Головуючий у 1-й інстанції Ковтуненко
В.О. справа №263/3280/13-ц
Доповідач Сорока Г.П.
провадження №22ц/775/42/2014(м)
13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів - Сороки
Г.П., Гаврилової Г.Л.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Донецької обласної
дирекції Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Головне
управління Державної міграційної
служби України в Донецькій області,
Служба у справах дітей Жовтневої
районної адміністрації Маріупольської
міської ради, про виселення та
позбавлення права користування
житловим приміщенням, зобов'язання
зняти з реєстраційного обліку, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
24 липня 2013 року,-

В С Т А Н
О В И Л А :

01 квітня 2013 року позивач Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль») в особі Донецької обласної
дирекції ПАТ«Райффайзен Банк Аваль»
звернувся до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_2,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі законного
представника ОСОБА_10, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в
особі законного представника ОСОБА_11,
треті особи: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Донецькій області, Служба у справах
дітей Жовтневої районної
адміністрації Маріупольської міської
ради, та просив позбавити відповідачів
права користування житловим
приміщенням, примусово виселити їх з
предмета іпотеки - з квартири АДРЕСА_1, а
також зобов'язати Жовтневий РВ у
м.Маріуполі ГУ Державної міграційної
служби України в Донецькій області
зняти відповідачів з реєстрації місця
проживання у вказаній квартирі
протягом семи днів на підставі
остаточного рішення суду про
позбавлення права користування
житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 20.05.2008 року між АТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір про надання
кредитних коштів в сумі 72300 тис.
доларів США строком погашення до 20.05.2018
року зі сплатою 14,75 % річних. В
забезпечення зобов'язань за даним
договором 21.05.2008 року був укладений
договір іпотеки, за яким в іпотеку
банку передано нерухоме майно -
квартиру АДРЕСА_1, належну на праві
власності ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_2 та
ОСОБА_5

30.03.2012 року приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_12 вчинено виконавчий
напис №1802 на договорі іпотеки від
21.05.2008 року, яким запропоновано
звернути стягнення на нерухоме майно, а
саме на квартиру АДРЕСА_1. Даний
виконавчий напис 03.04.2012 року
пред'явлено на примусове виконання до
Жовтневого ВДВС Маріупольського МУЮ,
яким 04.04.2012 року винесено постанову про
відкриття виконавчого провадження про
примусове виконання виконавчого
напису. 12.04.2012 року при примусовому
виконанні виконавчого напису на
договорі іпотеки державним виконавцем
складено акт опису та арешту майна -
вказаної квартири. З особового рахунку
стало відомо, що 13.04.2012 року у
вищезазначеній квартирі був
зареєстрований ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, а
23.05.2012 року - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Дану реєстрацію
дітей щодо предмету іпотеки іпотеко
давці вчинили без згоди ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль». У зв'язку із
реєстрацією неповнолітніх дітей
відсутня законна можливість
примусової реалізації заставного
майна в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором.
Вважає, що реєстрація неповнолітніх
проведена позичальником свідомо для
перешкоджання проведення примусової
реалізації заставного майна, оскільки
вказані неповнолітні діти фактично не
мешкають, а лише зареєстровані в
квартирі. 08.02.2013 року відповідачам були
направлені повідомлення
рекомендованим листом щодо
добровільного звільнення предмета
іпотеки протягом одного місяця.
Вказані листи отримані ними 12.02.2013 року
та 21.02.2013 року, але не виконані до цього
часу. У зв'язку з цим просив
задовольнити позов у повному обсязі.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м.Маріуполя Донецької області від
24 липня 2013 року позов ПАТ «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Донецької обласної
дирекції Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль» до
ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та
позбавлення права користування
житловим приміщенням, третя особа:
Головне управління Державної
міграційної служби України в Донецькій
області, Жовтнева районна
адміністрація Маріупольської міської
ради задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8,
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_9, з квартири АДРЕСА_1
із зняттям з реєстраційного обліку в
Головному Управлінні Державної
міграційної служби України в Донецькій
області.

В задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто у дольовому порядку з ОСОБА_2,
ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Донецької обласної дирекції ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в
сумі 114 гривень 70 копійок.

Ухвалою цього ж суду від 01 листопада 2013
року заяву ОСОБА_2 про перегляд
заочного рішення від 24.07.2013 року по
даній цивільній справі залишено без
задоволення.

Не погодившись із заочним рішенням
суду першої інстанції, відповідач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
скасувати заочне рішення та прийняти
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», посилаючись
на неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Відповідачі, представник третьої особи
та представник органу опіки та
піклування в судове засідання повторно
не з'явилися, про час та місце судового
засідання були повідомлені належним
чином, що підтверджується письмовою
особистою розпискою ОСОБА_2 та ОСОБА_2,
телефонограмами на ім'я відповідачів
ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_2 і ОСОБА_5,
зареєстрованими у встановленому
порядку в журналі телефонограм,
витягом із журналу телефонограм, а
також факсимільним повідомленням.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_2 та
представник органу опіки та піклування
надали суду письмові заяви про розгляд
справи у їх відсутності. Інші зазначені
особи про причини неявки в судове
засідання суду не повідомили, ніяких
заяв не подали. Тому, з урахуванням
положень ст.305 ЦПК України, виходячи з
того, що особи, які беруть участь у
справі належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи,
встановлений законом строк
апеляційного розгляду справи
закінчився, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи у відсутності вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення представника ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» - Степашова
М.І., який просив апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи в
межах апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що за
виконавчим написом нотаріуса від 30.03.2012
року було звернуто стягнення на
предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 87,9 кв.м., яка належить
на праві приватної власності ОСОБА_14,
ОСОБА_14, ОСОБА_14, ОСОБА_5, яка на підставі
договору іпотеки передана в іпотеку АТ
«Райффайзен Банк Аваль» в забезпечення
виконання зобов'язань по кредитному
договору, прострочення чергового
платежу за яким настало 23.11.2010 року.
Державним виконавцем постановою від
04.04.2012 року було відкрито провадження з
примусового виконання виконавчого
напису нотаріуса, 12.04.2012 року складено
акт опису та арешту квартири з метою її
реалізації, однак реалізація квартири
не проведена, оскільки в квартирі
зареєстровані неповнолітні діти.
Позивач 08.02.2013 року направив
відповідачам вимогу про звільнення
квартири протягом 30 днів з моменту
отримання вимоги, однак, вимога не
виконана, відповідачі квартиру не
звільнили. Тому, суд дійшов до висновку,
що відповідачі підлягають виселенню з
квартири зі зняттям з реєстраційного
обліку за адресою предмета іпотеки.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може не
погодитись, оскільки вони випливають з
обставин справи та відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Особи, які проживають у зазначених
приміщеннях на умовах договору найму
(оренди), не підлягають виселенню, якщо:
договір найму (оренди) був укладений до
моменту укладення іпотечного договору
і про наявність такого договору було
доведено до відома іпотекодержателя
або такий договір був зареєстрований у
встановленому законом порядку; договір
найму (оренди) був укладений після
укладення іпотечного договору за
згодою іпотекодержателя.

Згідно ч.ч.1,3 ст.109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Відповідно до п.43 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", при розгляді
позову іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати, що згідно з частиною
четвертою ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст.39 -
40 Закону України "Про іпотеку"
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення. Примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Судом встановлено і це підтверджується
матеріалами справи, що кредитного
договору від 20 травня 2008 року №014/07-155/142,
укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» (у зв'язку зі зміною
найменування на теперішній час ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_2,
останній отримав кредитні кошти у
сумі 72300 доларів США строком до 20 травня
2018 року зі сплатою 14,75% річних під
іпотеку житла.

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 21 травня 2008 року
між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_15, ОСОБА_15, ОСОБА_15, ОСОБА_16 (у
зв'язку зі зміною прізвищ на теперішній
час іпотекодавці є ОСОБА_2) було
укладено нотаріально посвідчений
договір іпотеки, відповідно до якого
відповідачі передали в іпотеку Банку
належне їм нерухоме майно - квартиру
АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за
кредитним договором згідно
виконавчого напису від 30.03.2012 року,
вчиненого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_12, звернуто стягнення на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 87,9
кв.м., належну на праві приватної
власності ОСОБА_14, ОСОБА_14, ОСОБА_14,
ОСОБА_5, яка на підставі договору
іпотеки передана в іпотеку ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в забезпечення
виконання зобов'язань по кредитному
договору від 20.05.2008 року, на погашення
заборгованості за кредитном договором
на загальну суму 543016,08 гривень та
витрат за вчинення виконавчого напису
в сумі 2200 гривень (а.с.44).

04.04.2012 року постановою державного
виконавця Жовтневого ВДВС було
відкрито виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
напису нотаріуса від 30.03.2012 року
(а.с.45-47).

Актом опису та арешту майна від 12.04.2012
року проведено опис та накладено арешт
на квартиру АДРЕСА_1 метою її
реалізації в порядку процедури Закону
України «Про виконавче провадження»
(а.с.48-51).

На час розгляду справи предмет іпотеки
не реалізований, виконавче провадження
не закінчено, що не оспорювалось
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

08 лютого 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» на адресу відповідачів була
направлена письмова вимога про
добровільне звільнення предмета
іпотеки - спірної квартири протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Дана вимога була отримана
відповідачами 12.02.2013 року та 21.02.2013 року,
але не виконана, квартира
відповідачами не звільнена, що
підтверджується поштовими
повідомленнями про вручення вимоги
банку, копією особового рахунку на
квартиру, довідкою та актом ЖКП
«Житло-Плюс» (а.с.52,86-115,141-145), а також не
оспорювалось відповідачами.

Підтримуючи позовні вимоги та
заперечуючи проти апеляційної скарги,
представник позивача в суді першої
інстанції та в апеляційному суді
пояснив, що у зв'язку з тим, що в спірній
квартирі після укладення іпотечного
договору були зареєстровані
неповнолітні діти без згоди банку,
однак, орган опіки та піклування не дає
згоди на відчуження іпотечної
квартири, тому проведення реалізації
квартири для задоволення вимог банку
за кредитним договором неможливо без
вирішення питання про виселення
відповідачів зі спірної квартири та
зняття їх з реєстраційного обліку за
цією адресою. Також підтвердив, що
виконавчий напис нотаріуса не визнаний
незаконним і не скасований, виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса не
закінчено.

З огляду на наведене, виходячи з того,
що за виконавчим написом нотаріуса
звернуто стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1, з примусового
виконання якого відкрито виконавче
провадження, яке знаходиться в
провадженні Жовтневого ВДВС, та
враховуючи те, що відповідачі у
добровільному порядку на вимогу банку
протягом 30 днів після отримання вимоги
не звільнили квартиру та не знялись з
реєстраційного обліку за цією адресою,
а також те, що неповнолітні ОСОБА_6,
ОСОБА_5, ОСОБА_8 в спірній квартирі були
зареєстровані в 2012 році після
укладення договору іпотеки та вчинення
нотаріусом виконавчого напису без
згоди іпотекодержателя, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
правильно дійшов до висновку про
наявність підстав для виселення
відповідачів зі спірної квартири зі
зняттям з реєстраційного обліку за
цією адресою, оскільки передбачені
ст.40 Закону «Про іпотеку» та ст.109 ЖК
України умови для примусового
виселення іпотекодавців з членами їх
сімей не порушені.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
те, що суд залишив поза увагою, що
неповнолітні ОСОБА_6, ОСОБА_5., ОСОБА_8 та
їх батьки не мають ні у власності, ні у
користуванні іншого житла, що судом
порушено вимоги п.1 ст.3 Конвенції «Про
права дитини», схваленої резолюцією 44-ї
сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від
20.11.1989 р., ратифікованої Постановою
Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №
789-ХІІ, вимоги Законів України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян та безпритульних дітей», «Про
охорону дитинства», колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
рішення суду про примусове виселення
відповідачів з неповнолітніми дітьми з
іпотечної квартири проведено у
відповідності з вимогами ст.40 Закону
України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України.
Відповідно до вимог ч.4 ст.109,
ст.ст.132-1,132-2 ЖК України відповідачі у
разі відсутності іншого житла мають
право на отримання жилого приміщення з
фондів житла для тимчасового
проживання. Разом з тим, чинним
законодавством не передбачено
зобов'язань позивача по забезпеченню
відповідачів іншим житлом або
обмеження прав позивача на задоволення
вимог за кредитним договором за
рахунок предмету іпотеки в разі
відсутності у іпотекодавців іншого
жилого приміщення. Крім того, зі справи
вбачається, що законний представник
неповнолітнього ОСОБА_6 - ОСОБА_10 в
спірній квартирі не зареєстрована, а
зареєстрована та проживає в квартирі
АДРЕСА_2, законний представник
неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 -
ОСОБА_11 також в спірній квартирі не
зареєстрована, зареєстрована та
проживає в квартирі АДРЕСА_3, що
підтверджується копією особового
рахунку та паспортів вказаних осіб
(а.с.52,57-58,65). На спростування цих
обставин відповідачі ніяких обставин
не навели та доказів не надали.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд неправильно прийняв доказом акт
ТОВ «Житло-Центр» щодо не проживання в
спірній квартирі всіх осіб згідно
реєстрації, колегія суддів також
вважає безпідставними. Як вбачається
зі справи, акт ТОВ «Житло-Центр» був
складений 11.06.2013 року при виконанні
доручення суду щодо вручення судових
повісток відповідачам за адресою:
АДРЕСА_1 на предмет неможливості
вручення судових повісток із-за
відсутності осіб за зазначеною
адресою. Акт підписаний членами
комісії, сусідами, зі слів яких цей акт
був складений, завірений печаткою
товариства та скріплений підписом
начальника товариства (а.с.141-145), тому є
належним письмовим доказом. На
спростування наведених в акті
відомостей відповідачі ніяких доказів
суду не надали.

Також є безпідставними доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2 про
необґрунтованість висновку суду
першої інстанції про те, що
іпотекодавець порушив договір іпотеки,
зареєструвавши неповнолітніх дітей у
спірній квартирі без згоди
іпотекодержателя, оскільки ці доводи
спростовуються змістом договору
іпотеки (п.5.3) про вчинення будь-яких
юридичних дій щодо предмету іпотеки за
згодою іпотекодержателя. При укладенні
договору іпотеки іпотекодавцями була
надана довідка ЖЕД №4 від 05.05.2008 року
про зареєстрованих та проживаючих осіб
в спірній квартирі, згідно якої, окрім
власників квартири - іпотекодавців,
інших осіб не значиться (а.с.33). Згідно
особового рахунку №4553-37 в спірній
квартирі неповнолітні діти були
зареєстровані в 2012 році, тобто через
значний час після укладення договору
іпотеки, а також після вчинення
нотаріусом виконавчого напису про
звернення стягнення на предмет іпотеки
(а.с.144). Жодних доказів на підтвердження
того, що реєстрація неповнолітніх
дітей в спірній квартирі була
проведена за згодою іпотекодержателя
відповідачами суду не надано, хоча такі
дії є видом обтяження іпотечного майна
правами дітей на житло.

Ніяких нових обставин, які не були
предметом дослідження в суді першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків суду,
відповідачем в апеляційній скарзі не
наведено та нових доказів не надано, а
тому доводи апеляційної скарги про
неповноту судового розгляду справи є
безпідставними.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи та є безумовними для
скасування чи зміни рішення суду, у
справі не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції об'єктивно, повно та всебічно
розглянув справу, правильно встановив
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, їм та наданим доказам
дав правильну правову оцінку та
обґрунтовано дійшов до висновку про
часткове задоволення позову у
відповідності з вимогами
матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу відповідно до
вимог ст.303 ЦПК України в межах позовних
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, та в межах доводів
апеляційного оскарження на підставі
доказів, наданих сторонами, які
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
колегія суддів дійшла до висновку про
відсутність підстав для скасування
рішення суду та відмови в задоволенні
позову, у зв'язку з чим рішення суду
підлягає залишенню без зміни, а
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А
Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 24 липня 2013 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий :
Баркової Л.Л.

Судді :
Сорока Г.П.

Гаврилова Г.Л.