Справа № 206/5796/14-ц
Провадження № 2/206/1386/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2014 року
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя:
Маштак К.С.

при секретарі:
Віткалові А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат
на утримання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

02 вересня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2
про стягнення додаткових витрат на
утримання дитини. Позовні вимоги
позивач обґрунтувала тим, що з
відповідачем ОСОБА_2 вони проживали
однією сім'єю та вели спільне
господарство з 1998 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у
сторін народився син ОСОБА_3, батьком
якого є відповідач. У вересні 2013 року
спільне життя та ведення господарства
між позивачем та відповідачем
припинено. Рішенням суду від 19.12.2013 року
з відповідача на її позивача стягнуто
аліменти на утримання дитини. В зв'язку
з неправильним розвитком зубів сину в
червні 2013 року була встановлена брикет
система на верхню щелепу вартістю 3500
грн., оплата за яку була здійснена з
сімейного бюджету. В жовтні 2013 року
синові була вставлена брикет система
на нижню щелепу вартістю 3500 грн.,
відповідач відмовився приймати участь
в оплаті системи. В серпні 2014 року,
після того, як була знята брикет
система з нижньої щелепи, синові на
верхню та нижню щелепи були
встановлені ретенційні капи вартістю
1160 грн., відповідач також відмовився
від оплати половини вартості кап. Таким
чином позивач понесла додаткові
витрати на дитину на загальну суму 4660
грн., з яких відповідач повинен
відшкодувати позивачу половину цієї
суми в розмірі 2330 грн. Позивач просить
ухвалити рішення, яким стягнути з
відповідача на її користь на утримання
сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, додаткові
витрати в сумі 2330 грн.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача позовні вимоги
підтримали та просили задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач та представник відповідача
в судовому засіданні позовні вимоги не
визнали, заперечували проти
задоволення позовних вимог, відповідач
пояснив суду, що в жовтні 2013 року до
нього звернулась позивачка та
повідомила про необхідність надання їй
коштів в сумі 3500 грн. для встановлення
синові брикет системи на нижню щелепу.
Він передав через сина грошові кошти
двома частинами на брикет систему в
загальній сумі 3500 грн. та приблизно 200-300
грн. на власні потреби сина. Син передав
кошти позивачці після чого була
встановлена синові брикет системи на
нижню щелепу.

Третя особа ОСОБА_3, залучений на
підставі заяви про вступ у справу, як
третя особи, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача, заперечував проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_1,
оскільки вважає, що його мати фактично
намагається стягнути половину суми
додаткових витрат з батька, який
сплатив всю суму та у добровільному
порядку надає йому всю необхідну
матеріальну допомогу, при цьому ОСОБА_3
пояснив суду, що в жовтні 2013 року йому
мали встановлювати брикет системи на
нижню щелепу та батько передав йому
двома частинами грошові кошти на
брикет систему в сумі 3500 грн. Першого
разу батько передавав більшу суму на
брикет систему та дав гроші йому на
власні потреби, та другого разу батько
передав йому суму, якої не вистачало на
брикет систему. Всі грошові кошти, які
йому передав батько на встановлювати
брикет системи на нижню щелепу він
особисто віддав мамі, після чого йму
біло встановлено брикет систему.
Ніякого тиску на нього з боку батька не
здійснюється, він розповів все, як було
в дійсності та не може пояснити, чому
мати заперечує проти отримання грошей.

Вислухавши пояснення та доводи сторін
та їх представників, а також пояснення
третьої особи ОСОБА_3, вивчивши та
дослідивши матеріали справи в їх
сукупності, суд вважає, що позовні
вимоги позивача задоволенню не
підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони мають
спільну дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвами про
народження серії НОМЕР_1 виданого
відділом реєстрації актів
громадянського стану Самарської
районної ради м. Дніпропетровська ради
(а.с. 2, 15).

Відповідно до товарного чеку № 25 від 25
жовтня 2013 року ОСОБА_3 придбана одна
брикет система на нижню щелепу
вартістю 3500 грн. (а.с. 2).

Відповідно до товарного чеку № 18 від 17
липня 2013 року ОСОБА_3 придбана одна
брикет система на верхню щелепу
вартістю 3500 грн. (а.с. 3).

Відповідно до товарного чеку № 15 від 14
серпня 2014 року ОСОБА_3 придбана
ретенціона капа на верхню та нижню
щелепи вартістю 1160 грн. (а.с. 3).

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються Сімейним кодексом України.

Згідно ст. 180 СК України, батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

Отже, закон покладає на батьків
обов'язок щодо надання утримання своїм
неповнолітнім дітям, тобто дітям, які
не досягли 18 років. Обов'язок
утримувати дитину є рівною мірою
обов'язком як матері, так і батька,
причому, обов'язком особистим,
індивідуальним, а не солідарним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 185 СК України
той з батьків, з кого присуджено
стягнення аліментів на дитину, а також
той з батьків, до кого вимога про
стягнення аліментів не була подана,
зобов'язані брати участь у додаткових
витратах на дитину, що викликані
особливими обставинами (розвитком
здібностей дитини, її хворобою,
каліцтвом тощо). Розмір участі одного з
батьків у додаткових витратах на
дитину в разі спору визначається за
рішенням суду, з урахуванням обставин,
що мають істотне значення. Додаткові
витрати на дитину можуть фінансуватися
наперед або покриватися після їх
фактичного понесення разово,
періодично або постійно.

Отже, участь у додаткових витратах на
дитину є не правом, а обов'язком батька
(матері) незалежно від сплати ним (нею)
аліментів, і закон не передбачає
можливості повного звільнення особи
від участі в таких витратах, а
обставини, що мають істотне значення,
враховуються лише при визначенні судом
розміру участі одного з батьків у
додаткових витратах на дитину в разі
спору.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна
особа вправі звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваний прав, свобод чи
інтересів, а в інтересах інших осіб, або
державних чи суспільних інтересах лише
у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог та
заперечень. Суд не приймає до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен
брати участі у зборі доказового
матеріалу. Слід також зазначити, що
сторони в разі наявності труднощів
щодо витребування доказів по справі,
відповідно до статті 137 ЦПК, мають право
скористатися своїм процесуальним
правом та звернутися до суду з
відповідними клопотаннями про
витребування доказів.

Судом роз'яснювались учасникам процесу
положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України
та наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій, а також те, що суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь справі, при цьому суд
приймає до розгляду тільки ті докази,
які мають значення по справі.

Так, судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, що додаткові
витрати на дитину дійсно мали місце, що
також не заперечують сторони по справі.

Однак, позивачем не надано суду жодних
належних та допустимих доказів того, що
саме вона, одноособово сплатила власні
кошти на додаткові витрати на спільну
дитину.

До того ж, пояснень відповідача та
третьої особи ОСОБА_3 в судовому
засіданні судом встановлено, що
грошові кошти на встановлення брикет
системи на нижню щелепу в жовтні 2013
року надав саме відповідач в сумі 3500
грн., яка значно перевищує розмір
позовних вимог позивача за даним
позовом.

Крім того, як вбачається з наданих суду
товарних чеків № 15, 18, 25 (а.с. 2, 3), вони
виписані саме на ОСОБА_3

Твердження позивача про те, що вона в
жовтні 2013 року не отримувала від сина
ніяких грошових коштів переданих
батьком на встановлення брикет системи
на нижню щелепу ні чим не
підтверджуються та спростовуються
поясненнями відповідача та третьої
особи, які об'єктивно узгоджуються між
собою.

Посилання позивача та її представника
про здійснення тиску відповідачем на
третю особу також ні чим об'єктивно не
підтверджені та ґрунтуються на
припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Враховуючи встановлені судом
обставини по справі, а також приймаючи
до уваги поведінку сторін в судовому
засіданні, суд приходить до висновку,
що підставою для звернення до суду з
даним позовом став не захист прав та
інтересів дитини та стягнення
додаткових коштів на її утримання, а
неприязні стосунки, які склалися між
сторонами по справі.

Отже, виходячи з встановлених в
судовому засіданні обставин справи, а
також діючого матеріального закону, з
урахуванням загальних засад
цивільного судочинства відповідно до
п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України,
а саме: справедливості,
добросовісності та розумності, суд
приходить до висновку, що в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа: ОСОБА_3 про стягнення додаткових
витрат на утримання дитини необхідно
відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 180, 185 СК України, ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 18,
57-60, 88, 169, 208-209, 212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про
стягнення додаткових витрат на
утримання дитини - відмовити в повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
К.С. Маштак