Номер провадження: 22-ц/785/7856/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
Моторного (транспортного) страхового
бюро України до ОСОБА_2 про
відшкодування шкоди в порядку регресу
за апеляційною скаргою представника
Моторного (транспортного) страхового
бюро України на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 06.06.2014 року, -

встановила:

Позивач Моторне (транспортне)
страхове бюро України звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
виплаченого страхового відшкодування
в порядку регресу у розмірі 14400,55
гривень, витрати по оплаті судового
збору у розмірі 229,40 гривень та витрати
на правову допомогу у розмірі 2000
гривень, 200 грн. витрат пов'язаних зі
встановленням розміру збитків.

Представник позивача позовні
вимоги підтримав, мотивувавши їх тим,
що у зв'язку з виплатою страхового
відшкодування за пошкоджених
застрахований транспортний засіб,
відповідно до ст. 27 Закону України «Про
страхування» отримали право регресу до
особи, яка є відповідальною за завдання
збитку.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні
вимоги не визнала, просила застосувати
строк позовної давності, подавши
відповідну заяву.

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 06.06.2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим
рішенням представник Моторного
(транспортного) страхового бюро
України подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість судового
рішення суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що
04.02.2010 року між Моторно (транспортним)
страховим бюро України та
страхувальником ОСОБА_4 був укладений
договір страхування наземного
транспорту, цивільної
відповідальності за № ВЕ/2059087.

Відповідно до договору
страхування об'єктом страхування є
майнові інтереси Страхувальника, що не
суперечать чинному законодавству,
пов'язанні з володінням, користуванням
і розпорядженням застрахованим
транспортним засобом, марки ДЕО,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Страховим випадком за
Договором страхування вважаються
події, які виникають внаслідок
настання страхових ризиків, яким серед
інших є дорожньо-транспортна пригода.

09.02.2010 року трапилась
дорожньо-транспортна пригода з участю
застрахованого транспортного засобу.

На підставі ст. 1166
Цивільного кодексу України
передбачені загальні підстави
відповідальності за завдану шкоду
згідно з якими майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
При цьому, під шкодою розуміється
зменшення або втрата певного
особистого чи майнового блага.

Згідно зі ст. 1192 Цивільного
кодексу України існує два способи
відшкодування шкоди, завданої майну
потерпілого: відшкодування майнової
шкоди в натурі або у вигляді збитків.
При цьому, розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 22 Цивільного
кодексу України, особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Необхідною підставою
для настання цивільно-правової
відповідальності за заподіяння шкоди є
наявність складу правопорушення, що
включає в себе певні елементи, а саме:
протиправної поведінки (дії чи
бездіяльності) особи; шкідливого
результату такої поведінки (шкоди);
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою і шкодою.

Наявність цих елементів
правопорушення є необхідною вимогою
для притягнення до відповідальності і
відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення виключає
настання відповідальності,
передбаченої ст. 1187 Цивільного кодексу
України.

За змістом ст. 1187 Цивільного
кодексу України шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди, тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Приписами ст. 1191 Цивільного
кодексу України передбачено, що особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування.

Згідно ст. 27 Закону України
«Про страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Також, положеннями ст. 993
цього Кодексу встановлено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана доказати ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з платіжного
доручення №3159 від 27.07.2010 року страхова
виплата за ДТП у розмірі 14400,55 гривень
була виплачена МТСБУ ОСОБА_4 27.07.2010 року.

З позовної заяви вбачається,
що позивач МТСБУ звернувся з позовною
заявою до суду 02.08.2013 року, тобто понад
три роки з моменту виникнення у
позивача права для звернення до суду.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до наведеної норми
матеріального права законодавцем
встановлені обмеження для захисту
свого цивільного права або інтересу у
вигляді строку позовною давності, яка
за загальним правилом становить 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.260, ст.261
ЦК України позовна давність за
обчисляється за загальними правилами
визначення строків, встановленими
ст.ст.253-255 ЦК України. Перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Позивач МТСБУ дізнався про порушення
свого права у день виплати страхового
відшкодування, а саме 27.07.2010 року. Саме з
цього моменту почався сплив строку
позовної давності у позивача МТСБУ.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, с підставою для відмови у позові.
Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до наведеної норми
матеріального права, сплив строку
позовної давності є підставою для
відмови у позові

Відповідачка ОСОБА_2 скористалась
своїм процесуальним правом, та
звернулась до суду з заявою про
застосування строку позовної давності.
Позивач, зі свого боку, не навів доводів
з приводу поважності причин пропуску
строку.

З зазначеним висновком суду першої
інстанції колегія не погоджується.

Суд першої інстанції зазначаючи, що
позивача звернувся до суду 02.08.2013 року,
тобто понад три роки з моменту
виникнення у позивача права для
звернення до суду, не звернув увагу на
те, що позов був направлений до суду
поштою, про що свідчить конверт (а.с. 14).

Частиною 6 ст. 70 ЦПК України визначено,
що строк не вважається пропущеним, якщо
до його закінчення заява, скарга, інші
документи чи матеріали або грошові
кошти здано на пошту чи передані іншими
відповідними засобами зв'язку.

Матеріалами справі (а.с. 14, 56)
підтверджено, що позивач здав позов на
пошту 26.07.2013 року, тому строки звернення
до суду не пропущені.

Суд першої інстанції правомірно
посилався на те, що 04.02.2010 року між
Моторно (транспортним) страховим бюро
України та страхувальником ОСОБА_4 був
укладений договір страхування
наземного транспорту, цивільної
відповідальності за № ВЕ/2059087.

Відповідно до договору
страхування об'єктом страхування є
майнові інтереси Страхувальника, що не
суперечать чинному законодавству,
пов'язанні з володінням, користуванням
і розпорядженням застрахованим
транспортним засобом, марки ДЕО,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Страховим випадком за
Договором страхування вважаються
події, які виникають внаслідок
настання страхових ризиків, яким серед
інших є дорожньо-транспортна пригода.

09.02.2010 року трапилась
дорожньо-транспортна пригода з участю
застрахованого транспортного засобу.

На підставі ст. 1166
Цивільного кодексу України
передбачені загальні підстави
відповідальності за завдану шкоду
згідно з якими майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
При цьому, під шкодою розуміється
зменшення або втрата певного
особистого чи майнового блага.

Згідно зі ст. 1192 Цивільного
кодексу України існує два способи
відшкодування шкоди, завданої майну
потерпілого: відшкодування майнової
шкоди в натурі або у вигляді збитків.
При цьому, розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 22 Цивільного
кодексу України, особа, якій завдано
збитків у результаті порушення її
цивільного права, має право на їх
відшкодування. Необхідною підставою
для настання цивільно-правової
відповідальності за заподіяння шкоди є
наявність складу правопорушення, що
включає в себе певні елементи, а саме:
протиправної поведінки (дії чи
бездіяльності) особи; шкідливого
результату такої поведінки (шкоди);
причинного зв'язку між протиправною
поведінкою і шкодою.

Наявність цих елементів
правопорушення є необхідною вимогою
для притягнення до відповідальності і
відсутність хоча б одного елемента
складу правопорушення виключає
настання відповідальності,
передбаченої ст. 1187 Цивільного кодексу
України.

За змістом ст. 1187 Цивільного
кодексу України шкода, завдана
джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди, тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Приписами ст. 1191 Цивільного
кодексу України передбачено, що особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування.

Згідно ст. 27 Закону України
«Про страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Також, положеннями ст. 993
цього Кодексу встановлено, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана доказати ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з платіжного
доручення №3159 від 27.07.2010 року страхова
виплата за ДТП у розмірі 14400,55 гривень
була виплачена МТСБУ ОСОБА_4 27.07.2010 року.

На підставі наведеного колегія вважає,
що позовні вимоги позивача є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню в частини стягнення з
відповідача 14400 грн. 55 коп.
відшкодування шкоди в порядку регресу
та 229 грн. 40 коп, судових витрат.

Колегія вважає, що позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача
витрати на правову допомогу у розмірі
2000 гривень, 200 грн. витрат пов'язаних зі
встановленням розміру збитків
задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч 1 ст. 56 ЦПК України
правову допомогу може надавати особа,
яка є фахівцем в галузі права і за
законом має право на надання правової
допомоги.

Статтею 84 ЦПК України
передбачено, що витрати, пов'язані з
оплатою правової допомоги адвоката або
іншого фахівця у галузі права, несуть
сторони, крім випадків надання
безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Представник Приступа Л.Л.
(а.с. 10) на підставі довіреності взяв
на себе зобов'язання щодо
представлення інтересів позивача.

Згідно контракту про надання
правової допомоги (а.с. 11-13)ТзОВ «ВМ»
взяв на себе зобов'язання щодо надання
правової допомоги.

В матеріалах справи відсутні
відомості про участь у судових
засіданнях представників позивача.

Законом України «Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах» від 20 грудня 2011 року
затверджено граничні розміри
компенсації витрат, пов'язаних з
розглядом цивільних справ. Статтею 1
зазначеного закону визначено, що
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у

цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка

надавала правову допомогу, у судовому
засіданні, під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Виходячи з аналізу змісту ст. ст. 84, 88
ЦПК України судові витрати на правову
допомогу - це фактично понесені
стороною і документально підтверджені
витрати, пов'язані з наданням цій
стороні правової допомоги адвокатом
або іншим спеціалістом в галузі права
при вирішенні цивільної справи.

В матеріалах справи відсутні
обчислення витрат на правову допомогу
з розрахунку 40 відсотків розміру
мінімальної заробітної плати особи,
яка надає правову допомогу за годину.

Представники позивача
Приступа Л.Л., ТзОВ «ВМ» не є особами які
на підставі Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» від 20 грудня
2011 року, ст. ст. 84, 88 ЦПК України мають
право на отримання виплат за надання
правової допомоги. Законом не
визначено поняття особи яка я фахівцем
в області права, а тому в теперішній час
за надання правової допомоги лише
адвокатом можливо ставити вимоги про
стягнення правової допомоги.

Позивачем до позову не надані
підтвердження сплати витрат пов'язаних
зі встановленням розміру збитків у
розмірі 200 грн.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 315,
314, 317 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника
Моторного (транспортного) страхового
бюро України задовольнити. Рішення
Київського районного суду м. Одеси від
06.06.2014 року скасувати.

Позовні вимоги Моторного
(транспортного) страхового бюро
України задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Моторного
(транспортного) страхового бюро
України 14400 грн. 55 коп. відшкодування
шкоди в порядку регресу та 229 грн. 40 коп,
судових витрат.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Судді
О.А. Ступаков

О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич