22-ц/775/1275/2014(м)
інстанції Китаєв А.В.
Суддя-доповідач
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 серпня 2014 року

м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Донецької області в складі:

головуючого
Кочегарової Л.М.,

суддів:
Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу (біржового контракту)
дійсним та визнання права власності за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне
рішення Новоазовського районного суду
Донецької області від 4 квітня 2014 року,

в
с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до ОСОБА_3 та просив
визнати дійсним договір
купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1, укладений на Азовській
універсальній товарній біржі за
біржовим контрактом № НР-226 від 9 жовтня
2002 року та визнати за ним право
власності на зазначений житловий
будинок з усіма господарськими
спорудами.

Заочним рішенням
Новоазовського районного суду
Донецької області від 4 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.
Визнано дійсним договір
купівлі-продажу (біржовий контракт №
НР-226 від 9 жовтня 2002 року) житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, укладений на Азовській
універсальній товарній біржі між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_2
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить заочне рішення суду скасувати
та винести нове рішення, яким позов
залишити без задоволення, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

У відповідності з вимогами ч.2
ст.305 ЦПК України апеляційний суд
розглянув справу у відсутності
відповідачки ОСОБА_3, яка належним
чином повідомлена про час і місце
розгляду справи, заяви про відкладення
справи не надала.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_4, які просили
відхилити апеляційну скаргу,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з відмовою ОСОБА_2 у позові.

Відповідно до ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є, крім
іншого, неправильне застосування норм
матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що сторони домовились з усіх
істотних умов договору купівлі-продажу
будинку, цей договір не містить
протизаконних умов та позивачем
виконані усі взяті, відповідно до
договору зобов'язання, а тому, біржовий
контракт слід визнати дійсним і
визнати за позивачем право власності
на житловий будинок по АДРЕСА_1 з
господарськими спорудами.

Проте, з такими висновками
суд погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні

Згідно ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають з
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Вказане судове рішення
зазначеним вимогам не відповідає.

Встановлено, що згідно
біржового контракту від 9 жовтня 2002
року, укладеного на Азовській
універсальній товарній біржі, позивач
придбав у відповідачки житловий
будинок АДРЕСА_1 з усіма господарськими
спорудами.

На вказаний будинок ОСОБА_2
має технічний паспорт. Право власності
на будинок зареєстровано за ОСОБА_2 в
Новоазовському районному бюро
технічної інвентаризації 9 жовтня 2002
року за № 426.

Згідно довідки Широкинської
сільської ради Новоазовського району
Донецької області №497 від 16 вересня 2013
року ОСОБА_3 проживала в с. Широкине з 15
вересня 1978 року по 21 серпня 1992 року. Під
час укладання договору купівлі-продажу
через Азовську універсальну товарну
біржу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, остання у
житловому будинку, розташованому за
адресою: АДРЕСА_1, не проживала і не
була зареєстрована.

Оскільки цивільні відносини
між сторонами виникли до набрання
чинності ЦК України, тому, до даних
правовідносин слід застосовувати
норми ЦК УPCP.

У відповідності зі ст.224 ЦК УРСР
(в редакції 1963 року, який діяв на час
укладення договору) за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР,
договір купівлі-продажу жилого будинку
повинен бути нотаріально посвідчений,
якщо хоча б однією з сторін є
громадянин. Недодержання цієї вимоги
тягне недійсність договору. Договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках,
зазначених у законі. Недодержання в цих
випадках нотаріальної форми тягне за
собою недійсність угоди з наслідками,
передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

У пункті 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 28 квітня
1978 року № 3 «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
(яка була чинною станом на 2002 рік) судам
роз'яснено: якщо угода виконана
повністю або частково однією з сторін,
а друга сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР за вимогою
сторони, яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною. Однак це правило
не може бути застосовано, якщо
сторонами не було досягнуто згоди з
істотних умов угоди або для укладення
її були в наявності передбачені
законом обмеження (наприклад, ст. ст. 105,
114 ЦК УРСР).

З підстав недодержання
нотаріальної форми визнаються
недійсними тільки угоди, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню, зокрема,
договори довічного утримання; застави,
купівлі-продажу (в тому числі при
придбанні на біржових торгах).

Якщо така угода виконана
повністю або частково однією з сторін,
а друга сторона ухиляється від її
нотаріального оформлення, суд на
підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони,
яка виконала угоду, її
правонаступників або прокурора вправі
визнати угоду дійсною.

Щоб не допустити неправильного
визнання дійсними угод на підставі ч. 2
ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи
підлягала виконана угода
нотаріальному посвідченню, чому вона
не була нотаріально посвідчена і чи не
містить вона протизаконних умов.

Отже, дослідивши матеріали
справи та враховуючи положення
матеріального закону, колегія судів
дійшла висновку, що оскільки договір
купівлі-продажу будинку не був
нотаріально посвідчений, чого вимагав
існуючий на той час матеріальний закон,
і позивачем не представлено доказів
того, що відповідачка ОСОБА_3 ухилялася
від нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу будинку, то
судове рішення від 4 квітня 2014 року
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що, в
силу ст. 309 ЦПК України, є підставою для
його скасування з ухваленням нового
рішення про відмову ОСОБА_2 у позові.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК
України право власності у набувача
майна за договором виникає з моменту
передання майна, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним (ч. З
ст. 334 ЦК України).

Зі справи вбачається, що
ОСОБА_2 також ставив питання про
визнання права власності на будинок
АДРЕСА_1 і суд задовольнив ці вимоги.

Між тим, позивач має
реєстраційне посвідчення про право
особистої власності на вказаний
будинок, видане 9 жовтня 2002 року Бюро
технічної інвентаризації
Новоазовської районної державної
адміністрації.

При цьому, в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_2 не заперечував того,
що після придбання будинку, він
додатково побудував споруди на
земельній ділянці по АДРЕСА_1 та провів
переобладнання будинку без належного
дозволу відповідних органів.

Тому, висновки суду про
повторне визнання за ОСОБА_2 права
власності на будинок з господарськими
спорудами, частина яких є самочинним
будівництвом, належним чином не
вмотивовані (а.с.15).

Таким чином, доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 визнаються
обґрунтованими і скарга підлягає
задоволенню.

Керуючись п.2 ч.1. ст.307, ст. 309
ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Заочне рішення
Новоазовського районного суду
Донецької області від 4 квітня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу (біржового контракту)
дійсним та визнання права власності -
відмовити.

Рішення набирає законної
сили з моменту проголошення і може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий
Л.М. Кочегарова

Судді:
Т.Г. Ігнатоля

С.А. Попова