Справа № 154/2025/14-ц Провадження №
22-ц/773/1440/14 Головуючий у 1 інстанції:
Пікула Н.В. Категорія: 57 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді - Антонюк К.І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В.,
Веремчук Л.М.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Лізингова компанія «Автофінанс» про
захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
заочне рішення Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 14
серпня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом до ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів. Вимоги обгрунтовано
тим, що 03 травня 2014 року між ним та
відповідачем ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» укладено договір
фінансового лізингу № 009945, предметом
якого є трактор марки МТЗ-82.1.26.
Відповідачем було роз'яснено, що після
сплати 10 % вартості від трактора, що
складає 19 000 грн. йому буде переданий
предмет лізингу впродовж 14 днів. Однак,
відповідач відмовився передавати йому
трактор, посилаючись на те, що
договором передбачено інші строки
передачі предмета лізингу і після
сплати 50 % від вартості. Крім того, після
укладення договору стало відомо, що
відповідач ввів його в оману стосовно
вартості трактору, занизивши його ціну,
оскільки вартість трактора на момент
укладання договору становила 237 000 грн.,
а не 190 000 грн. зазначає, що відповідач не
надав йому необхідної інформації до
укладення договору, ввів його в оману,
застосував нечесну підприємницьку
діяльність. Також покликається, що
умови договору є несправедливими,
порушують принцип добросовісності,
рівності прав та обов'язків сторін
договору, а тому відповідно до ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів» договір підлягає визнанню
недійсним.

Заочним рішенням
Володимир-Волинського міського суду
Волинської області від 14 серпня 2014 року
в позові у даній справі відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, покликаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав апеляційну скаргу з підстав
в ній наведених.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, хоча належним
чином повідомлений про час та місце
розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
позивача, перевіривши законність та
обґрунтованість ухваленого рішення
суду першої інстанції приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 03
травня 2014 року між сторонами у справі
було укладено договір фінансового
лізингу з додатками № 1, 2, 3. Відповідно
до п.1.3 договору лізингодавець взяв на
себе зобов'язання придбати у власність
предмет лізингу - трактор МТЗ-82.1.26 та
передати його лізингоодержувачу на
строк та умовах, передбачених цим
Договором.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку, який становить не
більше 120 робочих днів з моменту сплати
лізингоодержувачем авансового платежу
(50% від вартості предмета лізингу),
комісії за організацію оформлення
даного договору (10% від вартості
предмета лізингу) та комісії за
передачу предмета лізингу (3% від
вартості предмета лізингу).

22 березня 2014 року ОСОБА_1 сплатив ТзОВ
«ЛК «Автофінанс» 19 000 грн. як аванс (а.с.
14).

29.05.2014 року ОСОБА_1 звернувся до
відповідача з заявою про розірвання
договору фінансового лізингу з підстав
надання недостовірної інформації
представниками товариства щодо строку
отримання трактора, а умови договору є
для нього невигідними. Просив
повернути сплачені кошти.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові виходив з того, що оспорюваний
договір був укладений на викладених в
ньому умовах, які влаштовували сторін і
заперечень не викликали, крім того
покликаючись на несправедливість умов
договору позивач не зазначив в чому
полягає несправедливість договору, які
положення договору є несправедливими,
в чому виявляється дисбаланс прав та
обов'язків сторін. Також суд вважав, що
договір не підлягав нотаріальному
посвідченню та відсутні підстави для
визнання його недійсним з підстав
застосування нечесної підприємницької
діяльності при його укладенні.

Однак, з такими висновками суду
повністю погодитись не можна, так як
суд неповно з'ясував обставини справи,
що мають значення для справи, та
порушив норми матеріального і
процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

В ч.1 ст.203 ЦК України зазначено, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства.

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями ЦК України про
лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж,
Законом України «Про фінансовий
лізинг».

Відповідно до ст.21 Закону України «Про
захист прав споживачів» права
позивача вважаються в будь-якому разі
порушеними, якщо порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач.

В ст.18 цього Закону наведено перелік
несправедливих умов у договорах із
споживачами, який не є вичерпним та
визначено, що умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про: виключення або обмеження
прав споживача стосовно продавця
(виконавця, виробника) або третьої
особи у разі повного або часткового
невиконання чи неналежного виконання
продавцем (виконавцем, виробником)
договірних зобов'язань, включаючи
умови про взаємозалік, зобов'язання
споживача з оплати та його вимог у разі
порушення договору з боку продавця
(виконавця, виробника); встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця (п.п.2,3 ч.3
ст.18); надання можливості продавцю
(виконавцю, виробнику) не повертати
кошти на оплату, здійснену споживачем,
у разі відмови споживача укласти або
виконати договір, без встановлення
права споживача на одержання
відповідної компенсації від продавця
(виконавця, виробника) у зв'язку з
розірванням або невиконанням ним
договору (п.4 ч.3 ст.18).

В пунктах 5, 6 статті 18 Закону України
«Про захист прав споживачів»
зазначено, що якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним. У разі
коли зміна положення або визнання його
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу споживача:
1) такі положення також підлягають
зміні; або 2) договір може бути визнаним
недійсним у цілому.

Аналіз змісту договору фінансового
лізингу від 03.05.2014 року, укладеного між
сторонами дає підстави суду прийти до
висновку, що в договорі виключені та
обмежені права лізингоодержувача як
споживача стосовно лізингодавця у разі
неналежного виконання ним обов'язків,
передбачених договором та законом,
звужені обов'язки лізингодавця, які
передбачені в Законі України «Про
фінансовий лізинг», положеннях
Цивільного кодексу України, повністю
виключена відповідальність
відповідача за невиконання або
неналежне виконання обов'язків щодо
передачі предмета лізингу та передачі
цієї речі належної якості, одночасно
значно розширені права лізингодавця,
які суперечать вимогам чинного
законодавства.

За змістом ст.808 ЦК України, якщо
відповідно до договору непрямого
лізингу вибір продавця (постачальника)
предмета договору лізингу був
здійснений лізингоодержувачем,
продавець (постачальник) несе
відповідальність перед
лізингоодержувачем за порушення
зобов'язання щодо якості,
комплектності, справності предмета
договору лізингу, його доставки,
заміни, безоплатного усунення
недоліків, монтажу та запуску в
експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця
(постачальника) предмета договору
лізингу був здійснений лізингодавцем,
продавець (постачальник) та
лізингодавець несуть перед
лізингоодержувачем солідарну
відповідальність за зобов'язанням щодо
продажу (поставки) предмета договору
лізингу.

Відповідно до змісту договору від
03.05.2014 року лізингоодержувач доручив
вибрати продавця предмета лізингу
відповідачу у справі, оскільки в
договорі не зазначено, що
лізингоодержувач сам вибирає продавця
майна, не визначений продавець, а тому
згідно з положеннями ст.808 ЦК України
відповідач як лізингодавець несе
солідарну відповідальність з
продавцем щодо продажу позивачу
предмета лізингу неналежної якості.

Однак, всупереч зазначеним положенням
закону, умовами п.1.4 Договору
передбачено, що лізингодавець не
відповідає перед лізингоодержувачем
за невиконання будь-якого зобов'язання
щодо якості, комплектації, справності
предмета лізингу, усунення
несправностей протягом гарантійного
строку. За вищенаведеними
зобов'язаннями відповідає продавець.

Також Законом України «Про фінансовий
лізинг» п.п.1,4 ч.2 ст.10 передбачено
обов'язок лізингодавця надати предмет
лізингу, який відповідав би його
призначенню, відшкодовувати
лізингоодержувачу витрати на
поліпшення предмета лізингу, на його
утримання або усунення недоліків у
порядку та випадках, передбачених
законом та/або договором.

Стаття 11 цього Закону надає право
лізингоодержувачу:

1) обирати предмет лізингу та продавця
або встановити специфікацію предмета
лізингу і доручити вибір лізингодавцю;

2) відмовитися від прийняття предмета
лізингу, який не відповідає його
призначенню та/або умовам договору,
специфікаціям;

3) вимагати розірвання договору лізингу
або відмовитися від нього у
передбачених законом та договором
лізингу випадках;

4) вимагати від лізингодавця
відшкодування збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням умов договору лізингу.

Частина 1 статті 767 ЦПК України
зобов'язує наймодавця передати
наймачеві річ у комплекті і у стані, що
відповідають умовам договору найму та
її призначенню.

У випадку якщо у речі, яка була передана
наймачеві з гарантією якості,
виявляться недоліки, що перешкоджають
її використанню відповідно до
договору, наймач має право за своїм
вибором вимагати:

1) заміни речі, якщо це можливо;

2) відповідного зменшення розміру плати
за користування річчю;

3) безоплатного усунення недоліків речі
або відшкодування витрат на їх
усунення;

4) розірвання договору і відшкодування
збитків, які були йому завдані (ч.2 ст.768
ЦК України).

Однак всупереч вищезазначених вимог
закону в договорі фінансового лізингу
від 03.05.2014 року не передбачено обов'язок
лізингодавця надати лізингоодержувачу
предмет лізингу у стані, який би
відповідав його призначенню, про що
свідчить зміст договору, не
встановлена та повністю виключена в
договорі відповідальність
лізингодавця за передачу предмета
лізингу неналежної якості.

Пунктами 8.7, 8.10 Договору фінансового
лізингу заборонено лізингоодержувачу
вимагати відшкодування або зменшення
суми платежів у будь-яких випадках,
якщо він не може використовувати
предмет лізингу за призначенням, ці
умови суперечать вимогам ст.11 Закону
України «Про фінансовий лізинг», ст.768
ЦК України, які надають
лізингоодержувачу в період строку
гарантії при виявленні недоліків, що
перешкоджають її використанню, право
на зменшення розміру плати за
користування річчю.

Не відповідають вимогам
вищезазначених законів умови п.п. 4.5, 1.9
договору, якими у випадках наявності
дефектів, які роблять неможливим
експлуатацію предмета лізингу надано
право тільки на заміну речі шляхом
укладання додаткової угоди та
проведення додаткових розрахунків без
зазначення права позивача на
розірвання договору та відшкодування
збитків.

Ч.3 ст.15 Закону України «Про фінансовий
лізинг» надається право
лізингоодержувачу на відшкодування
вартості необхідних витрат або на
зарахування їх вартості у рахунок
лізингових платежів у випадку, якщо
поліпшення речі зроблено за згодою
лізингодавця.

В порушення положень цієї статті п. 5.5
Договору передбачено, що будь-які
поліпшення речі дозволяються на
підставі попереднього письмового
погодження з лізингодавцем. В той же
час в цьому пункті визначено, що
лізингодавець у таких випадках не
зобов'язаний виплачувати жодних
компенсацій лізингоодержувачу, а
останній не має права відшкодувати ці
витрати за рахунок лізингових
платежів.

В договорі взагалі неоговорені умови,
які б надавали право лізингоодержувачу
у випадку невиконання умов договору
відповідачем розірвати договір з
ініціативи позивача та ставити питання
щодо відшкодування шкоди.

Не передбачено право
лізингоодержувача відмовитися від
договору лізингу в односторонньому
порядку у разі прострочення передачі
предмета лізингу більше 30 днів та
вимагати у зв'язку з цим відшкодування
збитків та повернення платежів, що були
сплачені до такої відмови, тоді як ч.1
ст.7 Закону України «Про фінансовий
лізинг» передбачено право
лізингоодержувача на відмову від
договору в таких випадках та
відшкодування збитків.

Отже, вищенаведені умови договору,
якими повністю виключені права
лізингоодержувача стосовно
лізингодавця у разі невиконання чи
неналежного виконання ним зобов'язань,
включення в умови договору здійснення
оплати споживача у разі порушення
зобов'язань зі сторони лізингодавця є
несправедливими відповідно до
положень п.2 ч.3 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Статтею 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» зазначено, що за
договором фінансового лізингу
лізингодавець зобов'язується набути у
власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Отже, відповідно до цієї норми закону
лізингоодержувач за договором лізингу
сплачує лізингові платежі, які
відповідно до ч.2 ст.16 включають:

а) суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Однак, всупереч цієї норми закону
умовами договору передбачена сплата
лізингоодержувачем комісійної
винагороди за організаційні заходи,
пов'язані з підготовкою та укладенням
договору, яка складає 10% від вартості
предмета договору, яка не передбачена
законом і не входить в перелік послуг,
які підлягають оплаті відповідно до
положень Закону України «Про
фінансовий лізинг».

Пунктом 13 ч.3 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» до
несправедливих умов договору, що
обмежують права споживача відноситься
надання продавцю (виконавцю, виробнику)
можливості збільшувати ціну без
надання споживачеві права розірвати
договір у разі збільшення ціни
порівняно з тією, що була погоджена на
момент укладення договору.

Всупереч цієї норми закону п.п. 1.6, 8.15
Договору фінансового лізингу
встановлені умови, відповідно до яких у
разі зміни вартості предмета лізингу з
моменту його укладання до повної
оплати платежів, лізингоодержувач
зобов'язаний доплатити різницю з
перерахованими лізинговими платежами,
про що складається додаткова угода. У
разі відмови лізингоодержувача від
підписання такої угоди лізингодавець
має право розірвати договір, а
лізингоодержувач зобов'язаний
повернути предмет лізингу без
повернення йому раніше сплачених
лізингових платежів.

Тобто умовами договору не передбачено
право позивача як споживача послуг
розірвати договір у разі збільшення
ціни з тією, що була погоджена на момент
укладення договору.

Крім того, положеннями п.п.8.15, 10.5, 10.11
договору надана можливість
лізингодавцю не повертати кошти на
оплату, здійснену споживачем у разі
відмови укласти чи виконати договір, в
той же час лізингоодержувач
позбавлений відповідно до умов
договору будь-якої компенсації у
зв'язку з невиконанням обов'язків
лізингодавцем, тому ці умови договору
відповідно до п.4 ч.3 ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів» є
несправедливими.

Враховуючи вищенаведені обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що положення договору про фінансовий
лізинг обмежують права споживача
передбачені Законом України «Про
захист прав споживачів», «Про
фінансовий лізинг», ЦК України про
лізинг, найм, не відповідають принципу
добросовісності та рівності сторін у
договорі, його положення в цілому
містять істотний дисбаланс прав та
обов'язків сторін договору на шкоду
споживача, і є несправедливими,
порушують вимоги чинного
законодавства, а тому є законні
підстави відповідно до вимог ч.1 ст.215,
ч.1 ст.203 ЦК України та ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
визнати договір недійсним в цілому,
оскільки зміна наведених в рішенні
положень договору зумовлює зміну інших
положень, які викладені в договорі.

У зв'язку з неповним з'ясуванням
обставин, які мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, рішення суду в
частині відмови в позові у визнанні
договору недійсним з підстав,
передбачених ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів» скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову. Визнати договір фінансового
лізингу від 03.05.2014 року, укладений між
сторонами недійсним. Стягнути з
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь ОСОБА_1
сплачену ним суму на виконання
договору в розмірі 19 000 грн. відповідно
до положень ч.1 ст.216 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності підстав, передбачених
законом для визнання договору
недійсним з підстав застосування
нечесної підприємницької діяльності,
оскільки позивачем не надано доказів,
які б підтверджували, що під час
укладення договору обставини, які
передбачені ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» мали місце.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И
Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського
міського суду Волинської області від 14
серпня 2014 року в даній справі скасувати
з ухваленням нового рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» про захист прав
споживача, визнання договору
фінансового лізингу недійсним та
стягнення коштів задовольнити
частково.

Визнати договір фінансового лізингу №
009945 від 03.05.2014 року, укладеного між
ОСОБА_1 та товариством з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
«Автофінанс» на користь ОСОБА_1 суму в
розмірі 19 000 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: