СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
11 квітня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Генеральної
прокуратури України

про захист конституційних прав,

встановила:

у березні 2014р. позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення з
відповідача у відшкодування моральної
шкоди 100 000грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач
зазначав, що 10 лютого 2014р. на адресу
відповідача направив звернення про
притягнення до відповідальності на
підставі Закону України «Про засади
запобігання і протидії корупції»
заступника голови Вищої ради юстиції
ОСОБА_2, який неналежним чином
розглянув його звернення від 6 січня
2014р. Проте, надана відповідачем 27
лютого 2014р. відповідь, свідчить про
протиправність дій посадової особи
Генеральної прокуратури України, яка
неналежним чином розглянула його
звернення.

Рішенням суду від 11 квітня 2014р. у позові
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Апелянт, будучи належним чином
повідомленим про день та час розгляду
апеляційної скарги (с.с.49), у судове
засідання не з'явився, клопотання про
перенесення судового розгляду не
направив, тому відповідно до положень
ст. 305 ЦПК України колегія суддів
провела судове засідання у його
відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
відповідача, який заперечував проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Судом встановлено, що позивач 10 лютого
2014р. звернувся до Генеральної
прокуратури України із зверненням про
протиправність дій заступника голови
Вищої ради юстиції ОСОБА_2 при розгляді
його звернення від 6 січня 2014р., в якому
просив притягнути його до
відповідальності на підставі Закону
України «Про засади запобігання і
протидії корупції».

Листом від 27 лютого 2014р. начальником
відділу участі прокурорів в
адміністративному судочинстві
Генеральної прокуратури України
позивачу було повідомлено про
безпідставність його вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
їх недове-

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/7202/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Остапчук Т.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.деності та необґрунтованості.

- 2 -

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен
має право на відшкодування за рахунок
держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Статтею 1173 ЦК України
передбачено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органу державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування при
здійсненні ними своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цих
органів.

Статтею 23 ЦК України встановлено
право особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав та законних інтересів. Відповідно
до частини другої цієї статті моральна
шкода полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Заявляючи позовні вимоги про
стягнення моральної шкоди, позивач не
зазначив, у чому вона полягала,
посилаючись тільки на не прийняття
відповідачем рішення про притягнення
заступника голови Вищої ради юстиції
до відповідальності відповідно до
Закону України «Про засади запобігання
і протидії корупції».

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Підставою для застосування такого виду
відповідальності є наявність у діях
особи складу цивільного
правопорушення, елементами якого є:
шкода, протиправна поведінка та
причинний зв'язок між шкодою та
протиправною поведінкою. Відсутність
хоча б одного з цих елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.
Шкода - це зменшення або знищення
майнових чи немайнових благ, що
охороняються законом. Протиправною є
поведінка, що не відповідає вимогам
закону або договору, тягне за собою
порушення майнових прав та інтересів
іншої особи і спричинила заподіяння
збитків. Причинний зв'язок як елемент
цивільного правопорушення, при якому
протиправність є причиною, а шкода -
наслідком.

В деліктних правовідносинах
саме на позивача покладається
обов'язок довести наявність шкоди та її
розмір, протиправність поведінки
заподіювача шкоди та причинний зв'язок
такої поведінки із заподіяною шкодою.

Позивачем суду не було надано
доказів, що діями відповідача йому була
завдана моральна шкода.

Також позивачем не було надано
суду доказів, що дії відповідача у
встановленому законом порядку визнані
неправомірними.

Факт незгоди позивача із
відповіддю відповідача не є належним
доказом неправомірності його дій і не
може бути підставою для стягнення з
відповідача моральної шкоди.

Крім того, з вищезазначених норм
матеріального права вбачається, що у
разі завдання фізичній особі моральної
шкоди неправомірними діями, рішеннями
або бездіяльністю органів державної
влади або їх посадовими особами, така
шкода відшкодовується за рахунок
держави, проте, позивачем позов
заявлено до Генеральної прокуратури
України, яка не є належним відповідачем
по таким вимогам.

Посилання апелянта на
незастосування судом положень ст. 1176 ЦК
України, колегія

- 3 -

суддів вважає безпідставними.

Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування запобіжного заходу,
незаконного затримання, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту чи
виправних робіт, відшкодовується
державою у повному обсязі незалежно
від вини посадових і службових осіб
органу, що здійснює
оперативно-розшукову діяльність,
досудове розслідування, прокуратури
або суду.

Частиною 6 статті 1176 ЦК України
визначено, що шкода, завдана фізичній
або юридичній особі внаслідок іншої
незаконної дії або бездіяльності чи
незаконного рішення органу, що
здійснює оперативно-розшукову
діяльність, органу досудового
розслідування, прокуратури або суду,
відшкодовується на загальних
підставах.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, не регулюються даною нормою
матеріального права, так як виникли на
підставі звернення позивача про
притягнення іншої особи до
відповідальності.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правомірного висновку про
безпідставність та недоведеність
позовних вимог.

Судом повно з'ясовані обставини
справи, оцінені надані сторонами
докази, правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому відповідно до положень ст. 308 ЦПК
України колегія суддів не вбачає
підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 11 квітня 2014р. залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: