АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого:
Невідомої Т.О.

суддів:
Головачова Я.В., Нежури В.А.

при секретарі: Троц
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Солом'янського районного суду
міста Києва від 22 липня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про захист честі та гідності,
спростування недостовірної
інформації,

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/11000/2014 Головуючий у суді
першої інстанції: Букіна О.М.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Невідома Т.О.в с т а н о в и л
а :

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду міста Києва від 22 липня
2014 року відмовлено в задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист
честі та гідності, спростування
недостовірної інформації.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, а також
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги про захист честі, гідності,
спростування недостовірної інформації
задовольнити в повному обсязі. На думку
апелянта, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про відмову в
задоволенні її позову, оскільки
інформація, викладена ОСОБА_2 в його
скарзі, поданій прокурору
Солом'янського району м. Києва,
№1778/6203вх13 від 18 липня 2013 року, є
недостовірною та такою, що принижує її
честь та гідність. Ухвалюючи рішення,
суд не прийняв до уваги положення ст. 277
ЦК України, згідно якої спростування
недостовірної інформації здійснюється
незалежно від вини особи, яка її
поширила. Також, вважає, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку,
що поширені відповідачем інформація є
оціночними судженнями та неправильно
застосував положення ст. ст. 32, 34, 68
Конституції України, ст. ст. 275, 297, 302 ЦК
України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_5 апеляційну
скаргу підтримали та просили її
задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився,
про час та місце апеляційного розгляду
справи повідомлений належним чином,
про що свідчить зворотне повідомлення
про вручення поштового відправлення, а
тому, колегія суддів відповідно до
вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за
можливе слухати справу за його
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення ОСОБА_1 та її представника,
з'ясувавши обставини справи та
оговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є
сусідами.

18 липня 2013 року до прокуратури
Солом'янського району м. Києва надійшла
скарга ОСОБА_2, яка була зареєстрована
під вхідним №1778/16203вх13 та адресована до
голови Київської міської державної
адміністрації Попова О.П., прокуратура
Солом'янського району м. Києва
ШуляковоїВ.Ф., начальника Київського
міського БТІ Сенчука В.В., в якій
відповідач просив БТІ відповісти щодо
правових підстав виготовлення
технічного паспорту на будинок
АДРЕСА_1 та вимагав ліквідувати даний
технічний паспорт, голову КМДА
ПоповаО.П. зобов'язати Київзем
виправити помилку за власний рахунок, а
прокурора Солом'янського району
Шулякову В.Ф. допомогти в межах своєї
компетенції назбирати документи по
спірному будинку.

В даній скарзі відповідач, висвітлив
обставини щодо набуття позивачкою
земельної ділянки та будинку АДРЕСА_1,
наявність та порядок отримання
позивачем відповідної дозвільної та
технічної документації на нерухоме
майно. Зі змісту даної скарги,
вбачається, що відповідач, посилався на
те, що на його думку позивачем
здійснено будівництво з порушення
будівельно-технічних норм та без
наявності дозвільної документації, а
тому просив перевірити певні факти,
усунути порушення допущені посадовими
особами, дати відповідь та в межах
компетенції надати відповідні
документи.

В даній скарзі містилася інформація,
зокрема: «в мою відсутність вона
обробляла мою 90-річну матір...»;
«скінчилось все тим, що ОСОБА_1
підробила підпис моєї матері на акті
про межі, прихопивши шмат землі...»;
«ОСОБА_9, щоб не платити мито, фіктивно
продає землю і будинок племінниці
ОСОБА_1»; «без дозволів влади і
письмового погодження з сусідами вона
той будинок руйнує і у 2000 році будують
новий 2-х поверховий...»; «забрехавшись
аж до 2007 року вони звертаються до
адміністрації Солом'янського району,
яка згідно протоколу № 33 міжвідомчої
комісії від 30 серпня 2007 року дає дозвіл
на замовлення проектної документації
на влаштування житлового приміщення в
горищному просторі у первісному
будинку, якого вже немає і вони вже
шість років живуть у новому...»; «тим
більше, що з деяких пір вони мають три
квартири в Києві і будинок с землею у
Рокитнянському районі. Що і на кого
записано мені невідомо але все
здається у найм без податків...»; «мені
невідомо за які гроші вони купили в БТІ
технічний паспорт на будинок...» «рахую,
що ви стали учасником злочину. Вимагаю
ліквідувати паспорт на цей буд.»
(а.с.18-19).

12 травня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_2 про захист
честі та гідності, спростування
недостовірної інформації, в якому
просила визнати недостовірною
інформацію, розповсюджену ОСОБА_2, а
саме його висловлювання в скарзі,
зареєстрованій в прокуратурі
Солом'янського району м. Києва 18 липня
2013 року під вхідним №1778/16203вх13, а саме:
«в мою відсутність вона обробляла мою
90-річну мат...»; «скінчилось все тим, що
ОСОБА_1 підробила підпис моєї матері на
акті про межі, прихопивши шмат землі...»;
«ОСОБА_9, щоб не платити мито фіктивно
продає землю і будинок племінниці
ОСОБА_1»; «без дозволів влади і
письмового погодження з сусідами вона
той будинок руйнує і у 2000 році будують
новий 2-х поверховий...»; «забрехавшись
аж до 2007 року вони звертаються до
адміністрації Солом'янського району,
яка згідно протоколу № 33 міжвідомчої
комісії від 30 серпня 2007 року дає дозвіл
на замовлення проектної документації
на влаштування житлового приміщення в
горищному просторі у первісному
будинку, якого вже немає і вони вже
шість років живуть у новому...»; «тим
більше, що з деяких пір вони мають три
квартири в Києві і будинок с землею у
Рокитнянському районі. Що і на кого
записано мені невідомо але все
здається у найм без податків...»; «мені
невідомо за які гроші вони купили в БТІ
технічний паспорт на будинок...» «рахую,
що ви стали учасником злочину. Вимагаю
ліквідувати паспорт на цей буд.»,
зобов'язати ОСОБА_2 направити письмове
спростування із зазначенням всіх
фактів недостовірної інформації за
місцем направлення ним своєї скарги (в
Київську міську державну
адміністрацію, в прокуратуру
Солом'янського району м. Києва, в
Київське міське бюро технічної
інвентаризації в спосіб її
розповсюдження; зобов'язати ОСОБА_2
принести позивачу вибачення в
письмовому вигляді. Свої вимоги ОСОБА_1
мотивує тим, що відповідач, в своїй
скарзі розповсюдив про неї неправдиву
інформацію. Розповсюджені
відповідачем відомості не
відповідають дійсності та принижують
її честь і гідність.

З'ясувавши обставини справи,
дослідивши наявні в матеріалах справи
докази, суд першої інстанції дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 28
Конституції України, ст. 297 ЦК України
кожному гарантується право на повагу
до його честі й гідності, гідність і
честь фізичної особи є недоторканими.

Відповідно до ст. 200 ЦК України та ст. 1
Закону України «Про інформацію»
інформація - це будь-які відомості
та/або дані, які можуть бути збережені
на матеріальних носіях або відображені
в електронному вигляді.

Кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Кожен має
права вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Здійснення цих
прав може бути обмежене законом в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
Інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя (ст. 34
Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України
«Про інформацію» ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.

Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про
інформацію» оціночними судженнями, за
винятком наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, які містяться
у п. 15 Постанови «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: а) поширення
інформації, тобто доведення її до
відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб; б) поширена інформація
стосується певної фізичної чи
юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК
не є предметом судового захисту
оціночні судження, думки, переконання,
критична оцінка певних фактів і
недоліків, які, будучи вираженням
суб'єктивної думки і поглядів
відповідача, не можна перевірити на
предмет їх відповідності дійсності (на
відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень статті 10
Конвенції.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. п. 16, 19. Постанови Пленуму Верховного
суду України №1 від 27 лютого 2009 року
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» вирішуючи
питання про визнання поширеної
інформації недостовірною, суди повинні
визначити характер такої інформації та
з`ясувати, чи є вона фактичним
твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
і службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у
випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції України, а не
поширення недостовірної інформації.

Разом з тим, наявність у такому
зверненні завідомо неправдивих
відомостей, а також у разі
встановлення, що для звернення особи до
вказаних органів не було жодних
підстав і було викликано не наміром
виконати свій громадський обов'язок
або захистити свої права, свободи чи
законні інтереси, тягне
відповідальність, передбачену
законодавством України.

Як вбачається з матеріалів справи,
подання ОСОБА_2 скарги від 18 липня 2013
року стало підставою для проведення
відповідної перевірки (а.с.18,55,64-67).

11 вересня 2013 року Інспекцією
державного архітектурно-будівельного
контролю у м. Києві було складено акт
перевірки, припис та протокол про
адміністративне правопорушення за ч.5
ст. 96 КУпАП. В подальшому позивачка
оскаржувала вказаний акт до Окружного
адміністративного суду м. Києва.

Крім того, звертаючись до суду з
позовом, ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.
ст. 10, 60 ЦПК України не було надано
доказів на підтвердження того, що
відомості, викладені у скарзі
відповідача порушують її особисті
немайнові права позивача, завдають
шкоди відповідним особистим
немайновим благам останньої, або
перешкоджають позивачу повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Враховуючи викладене, суд дійшов
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позову, установивши, що
висловлювання відповідача у його
скарзі до прокуратури Солом'янського
району м. Києва 18 липня 2013 року під
вхідним №1778/16203вх13, та які позивачка
просить визнати недостовірними та
спростувати, є оціночними судженнями
та направлені до компетентних органів
не з метою приниження честі та гідності
позивача, а з метою проведення
відповідної перевірки, а тому не
підлягають спростуванню, юридичний
склад правопорушення, який би давав
підстави для задоволення позову в
частині захисту честі та гідності,
відсутній.

Також, відмовляючи в задоволенні
позову, суд першої інстанції правильно
врахував, що ст. 16 ЦК України та іншими
законодавчими актами не передбачено
такого способу захисту порушеного
права в розглядуваних правовідносинах,
як зобов'язання принести вибачення в
письмовому вигляді.

Відповідно до роз'яснень п. 26 постанови
Пленуму Верховного Суду України №1 від
27 лютого 2009 року суд не вправі
зобов'язувати відповідача вибачатися
перед позивачем у тій чи іншій формі,
оскільки примусове вибачення як спосіб
судового захисту гідності, честі чи
ділової репутації за поширення
недостовірної інформації не
передбачено у ст. ст. 16, 277 ЦК України.

Колегія суддів відхиляє посилання
апелянта на неправильне застосування
судом першої інстанції положень ст. ст.
32, 34, 68 Конституції України, ст. ст. 275, 277,
297, 302 ЦК України.

Всі викладені у апеляційній скарзі
обставини проаналізовані судом у
сукупності з іншими доказами по справі,
висновки суду є повністю мотивованими
і підстав для сумніву у їх
обґрунтованості не вбачається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 22 липня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили,
шляхом подання касаційної скарги до
цього суду.

Головуючий:
Т.О. Невідома

Судді:
Я.В. Головачов

В.А. Нежура