АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 22-ц/796/5247/2014
інстанції: Басалаєва А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Головачова Я.В.

суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.

при секретарі: Меєчко Д.П.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Київської міської ради,
треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, про визнання недійсними
довіреності, договору купівлі-продажу
та витребування майна з чужого
незаконного володіння, та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_5,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про визнання добросовісним набувачем
та відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Дарницького районного суду міста Києва
від 26 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Київської міської ради про
визнання недійсними довіреності,
договору купівлі-продажу та
витребування майна з чужого
незаконного володіння. В обґрунтування
позову зазначав, що його матері ОСОБА_10
на праві власності належала квартира
АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року його мати
померла. Оскільки його сестра ОСОБА_11
відмовилася від прийняття спадщини, то
він є єдиним спадкоємцем першої черги
за законом після смерті матері. В
установлений строк він подав заяву до
нотаріальної контори про прийняття
спадщини. Однавк, 30 вересня 2010 року йому
стало відомо про те, що успадкованою
ним квартирою шахрайським шляхом
заволоділи невстановлені особи.
Постановою старшого слідчого СВ
Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві
ОнищукаО.В. від 12 жовтня 2010 року було
порушено кримінальну справу за фактом
незаконного, шахрайським шляхом
заволодіння квартирою АДРЕСА_1 за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
190 КК України; постановою від 3
листопада 2010 року його визнано
потерпілим по даній справі. У ході
розслідування вказаної кримінальної
справи було встановлено, що 4 червня 2010
року приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
була посвідчена довіреність та
зареєстрована в реєстрі за № 160, якою
ОСОБА_10 уповноважила ОСОБА_2 продати
квартиру АДРЕСА_1, за ціну та на умовах
на його розсуд без будь-яких обмежень,
та отримати кошти на її ім'я. Крім того,
24 червня 2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 був посвідчений договір
купівлі-продажу квартири та
зареєстрований в реєстрі за № 1289, за
яким ОСОБА_2, діючи від імені свого
довірителя ОСОБА_10, передав ОСОБА_3
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1; продаж вчинено за 150000 грн., які
продавець повністю отримав від покупця
до підписання цього договору. У
подальшому, на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 20 липня 2010
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1530,
ОСОБА_3 передав належну йому на праві
власності, а ОСОБА_4 прийняла у
власність квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що його мати ОСОБА_10
внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
жодним чином не могла підписати
довіреність від 4 червня 2010 року,
позивач просив суд визнати зазначену
довіреність недійсною, видану від її
імені на ім'я ОСОБА_2; визнати недійсним
договір купівлі продажу квартири від 24
червня 2010 року, укладений між ОСОБА_2,
який діяв від імені ОСОБА_10 на підставі
довіреності від 4 червня 2010 року, та
ОСОБА_3, який посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрований в реєстрі за № 1289, а
також визнати за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом після померлої ОСОБА_10 та
витребувати вказану квартиру із
незаконного володіння ОСОБА_4

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулася із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
ОСОБА_2 про визнання добросовісним
набувачем та відшкодування моральної
шкоди. В обґрунтування позову
зазначала, що вона в силу ст.ст. 330, 388, 392
ЦК України є добросовісним набувачем
спірної квартири АДРЕСА_1, а тому має
право на пред'явлення вказаного позову
до суду до особи, яка оспорює чи не
визнає наявність в неї цього права.

Рішенням Дарницького районного суду
міста Києва від 26 лютого 2014 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсною
довіреність від 4 червня 2010 року, видану
від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_2 Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 від 24 червня 2010 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 між ОСОБА_2, який діяв на
підставі довіреності від 4 червня 2010
року, посвідченої приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, від імені ОСОБА_10
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_3
Визнано за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 40,50
кв.м. в порядку спадкування за законом
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_10 та витребувано вказану
квартиру у ОСОБА_4 У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Київської міської ради на користь
ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 3670 грн. 40
коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні первісного
позову ОСОБА_1 та задоволення її
зустрічного позову.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_13 в суді
апеляційної інстанції підтримав
апеляційну скарги з наведених в ній
підстав.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_14 заперечували проти задоволення
апеляційної скарги, вважали, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в суд апеляційної інстанції не
з'явилися, про час і місце розгляду
справи повідомлені належним чином. З
урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК
України їх неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого у справі рішення в цій
частині, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
у віці 82 роки померла ОСОБА_10 - мати
позивача ОСОБА_1

Позивач є єдиним спадкоємцем першої
черги, що прийняв спадщину після
померлої матері, оскільки його сестра
ОСОБА_11 заявила про свою відмову від
прийняття спадщини на користь позивача
(І том; а. с. 12).

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом серії АЕР № 349848,
посвідченого державним нотаріусом 16-ої
Київської державної нотаріальної
контори Трапєзнікової З.О. та
зареєстрованого в реєстрі за № 1-553 від
16 березня 2002 року, спадкоємцем майна
ОСОБА_16, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, є
його дружина - ОСОБА_10 Спадкове майно,
на яке видано це свідоцтво, складається
з квартири номер АДРЕСА_1, що належала
померлому на підставі свідоцтва про
право власності на квартиру серії ККВ
№ 58802, виданого Головним управлінням
житлового забезпечення Київської
міської держадміністрації 2 липня 2001
року, зареєстрованого Бюро технічної
інвентаризації м. Києва 16 липня 2001 року
за № 1068.

Установлено, що у КП "Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна" ОСОБА_10 за життя
вказане свідоцтво про право на
спадщину за законом не подавала.

1 жовтня 2010 року позивач звернувся до
Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві
із заявою (повідомленням) про злочин
щодо незаконного, шахрайським шляхом
заволодіння його квартирою АДРЕСА_1.
Постановою старшого слідчого СВ
Дарницького РУ ГУМВС України в м. Києві
Онищука О.В. від 12 жовтня 2010 року було
порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
190 КК України; постановою від 3
листопада 2010 року визнано позивача
ОСОБА_1 визнано потерпілим по даній
справі (І том; а. с. 13-15).

У ході розслідування вказаної
кримінальної справи було встановлено,
що 4 червня 2010 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 була
посвідчена довіреність та
зареєстрована в реєстрі за № 160, якою
ОСОБА_10 уповноважила ОСОБА_2 продати
квартиру АДРЕСА_1, за ціну та на умовах
на його розсуд без будь-яких обмежень,
та отримати кошти на її ім'я, а також
бути представником у відповідних
органах місцевого самоврядування,
отримати витяги з реєстру прав
власності на нерухоме майно та
отримати витяг прав власності на
об'єкти нерухомого майна в КП "Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна" (далі - КП
КМБТІ).

Так, 16 червня 2010 року за заявою ОСОБА_2
від 16 червня 2010 року КП КМБТІ було
зареєстровано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 на підставі
свідоцтва про право на спадщину (І том;
а. с.146).

24 червня 2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 був посвідчений договір
купівлі-продажу квартири та
зареєстрований в реєстрі за № 1289, за
яким ОСОБА_2, діючи від імені свого
довірителя ОСОБА_10, передав ОСОБА_3
належну їй на праві власності квартиру
АДРЕСА_1; продаж вчинено за 150000 грн., які
продавець повністю отримав від покупця
до підписання цього договору.

13 липня 2010 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 був посвідчений
попередній договір купівлі-продажу
квартири та зареєстрований в реєстрі
за № 490, за умовами якого ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 зобов'язалися в майбутньому, в
обумовлений договором строк, та на
умовах і в порядку, визначених цим
договором, укласти договір
купівлі-продажу вказаної квартири.

У подальшому, на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 20 липня 2010
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1530,
ОСОБА_3 передав належну йому на праві
власності, а ОСОБА_4 прийняла у
власність квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 244 ЦК України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Представництво за
довіреністю може ґрунтуватися на акті
органу юридичної особи. Довіреність є
письмовий документ, що видається
особою іншій особі для представництва
перед третіми особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України передбачено,
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК
України.

Отже, до вимог, додержання яких є
необхідних для чинності правочину,
відноситься і волевиявлення учасника
правочину, яке має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Здатність мати цивільні права та
обов'язки (цивільну правоздатність)
мають усі фізичні особи. Цивільна
правоздатність фізичної особи
припиняється у момент її смерті (ст. 25
ЦК України).

Ураховуючи викладене, суд першої
інстанції, з урахуванням установлених
під час розгляду справи обставин,
дійшов правильного висновку, що
довіреність від 4 червня 2010 року, видана
від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_2, та
укладений на підставі останньої між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 24
червня 2010 року, який посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
підлягають визнанню недійсними на
підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, та
обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1
в цій частині.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Таким чином, оскільки, як правильно
було встановлено судом першої
інстанції, спірна квартира АДРЕСА_1
була відчужена від імені ОСОБА_10 поза
її волею, то вона мала право домагатися
відновлення свого права на неї.
Прийнявши в установленому законом
порядку спадщину позивач з часу її
відкриття набув речові права на
успадковану квартиру - право володіння
та право користування нею і,
відповідно, право на захист цих прав.

Таким чином, ОСОБА_1, як спадкоємець,
який прийняв у спадщину нерухоме майно,
має право витребувати це майно від його
добросовісного набувача з підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема
у разі, якщо воно вибуло з його
володіння поза його волею.

Аналогічна правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
23 січня 2013 року (справа № 6-164 цс12), яка в
силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для всіх судів України.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" реституція як спосіб
захисту цивільного права (частина
перша статті 216 ЦК) застосовується лише
в разі наявності між сторонами
укладеного договору, який є нікчемним
чи який визнано недійсним. У зв'язку з
цим вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Ураховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та
виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, власник зобов'язаний довести,
що майно вибуло з його володіння чи
володіння особи, якій він передав
майно, не з його волі, а набувач -
довести, що він придбав майно за
відплатою угодою й що він не знав і не
міг знати про те, що придбаває майно в
особи, якій не належить право його
відчуження.

За таких обставин суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що
оскільки позивач ОСОБА_1 не є стороною
договору купівлі-продажу квартири від
20 липня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_4, який посвідчено приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 та
зареєстрованого в реєстрі за № 1530, то
ним було вірно обрано спосіб захисту
свого порушеного права шляхом подання
віндикаційного позову про
витребування майна від добросовісного
набувача ОСОБА_4, та дійшов правильного
висновку про те, що позовні вимоги в цій
частині також підлягають задоволенню.

Рішення суду про задоволення позову
про витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником, а
також скасування попередньої
реєстрації.

За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК
добросовісність набувача
презюмується, тобто незаконний набувач
вважається добросовісним, поки не буде
доведено протилежне.

У пункті 24 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ України
від 7 лютого 2014 № 5 "Про судову практику
в справах про захист права власності та
інших речових прав" судам роз'яснено, що
під час розгляду позову про
витребування майна відповідач згідно
зі статтею 388 ЦК має право заперечити
проти позову про витребування майна з
його володіння шляхом подання доказів
відплатного придбання ним цього майна
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що він не знав і не міг
знати (добросовісний набувач). У такому
разі пред'явлення зустрічного позову
про визнання добросовісним набувачем
не вимагається і, крім того, не є
належним способом судового захисту
(стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність
набуття - це не предмет позову, а одна з
обставин, що має значення для справи та
підлягає доказуванню за позовом про
витребування майна.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
підстави для задоволення зустрічного
позову ОСОБА_4 про визнання її
добросовісним набувачем відсутні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи, з
урахуванням вищевикладеного, не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість ухвалення рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
судового рішення.

Ураховуючи встановлені судом
обставини, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Дарницького районного суду
міста Києва від 26 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий
Я.В. Головачов

Судді:
О.В. Шахова

Л.Д.Поливач