АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 листопада 2014 року
Апеляційний суд міста Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Кирилюк Г.М.

ПанченкаМ.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
треті особи: Служба у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
державної адміністрації, прокуратура
Дарницького району м. Києва, про
вселення та встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 15 вересня 2014
року, -

в с т а н о в и в :

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення
її та малолітньої дитини ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в будинок АДРЕСА_2 та про
встановлення факту проживання з
відповідачем однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 15 вересня 2014 року у
задоволенні вказаного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове, по суті
позовних вимог.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
апеляційну скаргу підтримала та
просила її задовольнити.

ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_5
проти задоволення апеляційної скарги
заперечували, просили залишити рішення
суду першої інстанції без змін.

Представник Служби у справах дітей
Дарницької районної в м. Києві
державної адміністрації звернувся до
суду з заявою, у якій просив розглядати
справу без участі представника служби
та ухвалити рішення відповідно до
вимог діючого законодавства.

________________________________________________

№ апеляційного провадження 22-ц/796/12851/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Леонтюк Л.К.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Вербова І.М.

Інші учасники розгляду справи,
належним чином повідомлені про дату,
час та місце розгляду справи, у судове
засідання не прибули, про причини
неявки суд не повідомили, у зв'язку із
чим колегія суддів вважала за можливе
слухати справу у їх відсутність на
підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів не знаходить
підстав для її задоволення виходячи із
наступного.

Відповідно до частин першої та другої
статті 21 СК України шлюбом є сімейний
союз жінки та чоловіка, зареєстрований
у державному органі реєстрації актів
цивільного стану. Проживання однією
сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є
підставою для виникнення у них прав та
обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Із роз'яснень п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вбачається,
що при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю. Крім того, для
визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих
положень Сімейного кодексу України
визначено, що цей Кодекс набирає
чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 1
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року № 3, до
сімейних відносин, які вже існували на
зазначену дату, норми СК України
застосовуються лише в частині тих прав
і обов'язків, що виникли після набрання
ним чинності. Ці права та обов'язки
визначаються на підставах,
передбачених СК України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про
шлюб та сім'ю України, який визнавав
тільки шлюб, укладений у державних
органах реєстрації актів громадського
стану, то встановлення факту
проживання однією сім'єю можливо лише з
1 січня 2004 року і набуття у спільну
власність майна в цей період.

При розгляді справи судом першої
інстанції встановлено, що садовий
будинок, про вселення до якого ставить
питання позивач, був побудований
відповідачем господарським способом в
період з 1998 по 2000 рік за час його
перебування у шлюбі з ОСОБА_8

Згідно довідки Голови правління
садівничого товариства «Інвалідів
Великої Вітчизняної війни» ОСОБА_9 № 19
від 05.01.2014 року (а.с. 23) та членської
книжки садовода, відповідач ОСОБА_3
дійсно є членом СТ «Інвалідів Великої
Вітчизняної війни» (Осокорки) з 1996 року
(а.с. 104-106; 109).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу
НОМЕР_1 від 20.07.1985 року (а.с.88) відповідач
ОСОБА_3 уклав шлюб з ОСОБА_8 після шлюбу
обрала прізвище ОСОБА_8 перебував у
шлюбі до 25.07.2000 року (а.с. 89).

Заявляючи вимоги про вселення до
спірного садового будинку ОСОБА_2
посилалася на ті обставини, що з лютого
2003 року по травень 2007 року вони з
відповідачем проживали в належній їй
квартирі АДРЕСА_1 та спільно будували в
цей час будинок по вулиці Мисливській,
29 у місті Києві.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності належних та допустимих
доказів спільної побудови позивачем та
відповідачем у справі садового будинку
з 2003 року по 2007 рік, а доказів, які б
спростовували факт побудови будинку
відповідачем до 2000 року суду також не
надано, як і не надано доказів про
власну участь позивача працею й
коштами у будівництві цього будинку.

Виходячи з вищенаведеного та
враховуючи, що садовий будинок був
побудований відповідачем до введення в
дію Сімейного кодексу України, норми

ст. 74 СК України не можуть бути
застосовані до спірних правовідносин.

Крім того, як встановлено судом першої
інстанції, спірний садовий будинок до
цього часу не прийнятий в експлуатацію,
відповідного документа про право
власності на нього не має.

Відповідач надав суду лише докази на
підтвердження його звернення до
Київської міської державної
адміністрації з проханням передати
йому у приватну власність земельну
ділянку АДРЕСА_2, що розташована в
Дарницькому районі м. Києва (а.с. 107-109).
Зазначена земельна ділянка ним не
приватизована, вказаний факт не
оспорювався і позивачем.

Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

-У

Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено,
що право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не аборонені законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про
власність» від 07.02.1991, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не істановлено письмовою угодою
між ними.

Також колегія суддів встановила
обґрунтованість висновків суду щодо
того, що не знайшли свого належного
підтвердження при розгляді справи
посилання сторони позивача щодо
проживання ОСОБА_2 разом з відповідачем
однією сім'єю без шлюбу з лютого 2003 року
по січень 2014 року.

Як вбачається з
розпорядженьДарницької районної в м.
Києві державної адміністрації про
визначення участі батька - ОСОБА_3 у
вихованні дитини від 25.11.2013 № 624 та від
26.02.2014 № 85 (а.с. 99-100), відповідачу було
визначено його участь у вихованні його
дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
встановивши йому відповідний час для
спілкування з дитиною у присутності
матері.

Вказані докази свідчать про наявність
непорозумінь між сторонами з приводу
участі батька у вихованні його дитини.

В позовній заяві позивач посилалася на
положення ч.2 ст.3 СК України, якими
обґрунтовувала наявність сімейних
відносин з відповідачем під час його
проживання за місцем роботи в м.
Черкаси з квітня 2010 року по вересень 2013
року. Сторони ці обставини визнали, а
тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦГІК України
вони не підлягають доказуванню.

З викладеного також слід дійти
висновку про неможливість спільного
побуту між сторонами та перебування у
фактичних шлюбних відносинах у
вказаний період.

Законними є висновки з приводу
відсутності правових підстав для
задоволення вимог ОСОБА_2 з приводу її
вселення разом з малолітньою дитиною
ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_2

Як вбачається з довідки ЖЕД-222 від 20.06.2014
(а.с.83), позивач ОСОБА_2 разом зі своїми
доньками - ОСОБА_11 та ОСОБА_4
зареєстрована та проживає у
трьохкімнатній квартирі житловою
площею 49.40 кв. метри за адресою у
АДРЕСА_1 Вказана квартира
приватизована. Вказаний факт позивачем
також не заперечувався.

Вище викладені обставини
підтверджують, що у позивача та її
спільної з відповідачем дитини є житло,
в якому вони зареєстровані та постійно
проживають, а також підтверджують
відсутність порушення відповідачем їх
житлових прав.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. (ч. 4 ст. 60 ЦПК України)

Доводи апеляційної скарги з приводу
того, що судом зроблено неправильні
висновки по суті спору при
неправильній оцінці зібраних у справі
доказів та при невірному встановленні
фактичних обставин справи не знайшли
свого підтвердження при апеляційному
розгляді справи.

Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Враховуючи, що в силу приписів
процесуального закону, а саме статті 60
ЦПК України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, колегія
суддів не приймає до уваги посилання
апеляційної скарги щодо
безпідставності висновків суду про
відмову у задоволенні вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки
вказані посилання не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи.

Дослідивши наявні в матеріалах справи
докази та з їх врахуванням перевіривши
висновки суду першої інстанції
викладені в оскаржуваному рішення,
ретельно перевіривши доводи
апеляційної скарги та обставини, на які
позивач посилалася як на підставу
своїх вимог та запереч, беручи до уваги
норми чинного законодавства на момент
виникнення спірних правовідносин,
колегія суддів не знаходить підстав
для зміни чи скасування предмету
апеляційного перегляду - рішення суду
першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги є
безпідставними та за своєю правовою
природою такими, що не можуть вплинути
на правильність висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Підстав до скасування рішення суду
передбачених ст. 309 ЦПК України при
апеляційному розгляді не встановлено.

З огляду на викладене та у зв'язку із
тим, що суд першої інстанції правильно
застосував норми матеріального права
апеляційна скарга має бути відхилена.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили.

Головуючий :
І.М. Вербова

Судді :
Г.М. Кирилюк

М.М.Панченко