АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5174/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц
В.О.,

за участю:

представника позивача
Кириленко І.С.,

представника відповідачів

ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5,

представника третьої особи Рудника
Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
апеляційну скаргу Київського
національного університету імені
Тараса Шевченко на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 17 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом Київського
національного університету імені
Тараса Шевченко до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_9, третя особа: Міністерство
оборони України про виселення із
гуртожитку та стягнення
заборгованості за надані послуги,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року Київський національний
університет імені Тараса Шевченка
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_9, третя особа:
Міністерство оборони України, про
стягнення заборгованості та виселення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
згідно договору «Про підготовку
спеціалістів» від 11.09.1995 та додаткових
угод за № 07-94 від 21.02.1997, № 07-94-1 від 28.10.1998
укладених між позивачем та
Міністерством оборони України,
останньому було передано у
користування блок-секції у гуртожитку
АДРЕСА_1, для проживання офіцерів,
слухачів та членів їх сімей із
внесеннями ними оплати за проживання в
бухгалтерію позивача у розмірі, що
визначається за згодою сторін. При
цьому відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_9 були заселені до кімнат НОМЕР_1 і
НОМЕР_2 вищезазначеного гуртожитку
НОМЕР_3. Крім того 22.12.1997 між позивачем
та Міністерством оборони України було
укладено договір № 135 та додаткову
угоду №303/44/09 від 19.08.2009, відповідно до
умов яких Міністерство оборони України
зобов'язалося після введення в
експлуатацію житлового будинку
АДРЕСА_2, вивільнити та передати
позивачу у термін до 31.12.2011 житлові
кімнати в гуртожитку АДРЕСА_1. Разом з
цим, позивач зазначив, що Міністерство
оборони України не виконало своїх
зобов'язань та фактично не звільнило
надані приміщення, у тому числі зайняті
відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9
кімнати НОМЕР_1 і НОМЕР_2 у гуртожитку
НОМЕР_3, оскільки відсутні підстави для
їх проживання як сім'ї
військовослужбовця у кімнатах НОМЕР_1 і
НОМЕР_2 гуртожитку НОМЕР_3 та
відповідачі порушують п. 2.3 Додаткової
угоди № 303/44/09 і ст.132 Житлового кодексу
Української РСР. Крім того позивач
просив стягнути з відповідачів не
сплачену у повному обсязі суму коштів
за користування кімнатами НОМЕР_1 і
НОМЕР_2 місцями загального
користування та надані
житлово-комунальні послуги згідно
наказу ректора Київського
національного університету імені
Тараса Шевченка від 21.03.2006 за № 184-32 «Про
оплату за користування гуртожитками
Університету». В подальшому, тарифи на
проживання було змінено відповідно до
наказу ректора Київського
національного університету імені
Тараса Шевченка від 13.05.2009 за № 871-32 «Про
оплату за користування гуртожитками
Університету» та відповідно до наказу
від 13.05.2011 за № 370-32 «Про оплату за
користування гуртожитками
Університету». Позивач зазначив, що
відповідачами сплачувалися кошти за
проживання у кімнатах НОМЕР_1 і НОМЕР_2 з
розрахунку 110 грн. за ліжко-місце на
місяць, однак вартість наведеного
проживання відповідно до змінених
тарифів складає 402 гривні. На підставі
вищевикладеного позивач просив суд
виселити відповідачів із займаних
кімнат НОМЕР_1 і НОМЕР_2 у гуртожитку
НОМЕР_3, стягнути із відповідачів суму
боргу 47 144,87 грн. та судовий збір.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 17 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на те, що рішення суду не
відповідає нормам матеріального права,
а також фактичним обставинам справи, є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене без повного та всебічного
з'ясування обставин справи.

В судовому засіданні представник
позивача та представник третьої особи
підтримали апеляційну скаргу з
викладених в ній підстав та просили її
задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 в судовому засіданні проти
задоволення апеляційної скарги
заперечував за її безпідставністю та
необґрунтованістю і просив апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін, оскільки воно
постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання
не з'явивсь, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив, заяв про відкладення
розгляду справи не подавав, а тому
колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності
відповідача ОСОБА_9, оскільки його
неявка не перешкоджає розгляду справи
(ч. 2 ст. 305 ЦК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явились в судове
засідання, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі не є стороною за
договорами, які були укладені між
позивачем та Міністерством оборони
України, жодних зобов'язань за цими
договорами відповідачі на себе не
брали.

Вказані висновки суду є законним і
обґрунтованим, а отже колегія суддів з
ними повністю погоджується, з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, що відповідно до договору
«Про підготовку спеціалістів»
укладеного 11.09.1995 та додаткових угод до
нього за № 07-94 від 21.02.1997, № 07-94-1 від
28.10.1998 укладених між позивачем
Київським національним університетом
імені Тараса Шевченка та Міністерством
оборони України, останньому було
передано у користування блок-секції у
гуртожитку АДРЕСА_1, для проживання
офіцерів, слухачів та членів їх сімей
із внесеннями ними оплати за
проживання в бухгалтерію позивача у
розмірі, що визначається за згодою
сторін.

Крім того 22.12.1997 між позивачем та
Міністерством оборони України було
укладено договір № 135 та додаткову
угоду № 303/44/09 від 19.08.2009, відповідно до
умов яких Міністерство оборони України
зобов'язалося після введення в
експлуатацію житлового будинку
АДРЕСА_2, вивільнити та передати
позивачу у термін до 31.12.2011 житлові
кімнати в гуртожитку АДРЕСА_1.

Сторонами по справі визнано, що у
кімнатах НОМЕР_1 і НОМЕР_2 в гуртожитку
НОМЕР_3 проживають ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
ОСОБА_9

Відповідно до п. 2.3 Додаткової угоди №
303/44/09 від 19.08.2009 до договору № 135
укладеного 22.12.1997 між Київським
національним університетом імені
Тараса Шевченка та Міністерством
оборони України, до кінця 2011
Міністерство проводить відселення
всіх сімей військовослужбовців
звільнених у запас або відставку і
передає Університету вивільнені
житлові кімнати в студентському
гуртожитку НОМЕР_3.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому згідно ст. 627 ЦК України та
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК
України, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до матеріалів справи,
Міністерство оборони України було
зобов'язано після введення в
експлуатацію житлового будинку по
АДРЕСА_2 вивільнити шляхом переселення
сімей військовослужбовців та передати
університету житлові кімнати в
гуртожитку НОМЕР_3, а також до кінця 2011
року провести відселення всіх сімей
військовослужбовців, звільнених в
запас або відставку, та передачу
звільнених житлових кімнат у
студентському гуртожитку НОМЕР_3,
звільнивши їх в місячний термін.

Звертаючись до суду з вимогою виселити
позивачів через те, що з 01.01.2012 між
університетом та Міністерством
оборони не існує договірних відносин,
позивач в обґрунтування вказаної
позиції здійснює посилання на
порушення відповідачами вимог п. 2.3.
додаткової угоди № 303/44/09 від 19.08.2009 та
ст. 132 ЖК України.

Проте, Міністерством оборони України,
умови договору виконані не були і
відповідач ОСОБА_3 як звільнений у
відставку за віком та члени його сім'ї,
переселені не були.

Таким чином, у даному випадку має місце
невиконання договірних зобов'язань їх
стороною - Міністерством оборони
України, а не як не відповідачами у
справі, які такою не є, а тому посилання
позивача на порушення відповідачами п.
2.3. додаткової угоди від 19.08.2009 не є
таким, що ґрунтується на вимогах
закону.

Виселення відповідачів має бути
наслідком належного виконання
договірних відносин Міністерством
оборони України, оскільки саме через
неналежне виконання стороною
договірних відносин - Міністерством
оборони України порушено права
позивача, які підлягають захисту.

Не можуть бути застосовані у даному
випадку як підстава для виселення
відповідачів і положення ст. 132 ЖК
України, оскільки відповідач ОСОБА_3 та
члени його сім'ї не підпадають під
визначення категорій осіб, які
підлягають виселенню з гуртожитків.

Інших підстав для виселення
відповідачів позивачем, як того
вимагає ст. 60 ЦПК України, в
розпорядження суду не надано.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних в
частині виселення відповідачів.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог в частині
стягнення боргу за житлово-комунальні
послуги, виходячи з наступного.

Порядок зміни розміру оплати за
проживання в гуртожитку НОМЕР_3
регулюється п. 3.2 додаткової угоди №
303/44-09 від 22.08.2009, відповідно до якого в
разі зміни цін і тарифів на
житлово-комунальні послуги та
енергоносії університет може
змінювати розмір оплати за проживання
в гуртожитку з обов'язковим
попередженням про це мешканців не
менше ніж за місяць на підставі наказу
ректора університету.

Проте, жодного попередження мешканців
не менше ніж за місяць стосовно
підвищення розміру оплати за
проживання в гуртожитку не було
здійснено а ні в 2009 році, а ні в 2011 році.

До того ж позивач має право змінити
розмір оплати тільки в разі зміни цін і
тарифів на житлово-комунальні послуги
та енергоносії.

Слід зазначити, що позивач в 2009 році
підвищив оплату за проживання в
гуртожитку з 110 грн. за одне ліжко-місце
до 282 грн., а в 2011 році - до 402 грн. за одне
ліжко-місце, збільшивши відповідачам
загальний розмір оплати за проживання
в блок-секції № 712 - 713 до 2 010 грн. на
місяць, не надавши при цьому жодних
доказів обґрунтованого підвищення
оплати за проживання в гуртожитку.

Оскільки, позивачем не було
повідомлено відповідачів про
підвищення розміру оплати, останні в
свою чергу продовжували оплачувати за
проживання в гуртожитку той самий
розмір оплати, що був встановлений
позивачем та Міністерством оборони
України в додатковій угоді №303/44-09 від
22.08.2009.

Виходячи з вищевикладеного, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку, що позивачем не було надано
доказів у відповідності положенням
ст.ст. 57-59 ЦПК України, на які він
посилався як на підставу своїх вимог.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду та не
впливають на їх правильність, а тому не
можуть бути прийняті до уваги.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне,
правильне по суті і справедливе
рішення.

При апеляційному розгляді справи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які є підставою
для скасування рішення, в справі не
виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
при цьому, не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги та
залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст.
218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Київського
національного університету імені
Тараса Шевченко - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді