Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/1992/14
Головуючий у 1 інстанції: Полянчук Б.І.
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого:
Осоцького І.І.,

Суддів
Панкеєва О.В.,

Мануйлова Ю.С.,

При секретарі:
Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 18 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: Бердянська міська
рада, управління Держземагенства в м.
Бердянську про усунення перешкод у
здійсненні права власності та
зобов'язанні здійснити дії, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи:
Бердянська міська рада, управління
Держземагенства у м. Бердянську про
усунення перешкод у здійсненні права
власності та зобов'язанні здійснити
дії.

В обґрунтування позову зазначила, що їй
на підставі договору дарування від
24.11.1990 року належить на праві спільної
часткової власності 1/4 частина садиби,
розташованої у АДРЕСА_1. Крім неї
співвласниками садиби є ОСОБА_4, якому
належить 3/4 її частки. На підставі
рішення виконавчого комітету
Бердянської міської ради №265 від 09.05.1953
року у користування співвласників
садиби виділена земельна ділянка
площею 461,4 кв. м. Після 1993 року на
території домоволодіння побудовані
самовільні споруди: літня кухня «Н,С-ІІ
поверх, мансарда Мс» (Другий поверх
збудований як над літньою кухнею «Н»
так і над літньою кухнею «С») та
металевий гараж літера «У», який в
технічному паспорті позначений як
«Навіс У». Ці самовільні споруди
побудовані без її згоди.

У неї відсутнє інше житло і вона бажає
проживати в належній їй частині садиби,
користуватися господарськими
будівлями та спорудами, але з часу
набуття справа власності вона
позбавлена можливості здійснювати
повноваження власника, оскільки
відповідач не допускає її до садиби та
перешкоджає проживанню в будинку. У
зв'язку з вищевикладеним позивач
просила суд захистити її права
власника частки нерухомості,
усунувши перешкоди у володінні та
розпорядженні ? часткою садиби по
АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача
ОСОБА_4 знести наступні самовільні
споруди за адресою АДРЕСА_1: літні кухні
Н, С, -ІІ поверх, мансарду Мс та
металевий гараж У.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 18 березня
2014 року відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

На вказане рішення ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на незаконність рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
суду першої інстанції норм
матеріального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове яким повністю
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанціх ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволені позову про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, суд обгрунтовно, виходив із
недоведеності цих вимог матеріалами
справи.

З матеріалів справи вбчається, що
ОСОБА_3 на підставі договору дарування
від 24.11.1990 року належить на праві
спільної часткової власності 1/4
частина садиби, розташованої у АДРЕСА_1.
Крім неї співвласниками садиби є
ОСОБА_4, якому належить 3/4 її частки. На
підставі рішення виконавчого комітету
Бердянської міської ради №265 від 09.05.1953
року у користування співвласників
садиби виділена земельна ділянка
площею 461,4 кв. м.

Позивач зазначає, що після 1993 року на
території домоволодіння побудовані
самовільні споруди: літня кухня «Н,С-ІІ
поверх, мансарда Мс» (Другий поверх
збудований як над літньою кухнею «Н»
так і над літньою кухнею «С») та
металевий гараж літера «У», який в
технічному паспорті позначений як
«Навіс У». Ці самовільні споруди
побудовані без її згоди. Відповідач не
допускає її до садиби та перешкоджає
проживанню в будинку.

Згідно до норм ст., ст. 58, 59 ЦПК України
належними доказами є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не моужть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Проте наведені ОСОБА_3 у позові доводи
належними та допустими доказами у
відповідно до до вимог ст., ст. 58, 59 ЦПК
України доведено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 358, ч. 1 ст. 377 ЦК
України кожен із співлаників має право
на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві сіпільної часткової
власності.

Якщо договір між співвласниками про
порядок володіння та користування
спільним майном відповідно до їх
часток у праві спільної часткової
власності посвідчений нотаріально, він
є обов"язкеовим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві співльної
часткової власності на це майно.

До особи, яка набула право власності на
житловий будинок переходить право
власності, право користування на
земельну дліянку, на якій вони
розміщені. Без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
земелевласника.

Пунками 21, 22 постанови Пленуму
Верховного суду України №7 від 16.04.2004
року „Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" роз"яснено,
що виходячи з того, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий будинок, господарські будівлі та
споруди, визначається насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК
бере до уваги цю угоду при вирішенні
спорів як між ними самими, так і за
участю осіб, котрі пізніше придбали
відповідну частку в спільній власності
на землю або на жилий будинок і для яких
зазначена угода також є обов'язковою.
Це правило стосується тих випадків,
коли жилий будинок було поділено в
натурі.

Суд може не визнати угоду про
порядок користування земельною
ділянкою, коли дійде висновку, що угода
явно ущемляє законні права когось зі
співвласників, позбавляє його
можливості належно користуватися
своєю частиною будинку, фактично
виключає його з числа користувачів
спільної земельної ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам.

Якщо до вирішення судом спору між
співвласниками жилого будинку розмір
часток у спільній власності на
земельну ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі та
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було досягнуто
угоди про порядок користування нею,
суду при визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою має
позивач (позивачі), слід виходити з
розміру його (їх) частки у вартості
будинку, господарських будівель та
споруд на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну часткову
чи на час виникнення останньої.

Суд не може відмовити в позові або
закрити провадження у справі про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою з тих підстав, що
його визначено угодою сторін. Якщо при
вирішенні спору суд установить, що
співвласники визначили порядок
користування й розпорядження
земельною ділянкою, для зміни якого
підстав немає, він ухвалює рішення про
встановлення саме такого порядку.

У резолютивній частині рішення в
такій справі суд залежно від її
обставин повинен вказати розміри й
межі тих ділянок, які має
використовувати кожна зі сторін, і тих,
які виділено для спільного
користування, а також зазначити, як
сторони мають проходити до будинку,
будівель, споруд та на вулицю.

Позивачем при розгляді цієї справи на
надано правоустановлюючих документів(
нотаріально посвідчений договір,
судове рішення) про виділення їй в
натурі ? частини жилого будинку,
розташованого у АДРЕСА_1, а також
доказів про те, що поперднім власником
цієї ? частини житлового будинку та
відповідачем було встановлено певний
порядок користування земельною
діялнкою за вказаною вище адресою і
який порушено останнім.

При невизначенності в натурі ? частки
ОСОБА_3 у жилому будунку та земельної
діялинки, яка відповідає цієй частці,
неможливим є захист права власника
невиділеної в натурі частки
нерухомості та усунення перешкод у
володінні та розпорядженні такої
частки садиби з зобов"язанням іншого
співвласника знести самовільні
споруди з спільної земельної діялянки,
відносно якої не встановленого певного
порядку її користування.

Враховуючи недоведеність заявлених у
позові вимог, колегія суддів вважає, що
судове рішення про відмову у
задовленні цих вимог постановлено без
порушень норм матеріального і
процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не
грунтуються на нормах діючого
законодавства і висновку суду не
спростовують.

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 18 березня
2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: