У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 17 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із указаним позовом,
у якому просило стягнути з ОСОБА_3
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 32 809 грн 10 коп., з яких: 6 240 грн 08
коп. - заборгованість за кредитом; 657 грн
57 коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 340 грн 25 коп. -
заборгованість по комісії за
користуванням кредитом; 22 532 грн 67 коп. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 500 грн - штраф
(фіксована частина), 1 538 грн 53 коп. -
штраф (процентна складова).

В обґрунтування позову зазначало, що з
21 травня 2008 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, відповідно
до умов якого останній отримав кредит у
розмірі 7 445 грн 10 коп. зі сплатою 12 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення до 21 травня 2010 року. Умови
договору ОСОБА_3 не виконував, кредитні
кошти у повному обсязі не повернув. На
підставі цього позивач звернувся до
суду.

Рішенням Золочівського районного суду
Львівської області від

14 листопада 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 32 809 грн 10 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 17 березня

2014 року рішення місцевого суду в
частині стягнення з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» пені у розмірі 22 532
грн 67 коп. скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У решті рішення місцевого суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову та залишити в силі
рішення місцевого суду в цій частині.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції
виходив із того, що відповідач умови
договору не виконував, а тому
утворилася заборгованість, яка
підлягає стягненню на користь
позивача. Доказів, які б підтвердили
існування підстав для застосування
судом положення ч. 3 ст. 551 ЦК України,
ані відповідач, ані його представник
суду не надали.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позову ПАТ
КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з
ОСОБА_3 пені, суд апеляційної інстанції
виходив із того, що позивач пропустив
строк спеціальної позовної давності
для вимоги про стягнення пені, який
минув.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Установлено, що 21 травня 2008 року між ним
та ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір, відповідно до умов якого
останній отримав кредит у розмірі 7 445
грн 10 коп. зі сплатою 12 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення до 21
травня 2010 року. Свої зобов'язання за
кредитним договором у повному обсязі
ОСОБА_3 не виконав і станом на 3 січня 2012
року утворилася заборгованість у
розмірі 32 809 грн 10 коп., з яких: 6 240 грн 08
коп. - заборгованість за кредитом; 657 грн
57 коп. - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 340 грн 25 коп. -
заборгованість по комісії за
користуванням кредитом; 22 532 грн 67 коп. -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 500 грн - штраф
(фіксована частина), 1 538 грн 53 коп. -
штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Апеляційний суд, пославшись на п. 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернув уваги на зміни в
законодавстві й на те, що в зазначеному
пункті постанови роз'яснюються
застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Отже, для застосування судом першої
інстанції позовної давності необхідна
заява відповідача, зроблена ним до
винесення рішення, якої у справі немає.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України суд апеляційної інстанції на
вищезазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув та
дійшов помилкового висновку про
відмову в задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» у зв'язку з пропуском
строку позовної давності, яка
застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Крім того, суд апеляційної інстанції у
порушення вимог ст. 303 ЦПК України,
вийшов за межі доводів та вимог
апеляційної скарги, в якій ставилося
питання про зменшення розміру пені з
урахуванням положень ч. 3 ст. 551
ЦК України, а не про застосування
строку позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Судом першої інстанції не було
досліджено наданий позивачем
розрахунок заборгованості, не
встановлено правової природи
визначеного ним розміру
заборгованості, не перевірено
наявність права позивача на
продовження нарахування процентів та
штрафних санкцій, передбачених
договором, строк дії якого закінчився 21
травня 2010 року.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції також не може залишатися в
силі.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку про необхідність
вийти за межі доводів касаційної
скарги та часткового її задоволення із
скасуванням судових рішень та
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Золочівського районного суду
Львівської області від

14 листопада 2013 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 17 березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко