Справа № 186/1375/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" жовтня 2014 р. Першотравенський
міський суд Дніпропетровської області

в складі: головуючої судді Бондарьової
Г. М.

при секретарі Кобкі Т.В.

з участю позивача ОСОБА_1,відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Першотравенську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу,

Встановив:

19 серпня 2014 року ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу,посилаючись на
те,що на прохання ОСОБА_2 він надав
йому в борг грошові кошти 10000грн ,потім
повторно на прохання ОСОБА_2 він надав
йому в борг ще 10000гривень, що
підтверджується виданими йому ОСОБА_2
письмовими розписками.Оскільки
відповідач на день звернення до суду
позику не повернув позивач просив суд
стягнути на його користь з відповідача
заборгованість у розмірі 20000 гривень
згідно розпискок складених на
підтвердження позики та понесені ним
судові витрати по сплаті судового
збору.

Позивач в судовому засіданні
підтримав свої позовні вимоги у
повному обсязі,надавши суду для огляду
два оригінали письмових розписок
ОСОБА_2 від 21 листопада 2011 року про
отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг
10000(десяти тисяч) гривень зі строком
повернення боргу 21 вересня 2012 року та
від 21 червня 2012 року про отримання
ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг 10000(десяти
тисяч)гривень за строком повернення
боргу на протязі 10 місяців,тобто до 21
квітня 2013 року,які оглянуті
судом,написання яких та підпис під
ними не оспорювалося відповідачем ,
ксерокопії яких долучено до матеріалів
справи.

Відповідач у справі ОСОБА_2, позов
не визнав у повному обсязі, посилаючись
на те, що він дійсно 21 листопада 2011 року
та 21 червня 2013 року позичав у ОСОБА_1
грошові кошти по 10000 гривень, про що
передав ОСОБА_1 письмові розписки від
свого імені, але борг брав не для себе,
а для ОСОБА_3 за її проханням , гроші
ОСОБА_1 позичав саме для ОСОБА_3
ОСОБА_1передавав гроші в
його,ОСОБА_2,офісі, в присутності ОСОБА_3
для її потреб, яка борг повертала йому,
ОСОБА_2 щомісячно частинами напротязі
10 місяців кожний борг плюс з
встановленими ОСОБА_1 процентами. При
цьому він, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
зворотному боці розписки, яку ОСОБА_3
надала ОСОБА_2 про її борг йому, ОСОБА_2
, зазначили щомісячно суми повернення
боргу з процентами. Всі отримані суми в
повернення боргу від ОСОБА_4, він,
ОСОБА_2 віддавав ОСОБА_1,всі суми боргу
з процентами були повернути ОСОБА_1 в
строк,ОСОБА_1 обіцяв повернути йому
боргові розписки, але не повернув, а
він довіряючи йому із-за нормальних на
той час між ними стосунків , не
витребував їх своєчасно, а на даний час
ОСОБА_1 безпідставно стверджує, що він
не отримав від нього борг ОСОБА_3
Оскільки борг за наданими ОСОБА_1
двома розписками на загальну суму
20000грн. ОСОБА_3 своєчасно та у повному
обсязі повернула йому, ОСОБА_2.,а
він,ОСОБА_2 повернув борг ОСОБА_1 ,що
підтвердила в суді свідок
ОСОБА_3,.вважає позов необґрунтованим
та просить у його задоволенні
відмовити.

Крім того, ОСОБА_2 вважає пропущеним
позивачем строк позовної давності по
першій розписці за 2011 рік, на
застосуванні якого він наполягає,що є
також підставою для відмови у
задоволенні позовних вимог позивача.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають задоволенню з таких
підстав:

Як вбачається з боргової розписки
відповідача від 21 листопада 2011 року
він взяв у борг у позивача 10000гривень
зі строком повернення 21 вересня 2012
року з виплатою процентів згідно
домовленості,щомісячно з тілом боргу.

З боргової розписки відповідача від 21
червня 2012 року вбачається,що ОСОБА_2
взяв у борг у ОСОБА_1 ще 10000гривень зі
строком повернення боргу напротязі 10
місяців до 21 квітня 2013 року.

Оригінали зазначених розписок,надані
позивачем , оглянуті судом в судовому
засіданні, їх написання та підпис під
ними відповідачем не оспорювалися,їх
ксерокопії додані до матеріалів
справи.

Свідок ОСОБА_3 суду показала, що через
свого батька вона звернулася за
допомогою до ОСОБА_2 восени 2011 року з
проханням позичити 10000 гривень для
покупки квартири. Восени 2011 року вона
прийшла до офісу ОСОБА_2,де також
знаходився ОСОБА_1,який передав
10000гривень ОСОБА_2,а ОСОБА_2 передав їх
їй.ОСОБА_1 своєю рукою на аркуші паперу
написав розмір процентів за борг ,так
за перші 2 місяці 3,5 %,,за послідуючі два
місяці 4,5 % і так далі за всі 10 місяців,
напротязі яких вона повинна була
віддавати борг по 1000грн. та плюс
зазначені ОСОБА_1 проценти. Свій
обов'язок вона виконувала своєчасно
,передавала ОСОБА_2 щомісячно по 1000грн.
плюс встановлені ОСОБА_1 проценти,про
що вони з ОСОБА_2 щомісячно відмічали
на зворотньому боці її боргової
рописки ОСОБА_2 і обоє розписувалися в
цьому.Також другий раз вона зверталася
до ОСОБА_2 у 2012 році ,точно не пам»ятає
коли, з проханням позичити 10000гривень
для ремонту туалету.Вона також
отримала другий раз 10000гривень в офісі
ОСОБА_2,де знаходився також ОСОБА_1,який
передав гроші ОСОБА_2,а ОСОБА_2 віддав
їх їй. ОСОБА_1 також встановив проценти
за перші три місяці 3,5%,за послідуючі 3
місяці 4,5 % і так далі на всі 10 місяців
на протязі яких вона повинна була
повертати борг з процентами.Вона
віддавала цей борг також своєчасно
через ОСОБА_2,з яким на зворотньому боці
її розписки ОСОБА_2 вони щомісячно
відмічали повернення боргу і обоє
розписувалися в цьому. Після повного
повернення боргу ОСОБА_2 сказав їй,що
ОСОБА_1 просить доплатити
проценти,оскільки він помилився
встановлюючи підвищення процентів
через три місяці,а не через два,як
перший раз і вона доплатила на вимогу
ОСОБА_1 за це. Оскільки вона повністю
повернула як перший так і другий борг з
процентами,письмові записи ОСОБА_1 про
розмір процентів вона не зберегла.Борг
вона повертала ОСОБА_2 ,а не ОСОБА_1,який
передавав гроші не їй,а ОСОБА_2,а ОСОБА_2
їй.Свідок ОСОБА_3 показала,що на даний
час у неї немає ніяких письмових
доказів повернення боргу ОСОБА_1

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки
відповідача,які знаходяться у
позивача,суд встановив укладення між
сторонами договорів позики.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Предметом договору позики у справі є
національна валюта-гривні.

Отже суд враховує, що письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику;

Відповідно до ст.530 ЦК України:

Якщо у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з боргової розписки
відповідача ОСОБА_2 від 21 листопада 2011
року строк виконання зобов»язання
встановлений 21 вересня 2012 року, тому
трьохрічний строк позовної давності по
заявленим позовним вимогам позивача
відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ч.1 ст.261
ЦК України міг би сплинути після 21
вересня 2015 року,тоді як позивач
звернувся до суду 19 серпня 2014 року,тому
суд вважає необґрунтованими посилання
відповідача про застосування строків
позовної давності та відмові у
задоволенні позовних вимог за
пропуском строку позовної давності в
цій частині позову.

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України
кредитор, прийнявши виконання
зобов'язання, повинен на вимогу
боржника видати йому розписку про
одержання виконання частково або в
повному обсязі.

З наведеного випливає, що кредитор в
даному випадку повинен видати розписку
лише на вимогу боржника. Якщо такої
вимоги від боржника не надійшло,
зазначений обов'язок у кредитора не
наступає. Тому для боржника вкрай
важливо документально підтвердити
факт виконання свого зобов'язання.

Якщо ж боржник при отриманні позики
видав кредиторові борговий документ
(розписку), кредитор, приймаючи її
повернення, повинен повернути борговий
документ (розписку) боржникові. Якщо
кредитор з якоїсь причини не може
повернути борговий документ (розписку)
(наприклад, у випадку її втрати,
знищення, передачі іншим особам і т.п.),
він зобов'язаний видати боржникові
свою розписку, вказавши в ній про це.

Наявність розписки (чи іншого
боргового документа) у боржника
підтверджує виконання ним своїх
обов'язків. Відповідно ж наявність
оригіналу розписки у кредитора
свідчить про невиконання боржником
свого обов'язку, в тому числі і щодо
повернення боргу, що підтверджується і
судовою практикою (ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.02.2011р. по справі №6-2573св10).
Якщо кредитор відмовляється повернути
боргову розписку або видати свою
розписку боржник має право затримати
виконання зобов'язання. Зазначені дії
кредитора розцінюються як його
прострочення.

Аналізуючи зазначені обставини
справи,вимоги закону,та враховуючи що
боргові розписки знаходяться у
позивача,як кредитора, а не у
відповідача,як боржника,відповідач у
справі ОСОБА_2 не надав суду жодних
письмових доказів повернення ним
боргу ОСОБА_1,суд вважає не доведеним
належними доказами в суді
відповідачем повернення ним боргу
позивачу.

На підставі викладеного,керуючись
ст.ст. 10,11,209,212,214,215 ЦПК України, ст.ст.530,
545,1046-1050,256,257,ч.1 ст.261 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість у розмірі 20000 (двадцяти
тисяч) гривень згідно розписок
складених на підтвердження позики та в
рахунок повернення сплаченого
судового збору в сумі 243 (двісті сорок
три) гривні 60 коп.,а всього стягнути в
розмірі 20243(двадцять тисяч двісті сорок
три) гривні 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Першотравенський міський суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи ,які брали участь у справі,але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового
рішення,можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя: Г. М. Бондарьова