Справа № 350/2410/13-ц
Провадження № 22-ц/779/2040/2014
Головуючий у 1 інстанції Пулик М.В.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючої: Горейко М.Д.

Суддів: Проскурніцького П.І.,
Вакарук В.М.

Секретаря Драганчук У.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, його
представників ОСОБА_3, ОСОБА_4;
відповідачки-позивачки ОСОБА_5, її
представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про припинення права
на частку у спільному майні та
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2
про припинення права на частку у
спільному майні за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 на рішення
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 18 липня
2014 року та додаткове рішення
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 20
серпня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

17 лютого 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_5 про припинення
права на частку у спільному майні,
посилаючись на те, що на підставі
договору купівлі-продажу від 17 липня 2003
року він і ОСОБА_5 є співвласниками
земельної ділянки площею 0,1008 га та
незавершеного будівництвом житлового
будинку готовністю 11%, розташованих по
АДРЕСА_1. Майно було придбано за спільні
кошти. 20 жовтня 2003 року він з метою
завершення будівництва будинку уклав
зі своїм батьком ОСОБА_3 договір про
спільну діяльність у будівництві
житлового будинку, за умовами якого
останній зобов'язався здійснити
будівництво будинку за рахунок своїх
власних коштів і шляхом найму робочої
сили. Договірні зобов'язання батьком
виконані в повному обсязі. На даний час
будівництво будинку майже завершено.
ОСОБА_5 не брала участі в будівництві
будинку. Оскільки вона приймала участь
лише у придбанні будинку, то її частка у
спільному майні становить 5,5%, і вона є
незначною, що не дає можливості
виділити її в натурі. Він має намір
виготовити технічну документацію на
збудований будинок лише на своє ім'я.
Однак, ОСОБА_5 не погоджується на таке
оформлення документів. А тому просив
задовольнити його позовні вимоги і
припинити частку ОСОБА_5 у спільній
частковій власності, яка становить 5,5%,
з присудженням грошової компенсації за
належну їй частку у спільному майні в
розмірі 7491 грн. 50 коп. та зобов'язати
відділ архітектури і будівництва
Рожнятівської РДА внести зміни у
будівельний паспорт, виключивши ОСОБА_5
із числа співвласників.

13 березня 2013 року ОСОБА_5 звернулась із
зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
визнання права власності на
новостворене майно. Свої вимоги
обґрунтувала тим, що придбання
спірного будинку та подальше його
будівництво здійснювалося за кошти,
які вона надсилала батьку позивача.
Оскільки всі витрати по придбанню
будинку та його будівництву вона несла
сама, то просила визнати за нею право
власності на новостворене нерухоме
майно - домоволодіння АДРЕСА_1.

14 березня 2014 року ОСОБА_2 в порядку ст. 31
ЦПК України уточнив позовні вимоги в п.
4 позовної заяви і просив присудити
відповідачці ОСОБА_5 грошову
компенсацію за належну їй частку у
майні розміром у 5,5% станом на момент
розгляду справи судом, виходячи із
дійсної вартості незавершеного
будівництва, визначеної у висновку
судової будівельно-технічної
експертизи, та доповнив позов вимогою
про скасування зареєстрованого в
реєстраційній службі Рожнятівського
районного управління юстиції
Івано-Франківської області право
власності за ОСОБА_5 на житловий
будинок, незавершений будівництвом
готовністю 72,36%, по АДРЕСА_1, мотивуючи
тим, що ОСОБА_5 зареєструвала на себе
спірний незавершений будівництвом
будинок на підставі рішення
Рожнятівського районного суду від 03
грудня 2012 року, яке скасоване ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року.

29.04.2014 року ОСОБА_5 в порядку ст. 31 ЦПК
України змінила підставу і предмет
позову і заявила вимогу про припинення
права відповідача на частку в
спільному майні, посилаючись на те, що
частка відповідача в натурі не може
бути виділена, оскільки спірний об'єкт
нерухомості незакінчений
будівництвом, а частка в придбанні 5,5%
(при рівності часток) є незначною, яка
може бути припинена шляхом сплати
грошової компенсації.

Рішенням Рожнятівського районного
суду Івано-Франківської області від 18
липня 2014 року задоволено позов ОСОБА_5.
Вирішено припинити право власності
ОСОБА_2 на 5,5% незавершеного
будівництвом житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, що належить
йому на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
незакінченого будівництвом житлового
будинку, посвідченого 17.07.2003 року
приватним нотаріусом Рожнятівського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі за №1549.
Припинено право власності ОСОБА_2 на 5,5%
земельної ділянки площею 0,1008 га по
АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для
будівництва та обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель, що належить йому на підставі
того ж договору купівлі-продажу. Також
стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 31913
грн. компенсації за частку вартості
житлового будинку та 4712 грн. 40 коп.
компенсації за частку вартості
земельної ділянки.

Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_5 2500 грн. витрат, пов'язаних з
оплатою правової допомоги, та 2000 грн. за
проведення експертизи.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про
припинення права на частку у спільному
майні відмовлено.

Додатковим рішенням Рожнятівського
районного суду Івано-Франківської
області від 20 серпня 2014 року вирішено
відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 про зобов'язання відділу
архітектури і будівництва
Рожнятівської РДА внести зміни у
будівельний паспорт у зв'язку з
виключенням із числа співзабудовників
ОСОБА_5 та в позовних вимогах про
скасування зареєстрованого в
реєстраційній службі Рожнятівського
районного управління юстиції
Івано-Франківської області права
власності за ОСОБА_5 на будівельні
матеріали, використані для будівництва
незавершеного житлового будинку,
готовність якого складає 72,36% по
АДРЕСА_1.

Не погодившись із рішенням
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 18 липня
2014 року та додатковим рішенням цього ж
суду від 20.08.2014 року, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на неповне з'ясування судом обставин
справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Зокрема вказує, що судом першої
інстанції оцінено свідчення свідка
ОСОБА_8 як такі, що мають істотне
значення для встановлення обставин
щодо урахування вкладу кожного із
співвласників у придбанні спірного
майна, при тому, що він не приймав
участі при новому розгляді справи, а в
судовому засіданні були оголошені
пояснення, дані ним на попередніх
судових засіданнях.

При цьому суд залишив поза увагою умови
п. 4 договору купівлі-продажу,
відповідно до якого продаж спірного
майна вчинено за 14983,24 грн., які
покупцями ОСОБА_5 та ОСОБА_2, від імені
якого діяв батько ОСОБА_3, сплачені
продавцю ОСОБА_8 і безпідставно дійшов
висновку, що ОСОБА_5 за власні кошти
придбала спірне майно.

Апелянт зазначає і про те, що суд
безпідставно взяв до уваги свідчення
свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 про придбання
ОСОБА_5 незавершеного будівництвом
будинку, проігнорувавши при цьому
свідченнями свідків з його боку ОСОБА_15
та ОСОБА_16, як близьких родичів, при
тому, що вищенаведені свідки ОСОБА_5
також є її родичами.

Також в порушення ст. 63 ЦПК України суд
оцінив як свідчення ОСОБА_5, так і
свідків з її сторони про ведення
будівництва спірного об'єкту тільки за
її кошти. При цьому суд не звернув увагу
на те, що окремі свідки сторони ОСОБА_5
не могли дати пояснень по інших
обставинах справи.

В порушення ст. 59 ч. 2 ЦПК України суд
проігнорував поясненнями свідка
ОСОБА_17, який вказав, що при муруванні
спірного будинку ОСОБА_5 не було і всі
вказівки по проекту будинку давав
ОСОБА_3

На підставі свідчень свідка ОСОБА_9 суд
першої інстанції дійшов висновку, що в
період будівництва спірного житлового
об'єкту сім'я ОСОБА_3 паралельно вела
будівництво будинку, в якому вони зараз
всі проживають по АДРЕСА_2, при цьому
ігноруючи поясненнями свідків ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_17

Всупереч вказівкам Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі від 13.11.2013 року суд
першої інстанції розцінив як належний
доказ, зокрема: довідку з банку
Німеччини про перерахунок чоловіком
ОСОБА_5 коштів на ім'я ОСОБА_3, на якій не
проставлено апостиль; лист ПАТ "Ідея
Банк" від 29.05.2014 року про надходження на
рахунок ОСОБА_3 з 09.08.2005 року по 22.01.2010
року коштів з банківської установи
Німеччини, не звернувши увагу, що всі
квитанції, надані банком, оформлені на
німецькій мові без перекладу на
українську мову , без зазначення
призначення платежу, а відтак
безпідставно дійшов висновку, про
отримання його батьком коштів для
ведення спірного будівництва. При
цьому судом необґрунтовано прирівняні
затрачені батьком кошти на купівлю
будівельних матеріалів в сумі 101134 грн.,
що є еквівалентними 12800 євро.

Апелянт зауважує, що висновки суду
першої інстанції не узгоджуються з
нормами матеріального права, зокрема
ст. 365 ЦК України. Суд позбавив його
частки у спільному майні, безпідставно
зробивши висновок, що він забезпечений
житлом, проживає по АДРЕСА_2, і
припинення його частки в спірному
майні не завдасть йому істотної шкоди,
а ОСОБА_5 не забезпечена житлом. Крім
того, судом невірно визначено розмір
грошової компенсації йому за земельну
ділянку. Припинивши його право
власності на половину, тобто 5,5%
незавершеного будівництвом будинку,
готовність якого на час придбання
становила 11%, суд припинив його право
власності на 5,5% земельної ділянки,
цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування будинку
та прибудинкової території, замість 50%,
визначивши розмір компенсації в 4712 грн.
50 коп. А половина від вартості
придбаної земельної ділянки,
визначеної експертом в розмірі 85680 грн.
становить 42840 грн.

Також апелянт вказує на те, що суд
помилково до спірних правовідносин
застосував положення ст.ст. 364, 365 ЦК
України, про що звертав увагу Верховний
Суд України в ухвалі від 17.02.2010 року у
справі №6-6248се09, в якій зазначено, що
суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення, керувався положеннями як ст.
364, так і ст. 365 ЦК України, які є
взаємовиключними і одночасно
застосовані бути не можуть.

Крім того, суд першої інстанції в
порушення ст.ст. 136, 137 ЦПК України виніс
ухвалу про витребування доказів -
інформації з банківських установ та
задоволив клопотання ОСОБА_5 про виклик
свідків після початку розгляду справи
по суті, залишивши поза увагою те, що
представником ОСОБА_5 називались різні
банківські установи, то Приватбанк, то
ПрикарпаттяБанк, то Ідея Банк та
вказувались різні банківські рахунки,
що підтверджує, що ОСОБА_5 не володіла
інформацією щодо коштів, які були
переказані від її чоловіка ОСОБА_23 на
ім'я його батька та не представила
вимоги щодо наявності будь-яких
претензій її чоловіка до його батька.

В апеляційній скарзі на додаткове
рішення Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 20
серпня 2014 року апелянт зазначає, що при
ухваленні оскаржуваного додаткового
рішення судом першої інстанції не
враховано те, що ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 13.11.2013 року скасовано рішення
Рожнятівського районного суду від
13.12.2013 року, на підставі якого
реєстраційною службою Рожнятівського
районного управління юстиції
проведено реєстрацію права власності
за ОСОБА_5 на будівельні матеріали
використані для будівництва
незавершеного житлового будинку,
готовність якого складає 72,36% по
АДРЕСА_1, що автоматично тягне за собою
скасування такої реєстрації. При
новому розгляді справи ОСОБА_5,
змінивши підставу і предмет позову, не
ставила позовну вимогу про визнання за
нею права власності на будівельні
матеріали, використані на будівництво
незавершеного спірного житлового
будинку.

Крім того, апелянт вказує на
процесуальні порушення суду першої
інстанції при розгляді заяви
представника ОСОБА_5 про ухвалення
додаткового рішення, а саме, по
прибутті в судове засідання, його
представника було повідомлено про
необов'язкову присутність сторін у
такій справі, оскільки присутність
сторін немає значення. Також посилання
у додатковому рішенні, що ним подана
заява про розгляд справи в його
відсутності спростовується
матеріалами справи, оскільки така
заява ним не подавалась суду.

З наведених підстав просить рішення
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 18 липня
2014 року та додаткове рішення від 20
серпня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким повністю
задовольнити його позовні вимоги, та
відмовити ОСОБА_5 в задоволенні
зустрічного позову в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт
та його представники вимоги
апеляційної скарги підтримали з
мотивів, викладених у ній.

Відповідач - позивач ОСОБА_5 та її
представник в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не
визнала. Рішення суду вважала законним
та обґрунтованим.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, їх представників, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
відповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційні скарги
підлягають до часткового задоволення з
наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні його
позовних вимог та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
ОСОБА_2 не доведено обставини, на які
він посилався як на підставу своїх
вимог, зокрема проведення будівництва
будинку за власні кошти. Позивачкою за
зустрічним позовом ОСОБА_5 подано
належні докази, які доводять факт
спорудження незавершеного
будівництвом спірного будинку
готовністю 72,36% за її кошти. Оскільки
частка ОСОБА_2 в спірному будівництві є
незначною, становить 5,5% (від 11%
готовності незавершеного будівництвом
будинку при його придбанні), виділити
її окремо неможливо, тому
обґрунтованим є позов ОСОБА_5 про
позбавлення його частки у спірному
майні з виплатою грошової компенсації
в розмірі 5,5% від вартості спірного
майна, визначеної висновком судової
будівельно-технічної експертизи від
20.06.2012 року та висновком ТзОВ
"Прикарпатський ІКЦ" від 16.07.2014 року.
Позбавлення ОСОБА_2 частки у спільному
майні не завдасть йому істотної шкоди,
оскільки останній забезпечений іншим
житлом.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції установлено, що
17 липня 2003 року укладено договір
купівлі-продажу, за умовами якого
ОСОБА_24 продав, а ОСОБА_2, від імені
якого діяв батько ОСОБА_3, та ОСОБА_5
придбали земельну ділянку площею 0,1008
га, цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, а також житловий
будинок готовністю 11%, які розташовані
за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_2 для ОСОБА_5
являється похресником та племінником
по сестриній лінії. Відповідно до умов
зазначеного договору нерухоме майно,
придбане покупцями, належить їм на
праві спільної сумісної власності, без
визначення часток кожного з покупців.
За даними висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
20.06.2012 року ступінь готовності спірного
будинковолодіння становить на час
розгляду справи 72,36%.

Встановлено, що між співвласниками
виник спір щодо участі у будівництві
будинку, а також грошових внесків у
будівництво. Кожен зі співвласників
ставить питання про позбавлення іншого
співвласника частки у спільному майні,
посилаючись на те, що частка іншого
співвласника є незначною, становить 5,5%
(від 11% готовності незавершеного
будівництвом будинку при його
придбанні), у зв'язку з чим у них виникла
необхідність визначення розміру
часток.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 356, ч. 2 ст. 357
ЦК України власність двох чи більше
осіб із визначенням часток кожного з
них у праві власності є спільною
частковою власністю. Якщо розмір
часток у праві спільної часткової
власності не встановлений за
домовленістю співвласників або
законом, він визначається з
урахуванням вкладу кожного з
співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.

Як ствердили сторони в судовому
засіданні, кожен з них надав суду всі
наявні докази, які підтверджують їх
участь в придбанні будівельних
матеріалів та проведенні будівельних
робіт.

Позивач ОСОБА_2 на підтвердження
проведення будівництва спірного
будинку за власні кошти надав суду
квитанції та накладні на ім'я його
батька про придбання будівельних
матеріалів на загальну суму 88523 грн.
(копії на а.с. 7-21 в т. 1, оригінали на а.с.
4-76 в т. 4), який в силу договору про
спільну діяльність у будівництві
житлового будинку від 20.10.2003 року(а.с. 22
в т. 1) займався будівництвом будинку.
Також надано довідки з місця праці про
доходи їхньої сім'ї (а.с. 11-32 в т. 2), та
свідчення свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_17

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5
на підтвердження внесення коштів в
будівництво спірного будинку надала
платіжні документи про переказ грошей
її чоловіком на ім'я ОСОБА_3 з 2003 по 2010
роки на суму 13800 євро (а.с. 42-55 в т. 1, 142-151 в
т. 2), виписку - підтвердження про
переказ грошей ОСОБА_3 на суму 13800 євро
(а.с. 39-40 в т. 3). На запит суду з ПАТ "Ідея
Банк" поступив інформаційний лист про
надходження на рахунок №1000/0179
ОСОБА_3 у ПАТ "Ідея Банк" коштів в період
з 09.08.2005 року по 22.01.2010 року з
банківської установи Німеччини з
копіями платіжних документів на
загальну суму 8800 євро, а також
інформовано, що документи за період з
30.07.2003 по 24.03.2005 роки є знищеними (а.с. 94-101
в т. 3).

Доводи апелянта про те, що платіжні
документи про грошовий переказ, видані
установою або уповноваженою особою
іншої держави (в даному випадку
Німеччиною) не містять апостиль, який
би підтверджував вірність підпису,
посаду і прізвище особи, яка
підписувала документ та справжність
печатки чи штампу, яким засвідчено
документ, не узгоджуються з
положеннями Гаазької Конвенції, що
скасовує вимогу легалізації іноземних
офіційних документів 1961 року.
Зазначена Конвенція, згода на
обов'язковість якої надана Законом
України від 10 січня 2002 року "Про
приєднання України до Конвенції, що
скасовує вимогу легалізації іноземних
офіційних документів", набула чинності
між Україною і державами-учасницями
Конвенції, що не висловили заперечень
проти її приєднання, з 22 грудня 2003 року.
Однак, Федеративна Республіка
Німеччина висловила заперечення проти
приєднання України до зазначеної
Конвенції, що скасовує вимогу
легалізації іноземних офіційних
документів. У зв'язку із цим згідно зі
статтею 12 цієї Конвенції на території
України суди не приймають документи,
завірені апостилем, що виконані в цій
країні, тому продовжує застосовуватись
вимога дотримання процедури
консульської легалізації.

Крім того, за приписами ст. 1 ця
Конвенція поширюється на офіційні
документи, які були складені на
території однієї з Договірних держав і
мають бути представлені на території
іншої Договірної держави.

З аналізу наведеної норми слідує, що
платіжний документ про грошовий
переказ не відноситься до документів,
які потребують легалізації.

Позивачкою ОСОБА_5 в обґрунтування
позовних вимог також надано суду копії
квитанцій та накладних про придбання
будівельних матеріалів (а.с. 56-65 в т. 1) та
свідчення свідків ОСОБА_25, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та
ОСОБА_26

Суд першої інстанції, оцінивши надані
сторонами докази, дійшов висновку, що
частка ОСОБА_2 в спільному майні
становить 5,5%, є не значною, а тому
обґрунтованим є позов ОСОБА_5 про
позбавлення ОСОБА_2 частки в спільному
майні з виплатою йому грошової
компенсації, а відповідно не
обґрунтованим є позов ОСОБА_2 про
позбавлення ОСОБА_5 частки в спільному
майні з виплатою їй грошової
компенсації.

Такий висновок суду є неправильним, не
узгоджується з нормами матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини, та не відповідає
встановленим обставинам справи.

Судом встановлено, що в спільну сумісну
власність сторони відповідно до
договору купівлі-продажу від 17.07.2003
року придбали не тільки незавершений
будівництвом будинок, а й земельну
ділянку площею 0,1005 га по АДРЕСА_1.

За приписами ст. 372 Цивільного кодексу
України частки співвласників у праві
спільної сумісної власності є рівними,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними або законом.

Таким чином, ОСОБА_2 належить 50%
вказаної земельної ділянки, а не 5,5%, як
дійшов висновку суд першої інстанції, у
зв'язку з чим частка ОСОБА_2 у спільному
майні не може вважатися незначною.

Більше того, підстави припинення права
власності на земельну ділянку
встановлені ст. 140 Земельного кодексу
України, на жодну з яких не покликалась
позивачка ОСОБА_5

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Положеннями ст. 365 ЦК України
передбачено підстави припинення права
на частку у спільному майні.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону
припинення права особи на частку в
спільному майні допускається лише в
тому разі, коли таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може
бути завдана співвласнику та членам
його сім'ї, вирішується в кожному
конкретному випадку з урахуванням
обставин справи та особливостей
об'єкта, який є спільним майном.

Що саме ця обставина є визначальною під
час вирішення спору про припинення
права на частку у спільному майні за
вимогою інших співвласників вказав і
Верховний Суд України в постанові
судової палати у цивільних справах від
2 червня 2014 р. у справі №6-68цс14.

Однак, суд першої інстанції всупереч
вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України не звернув
уваги на відсутність доказів про
забезпечення ОСОБА_2 житлом, на
рівність часток співвласників у
земельній ділянці, у зв'язку з чим
дійшов необґрунтованого висновку, що
позбавлення ОСОБА_2 частки у спільному
майні не завдасть йому істотної шкоди.

Оскільки суд першої інстанції не
врахував викладеного, що свідчить про
те, що рішення в частині зустрічного
позову ОСОБА_5 постановлене з
неправильним застосуванням норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, то в цій частині
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким в позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2
про позбавлення частки в спільному
майні слід відмовити.

З урахуванням вищевикладених обставин
та норм матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про відсутність підстав для
позбавлення ОСОБА_5 частки в спільному
майні та обґрунтовано відмовив ОСОБА_2
в позові.

Крім того, суд першої інстанції при
постановленні додаткового рішення у
порушення вимог ст.ст. 212 - 214 ЦПК України
не з'ясував належним чином фактичних
обставин справи щодо заявленої вимоги
ОСОБА_2 про скасування зареєстрованого
в реєстраційній службі Рожнятівського
районного управління юстиції
Івано-Франківської області права
власності за ОСОБА_5 на будівельні
матеріали, використані для будівництва
незавершеного житлового будинку,
готовність якого складає 72,36% по
АДРЕСА_1, та якими доказами вони
підтверджуються, що має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

За даними витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності (а.с. 19 в т. 3)
реєстраційною службою Рожнятівського
районного управління юстиції 19.06.2013
року проведено реєстрацію права
власності ОСОБА_5 на незавершений
будівництвом житловий будинок по
АДРЕСА_1, індексний номер 3274241, на
підставі рішення Рожнятівського
районного суду від 03.12.212 року в справі
№913/595/2012.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 13.11.2013 року (а.с.
234-236 в т. 2) скасовано вказане рішення
Рожнятівського районного суду, що
автоматично тягне за собою скасування
такої реєстрації.

За наведених обставин колегія суддів
дійшла висновку, що в цій частині
додаткове рішення підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення в
наведеній частині про задоволення
позовної вимоги ОСОБА_2

В решті додаткове рішення
Рожнятівського районного суду від
20.08.2014 року слід залишити без зміни з
урахуванням вищенаведених обставин
справи.

На підставі викладеного відповідно до
ст.ст. 321, 356 ч. 1, 357 ч. 2, 365 ч.ч. 1, 2 ЦК
України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 18 липня
2014 року скасувати, ухваливши нове
рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про
припинення права на частку у спільному
майні відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2
про припинення права на частку у
спільному майні відмовити.

Скасувати додаткове рішення
Рожнятівського районного суду
Івано-Франківської області від 20
серпня 2014 року в частині позовних вимог
ОСОБА_2 про скасування реєстрації права
власності за ОСОБА_5 на будівельні
матеріали, використані для будівництва
незавершеного житлового будинку,
ухваливши в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 про скасування реєстрації
права власності за ОСОБА_5 на
незавершений будівництвом житловий
будинок задовольнити.

Скасувати реєстрацію права власності
ОСОБА_5 на незавершений будівництвом
житловий будинок по АДРЕСА_1, проведену
реєстраційною службою Рожнятівського
районного управління юстиції 19.06.2013
року, індексний номер 3274241.

В решті додаткове рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
М.Д. Горейко

Судді
П.І. Проскурніцький

В.М. Вакарук