацію частки значно
меншої ніж ? (розмір частки апелянт не
визначає), що в грошову виразі
становить 1 507,50 грн. (3015,00 грн. : 2 = 1507,50
грн.).

Так, дійсно ОСОБА_4 до шлюбу мав на праві
власності інший автомобіль марки
«ВАЗ»-2108, який продав, через певний час
було придбано спірний автомобіль марки
«ВАЗ»-21113. Наявність автомобіля до
шлюбу, продаж такого, придбання іншого
автомобіля не є спірним, з огляду на що,
судом апеляційної інстанції
відмовлено в забезпеченні доказів
шляхом витребування з Управління ДАІ
УМВС України в Хмельницькій області
відомостей про дату реєстрації та
зняття з обліку автомобіля марки
«ВАЗ»-2108 на ім'я ОСОБА_4(т.2 а.с.55-56).
Спрямування коштів від реалізації
автомобіля марки «ВАЗ»-2108 на придбання
спірного автомобіля марки «ВАЗ»-21113
підлягає доведенню, оскільки сам по
собі факт продажу одного транспортного
засобу та купівля через певний час
іншого транспортного засобу не є
безспірним доказом придбання нового
автомобіля за кошти власне одного з
подружжя. ОСОБА_3 заперечує придбання
спірного автомобіля марки «ВАЗ»-21113 за
належні особисто ОСОБА_4 кошти. ОСОБА_3
стверджує, що спірний автомобіль за час
шлюбу придбано за спільні кошти сім'ї,
тому виходить з того, що це рухоме майно
є спільною сумісною власністю
подружжя, де частки кожного з подружжя
є рівними. ОСОБА_4 не надано безспірних
доказів придбання автомобіля марки
«ВАЗ»-21113 за належні йому особисто
кошти, відтак, не має підстав для
визнання права спільної часткової
власності на спірний автомобіль та
визначення до сплати грошової
компенсації значно меншої частки ніж
1/2, як то просить апелянт ОСОБА_4

Крім того, рішенням Київського
районного суду м. Одеси від 18 червня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
14 листопада 2012 року, в справі № 2-7725/11
встановленою є обставина придбання
автомобіля за час шлюбу за спільні
кошти подружжя та право спільної
сумісної власності подружжя на це
майно. Відповідно до положень частини 3
статті 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ (т.1 а.с.174-178,
179-181).

В частині вимог ОСОБА_3 про визнання
спільною сумісною власністю
будівельних матеріалів та обладнання,
використаних для будівництва гаражу,
визнання в порядку поділу майна
подружжя права власності на ? частину
таких встановлено наступне.

ОСОБА_4 був членом громадської
організації «Автостоянка «Південь», що
знаходиться по АДРЕСА_1. В числі інших
членів громадської організації ОСОБА_4
у 2004 році отримав державний акт про
право власності в порядку приватизації
на земельну ділянку НОМЕР_3 площею
0,0024 га для будівництва індивідуального
гаражу. На час набуття права власності
на земельну ділянку на такій вже
знаходилась гаражна забудова
автостоянки. Згідно технічного
паспорту, виготовленого бюро технічної
інвентаризації 20 травня 2005 року, на
ділянці НОМЕР_3 наявна самочинна
будівля як то гараж з підвалом 2000 року
побудови. Рішенням Овідіопольського
районного суду Одеської області від 22
лютого 2006 року, ухваленим в порядку
заочного розгляду справи, за ОСОБА_4
визнано право власності на самочинно
збудований гараж з підвалом,
розташований на земельній ділянці
НОМЕР_3 по АДРЕСА_1. Державна реєстрація
права власності на нерухоме майно на
підставі судового рішення не
проведена. Ухвалою Овідіопольського
районного суду Одеської області від 7
жовтня 2014 року за заявою громадської
організації «Автостоянка «Південь»
заочне рішення від 22 лютого 2006 року
скасовано. Ухвалою Овідіопольського
районного суду Одеської області від 10
жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_4
про визнання права власності на
самочинно збудований гараж залишено
без розгляду (т.1 а.с.29-55, т.2 а.с.42-51). Таким
чином, гараж є самочинним будівництвом,
як об'єкт нерухомого майна в
експлуатацію не прийнято, речове право
на нього ні за ким не визнано та,
відповідно, не зареєстровано. В справі
відсутні накладні, квитанції інші
належні та допустимі письмові докази
придбання подружжям будівельних
матеріалів та обладнання. ОСОБА_3,
заявляючи вимоги про визнання
використаних для будівництва
самочинного гаражу будівельних
матеріалів та обладнання спільною
сумісною власністю та визнання за нею в
порядку поділу майна подружжя права
власності на ? частину матеріалів та
обладнання, не зазначає ні переліку
матеріалів та обладнання, ні кількості,
об'єму таких тощо. За клопотанням
апелянта ОСОБА_3 для визначення того,
які матеріали та обладнання
використані на будівництво будівлі, що
знаходиться на ділянці НОМЕР_3, яка їх
кількість, об'єм, вартість тощо, в суді
апеляційної інстанції призначено
судову будівельно-технічну експертизу,
однак від експертної установи отримано
повідомлення про неможливість надання
висновку (т.2 а.с.63-64,65,69-72,76,77). Таким
чином, належні та допустимі докази
заявлених вимог щодо матеріалів та
обладнання позивачем ОСОБА_3 не надано,
відтак, суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив в цій частині
вимог за недоведеністю. На стадії
апеляційного розгляду справи будь-якої
домовленості в цій частині вимог
сторони не досягли. Суд апеляційної
інстанції керуючись частиною 3 статті 10
ЦПК України сприяв з'ясуванню обставин
та призначав експертизу, однак
належних та допустимих доказів на
підтвердження вимог щодо матеріалів та
обладнання так і не було суду надано.

Суд першої інстанції встановив
обставини, що мають значення для
справи, його висновки відповідають
таким. Рішення ґрунтується на
правильному застосуванні норм
матеріального права, ухвалено з
дотриманням норм процесуального права.
Правові підстави для скасування
рішення відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313,
п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 11 березня 2014 року (з
урахуванням ухвали Київського
районного суду м. Одеси від 21 березня 2014
року про виправлення описки) в справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя, зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Л.Г.Ващенко

Н.Д.Плавич