АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2765/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 44 Орел С. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Нерушак Л. В. УХВАЛА
04 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоНерушак Л.
В.суддівПальонного В. С. , Єльцова В. О.
при секретаріПосипайко А.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Золотоніського міськрайонного суду
Черкаської області від 24 вересня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6, треті особи: Виконавчий комітет
Золотоніської міської ради, орган
опіки та піклування Золотоніської
міської ради про виселення ,-
в с т а н о в и л а :
17 червня 2014 року представник ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_6, третя особа: Виконавчий комітет
Золотоніської міської ради про
виселення, посилаючись на те, що
рішенням виконавчого комітету
Золотоніської сільської ради сім'ї
ОСОБА_9 у складі 3-х осіб тимчасово було
дозволено проживати у частині будинку
(4/25 всього будинку) АДРЕСА_1.

Представник позивача зазначає у
позові, що вона неодноразово
зверталася до голови Золотоніської
міської ради з вимогою про звільнення
сім'єю відповідача займаного ними
житлового будинку, в зв'язку з
оформленням на нього права власності
гр. ОСОБА_7

Також по даному питанню вона
зверталася із заявами до
Золотоніського РВ УМВС України в
Черкаській області та до Золотоніської
міськрайонної прокуратури, однак дане
питання не було вирішено.

Представник позивача вказує, що в
добровільному порядку відповідач не
звільняє житлове приміщення, належне
ОСОБА_7, який договору найму з
відповідачем не укладав, а всі інші
адміністративні можливості це зробити
вичерпані, тому вона вимушена була
звернутися до суду із даним позовом та
просила виселити ОСОБА_6 разом із її
сім'ю з займаної ними квартири АДРЕСА_1
з наданням іншого жилого приміщення;
судові витрати покласти на
відповідача.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 08 серпня
2014 року залучено у справі за
позовною заявою ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя
особа: Виконавчий комітет
Золотоніської міської ради про
виселення, в якості третьої особи, яка
не заявляє самостійних вимог на
стороні відповідача - орган опіки та
піклування Золотоніської міської ради.

Рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 24 вересня 2014 року
позов задоволено повністю.

Виселено ОСОБА_6 разом із її сім'єю з
займаної ними квартири АДРЕСА_1 з
наданням іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 243,00
грн. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_6 подала на нього
апеляційну скаргу. В апеляційній
скарзі апелянт посилається на те, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
З тексту апеляційної скарги
вбачається, що апелянт ставить питання
лише про відстрочення виконання
рішення суду першої інстанції, так як
виділено їй згідно рішення виконкому
Золотоніської міської ради інше жиле
приміщення потребує ремонту, тому не
придатне для проживання разом з
дітьми. Апелянт посилається на акт
обстеження наданого їй житла, який
задовільний, потребує значного
ремонту, тому вона не може звільнити
житло, яке належить на праві власності
позивачу. Однак, в прохальній частині
апеляційної скарги апелянт просить
рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 24 вересня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позову в повному обсязі, що
суперечить доводам, викладеним в
тексті апеляційної скарги з вимогою
про відстрочення виконання рішення
суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, представників
третіх осіб, які з'явилися в судове
засідання, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, в межах
доводів апеляційної скарги, та вимог
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін, виходячи
з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Вирішуючи спір, та задовольняючи повні
вимоги представника позивача про
виселення відповідача, суд першої
інстанції виходив з того, що спірне
житлове приміщення по АДРЕСА_1 є
власністю позивача, тому відповідач,
яка визнала позовні вимоги, повинна
звільнити вказане приміщення.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні, що
ОСОБА_10 на праві власності належало 4/
25 частини житлового будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1 .

09 лютого 2000 року ОСОБА_10 померла,
після її смерті відкрилась спадщина на
все її майно, в яке входить і частина
житлового будинку з надвірними
спорудами. Заяву про прийняття
спадщини після смерті матері до
нотаріальної контори подав її син
ОСОБА_7 В зв'язку із відсутністю
правовстановлюючих документів на
будинок та розбіжностей в прізвищі
свідоцтва про народження позивача він
не зміг отримати свідоцтво про право на
спадщину за законом у нотаріуса, тому
звернувся до суду з відповідною заявою.

16 квітня 2014 року рішенням
Золотоніського міськрайонного суду
Черкаської області встановлено факт
родинних відносин, що померла 09 лютого
2000 року ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 є рідною
матір'ю ОСОБА_7

та визнано за ОСОБА_7 право власності на
4/25 частини житлового будинку з
надвірними будівлями, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом, після
померлої 09 лютого 2000 року ОСОБА_10

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок ( частину будинку),
квартири користуються ним ( нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд : продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Статтею 155 ЖК України передбачено
гарантії прав громадян, які мають у
приватній власності жилий будинок
(квартиру) та зазначено, що жилі будинки
( квартири) , що є у приватній власності
громадян, не може бути вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком (
квартирою), крім випадків,
встановлених законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку , квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

На підставі рішення виконавчого
комітету Золотоніської міської ради
від 17 листопада 2005 року № 831 про дозвіл
на тимчасове проживання ОСОБА_9
виконком, розглянувши заяву ОСОБА_9,
вирішив : дозволити сім'ї ОСОБА_6
проживати у частині будинку (4/25 всього
будинку) АДРЕСА_1, в якій раніше
проживала ОСОБА_10 Зобов'язано ОСОБА_9
утримувати вказану частину будинку і
прилеглу територію в належному стані ;
при вимозі виконкому звільнити житло.

Відповідно ч. 1 ст. 393 ЦК України
правовий акт органу державної влади
або органу місцевого самоврядування,
який не відповідає законові, порушує
права власника, за позовом власника
майна визнається судом незаконним та
скасовується.

Однак, як вбачається із матеріалів
справи, з такими вимогами про
скасування рішення виконкому
Золотоніської міської ради позивач не
звертався, а апеляційний суд
переглядає справу лише в межах доводів
апеляційної скарги та заявлених вимог
в суді першої інстанції.

Отже, відповідач ОСОБА_6 не є членом
сім'ї позивача, якому житло належить на
праві власності в порядку спадкування
за законом після смерті матері ОСОБА_10,
договору найму позивач з відповідачем
не укладав, звернувся з позовом до суду
про виселення відповідача, так як
відповідач проживає у його частині
будинку, а він позбавлений можливості
користуватися будинком.

Згідно повідомлення виконавчого
комітету Золотоніської міської ради
від 20 січня 2014 року № 157
відповідач ОСОБА_6 зверталася до
виконавчого комітету Золотоніської
міської ради щодо надання її сім'ї
приміщення для проживання, у зв'язку з
появою спадкоємця. ОСОБА_6 було
запропоновано житло для проживання,
але зазначене житло потребує ремонту і
підключення до мереж
електропостачання та газопостачання,
водовідведення. Після виконання даних
робіт ОСОБА_6 погоджується звільнити
приміщення АДРЕСА_1 , в якому вона
проживає разом з малолітніми дітьми.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції, представником виконавчого
комітету Золотоніської міської ради
було надано акт обстеження стану
житлового будинку від 17 вересня 2014
року, з якого вбачається, що рішенням
виконавчого комітету Золотоніської
міської ради від 26 грудня 2013 року № 459
«Про надання гр. ОСОБА_6 дозволу на
тимчасову реєстрацію» було надано гр.
ОСОБА_6 та її сім'ї дозвіл на проживання
у квартирі АДРЕСА_7.

Як вбачається із матеріалів справи
відповідач ОСОБА_6 визнала позовні
вимоги про виселення, однак просила
лише про відстрочення виконання
рішення суду в зв'язку з тим, що надане
їй згідно рішення виконкому
Золотоніської міської ради житло
АДРЕСА_7 не придатне для проживання та
потребує ремонту та облаштування
житлових приміщень.

Статтею 9 ЖК України встановлено
житлові права громадян.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбаченому законом.

Згідно ч. 5 вищевказаної статті ЖК
України житлові права охороняються
законом , за винятком випадків, коли
вони здійснюються в суперечності з
призначенням цих прав чи з порушенням
прав інших громадян або прав державних
і громадських організацій.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 109 ЖК
України виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Громадянам, яких виселяють з жилих
приміщень, одночасно надається інше
постійне жиле приміщення.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6
посилається на те, що 21 жовтня 2013
року виконавчий комітет Золотоніської
міської ради звернувся до неї із
вимогою про звільнення займаного нею
житла у зв'язку з появою нового
власника, проте, апелянт вважає, що
вказана вимога не ґрунтувалася на
вимогах закону, оскільки позивач
ОСОБА_7 набув права власності на спірну
квартиру лише 22 травня 2014 року в день
проведення державної реєстрації прав
на нерухоме майно на підставі рішення
Золотоніського міськрайонного суду
від 16 квітня 2014 року.

Колегія суддів вважає, що дані доводи є
безпідставними та необґрунтованими,
оскільки позивач після смерті матері 09
лютого 2000 року у визначений законом
шестимісячний строк подав заяву про
прийняття спадщини, що підтверджує
його право на частину житлового
будинку, яка належала на праві
власності його матері, але оформив це
право правовстановлюючими документами
лише після звернення до суду та
ухвалення рішення судом.

Не підлягають до задоволення доводи
апелянта про необхідність
відстрочення виконання рішення суду до
приведення житлового приміщення,
наданого їй для тимчасового проживання
у відповідність до санітарних та
технічних вимог, оскільки відповідно
до вимог ст. 373 ЦПК України питання про
відстрочку виконання рішення суду
вирішується при виконанні рішення, що
не перешкоджає апелянту звернутись до
суду з відповідною заявою.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на
інші особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання доказів,
їх дослідження та доведеності перед
судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Обов'язок доказування та подання
доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України,
в якій зазначено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Посилання апелянта, що рішення суду
першої інстанції є незаконним не
підтверджено доказами та не наведено
підстав, визначених у ст. 309 ЦПК
України, які б давали підстави для
скасування або зміни рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення у справі.

Виходячи з викладеного, доводи
апелянта про порушення судом та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права
носять суб'єктивний характер, не
знайшли свого підтвердження в
матеріалах справи та не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не є суттєвими, і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, тому підстави для скасування чи
зміни оскаржуваного рішення суду
першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317
ЦПК України, колегія суддів , -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 24 вересня
2014 року у справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи:
Виконавчий комітет Золотоніської
міської ради, орган опіки та піклування
Золотоніської міської ради про
виселення - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :