Справа № 587/581/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 жовтня 2014 року Сумський
районний суд Сумської області в складі
:

головуючого судді - Черних О.М.

при секретарі - Рудавін Є.В.

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Суми
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Верхньосироватська сільська рада,
треті особи: Сумська районна державна
нотаріальна контора, приватний
нотаріус Сумського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання недійсним
правочину, визнання права власності в
порядку спадкування та зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2,
Верхньосироватська сільська рада,
ОСОБА_4, треті особи: Сумська районна
державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус Сумського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання рішення та свідоцтва про
право власності недійсним, визначення
часток в майні колишнього колгоспного
двору, визнання права власності в
порядку спадкування, -

в с т а н о в и в:

В березні 2014 року позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулися до суду з даним
позовом до відповідачів ОСОБА_3,
Верхньосирововтської сільської ради. В
обґрунтування позовних вимог
вказували на те, що їх батько ОСОБА_7
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, в установлені
законом строки позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 подали заяви про прийняття
спадщини після померлого, у зв'язку з
чим була заведена спадкова справа. В 2014
році вони звернулись до Сумської
державної нотаріальної контори з
заявою про оформлення спадщини на
домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало
спадкодавцю. Проте отримали відмову,
оскільки спірний будинок належить на
права власності ОСОБА_4, на підставі
договору купівлі -продажу укладеного
між нею та ОСОБА_3 Вважають, що договір
купівлі продажу недійсний, оскільки
укладений з порушенням чинного
законодавства. Так, ОСОБА_3, в порушення
без дозволу співвласників, тобто
позивачів розпорядилась спадковим
майном. При цьому вказали, що оскільки
ОСОБА_4 за життя знала ОСОБА_7, вона не
являється добросовісним набувачем. А
тому просили визнати договір
купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1
недійсним та визнати за ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 право власності на 1/3 кожному в
порядку спадкування на домоволодіння
АДРЕСА_1.

Відповідачка звернувся до суду із
зустрічним позовом до позивачів
Верхньосироватська сільська рада,
ОСОБА_4 про визнання рішення та
свідоцтва про право власності
недійсним, визначення часток в майні
колишнього колгоспного двору, визнання
права власності в порядку спадкування.
Свою позовну заяву мотивує тим, що вона
була членом колгоспного двору. В
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8, яка була головою
колгоспного двору померла. Після її
смерті, на підставі ст.. 563 ЦК України ( в
редакції чинній на день смерті)
спадщина в майні колгоспного двору не
відкривалась. Вважає, що свідоцтво
НОМЕР_1, яке видане на ім'я ОСОБА_8 після
її смерті незаконним. Крім того,
вказала, що вона є співвласником
домоволодіння АДРЕСА_1 як член
колгоспного двору, оскільки вона та
ОСОБА_7 були зареєстровані станом на 15
квітня 1991 року у спірному
домоволодінні. А тому просить суд
визнати за нею право власності на ?
частину домоволодіння АДРЕСА_1. Після
смерті ОСОБА_7, вона у встановленому
порядку прийняла спадщину, оформила
правовстановлюючі документи на
домоволодіння та розпорядилась у
встановленому порядку своїм майном, а
саме оформила договір купівлі -
продажу з ОСОБА_10 Зазначила, що вважає,
ОСОБА_4 добросовісним набувачем,
оскільки вона мала право
розпоряджатись своїм майном.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник ОСОБА_11 позовні вимоги
підтримали з зазначених у позовній
заяві підстав. Заперечували проти
задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_12 заперечував проти первісного
позову, підтримав позовні вимоги
зустрічного позову, просив їх
задоволити.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник
ОСОБА_13 заперечували проти первісного
позову в повному обсязі, просили
відмовити в його задоволенні.

Голова Верхньосироватської сільської
ради Цигура О.В. поклався на розсуд
суду.

Представник Сумської районної
державної нотаріальної контора, в
судове засідання не з'явився про час і
місце розгляду повідомлений належним
чином, просив розглядати справу у його
відсутність.

Приватний нотаріус Сумського
нотаріального округу ОСОБА_6 в судове
засідання не з'явилась про час і місце
розгляду повідомлена належним чином.

Свідок ОСОБА_16 та ОСОБА_14 суду пояснили,
що ОСОБА_3 проживала в домоволодінні
АДРЕСА_1 з 1984 року, будинок на той час
був збудований, в будинку мешкали
ОСОБА_8, ОСОБА_7 та його діти. Коли саме
діти виїхали, вказати не можуть. Після
смерті ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_1
приїздили приблизно 2 рази, вони не
цікавились будинком, не допомагали
ОСОБА_3 утримувати його.

Заслухавши сторони, їх представників,
свідків, суд приходить до висновку, що
первісний позов не обґрунтований і не
підлягає задоволенню, та в
задоволенні зустрічного позову слід
також відмовити.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть (а.с. 37).

Після його смерті відкрилась спадщина
на спадкове майно, яке складалось з
домоволодіння АДРЕСА_1 та грошових
вкладів.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого. До
числа спадкоємців першої черги
належить також дитина померлого, яка
народилась після його смерті.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є рідними синами
спадкодавця і встановленому законом
порядку звернулись до Сумської
районної державної нотаріальної
контори з заявами про прийняття
спадщини. Крім того, з заявою про
прийняття спадщини звернулась дружина
спадкодавця - ОСОБА_3, даний факт
підтверджується копією спадкової
справи ( а.с. 34-39).

Згідно свідоцтва про право власності №
1448 від 06 вересня 1990 року, яке видано на
підставі рішення виконкому Сумської
районної ради народних депутатів
НОМЕР_1 від 29 серпня 1986 року
домоволодіння АДРЕСА_1 належить на
праві власності колгоспному двору ,
головою якого є ОСОБА_8 (а.с. 84)

На підставі рішення виконавчого
комітету Верхньосироватської
сільської ради № 12 від 21 лютого 1989 року
головою колгоспного двору, після
померлої ОСОБА_8, призначено ОСОБА_7
господарство залишається колгоспним
(а.с. 145-146).

Відповідно постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права
власності» ( із наступними змінами )
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку у його майні;

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних;

Згідно ст. 120 ЦК України (в редакції
1963р.), майно колгоспного двору належить
його членам на праві сумісної
власності. Крім того, колгоспному
дворові належать передані в його
власність членами двору їх трудові
доходи від участі в громадському
господарстві колгоспу або інше
передане ними у власність двору майно,
а також предмети домашнього вжитку і
особистого користування, придбані на
спільні кошти.

Згідно ст. 123 ЦК України (в редакції
1963р.), частка члена колгоспного двору в
майні двору визначається: при виході
його з складу двору без утворення
нового двору (виділ); при утворенні з
одного двору двох і більше дворів
(поділ); при зверненні стягнення по
особистих зобов'язаннях члена двору.
Розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних. Частку
працездатного члена двору в майні
двору може бути зменшено або у її
виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з
недовгочасним його перебуванням у
складі двору або незначною участю
своєю працею чи коштами в господарстві
двору.

Згідно ст. 124 ЦК України (в редакції
1963р.), при виході одного або кількох
членів колгоспного двору з його складу
виділ частки в натурі провадиться з
таким розрахунком, щоб не позбавити
двір необхідних для ведення його
підсобного господарства будівель,
худоби та сільськогосподарського
реманенту. При неможливості виділити
належну членові двору частку майна в
натурі її вартість виплачується йому
грішми. Право вимагати виділу майна при
виході з складу двору мають члени
двору, які досягли шістнадцяти років.
Особи віком від п'ятнадцяти до
шістнадцяти років можуть вимагати
виділу за згодою своїх батьків
(усиновителів) або піклувальника, а в
інтересах осіб, що не досягли
п'ятнадцяти років, виділу можуть
вимагати їх батьки (усиновителі) або
опікун.

Колгоспний двір за цивільним кодексом
Української РСР (1963 року) визначався як
сімейно-трудове об'єднання осіб, всі
або частина яких були членами колгоспу,
брали участь у суспільному виробництві
колгоспу та спільно вели підсобне
господарство. Як суспільна група
«колгоспний двір» існував до 15 квітня
1991 року, тобто до прийняття постанови
Верховної Ради Української РСР № 885-XII,
якою введений в дію Закон України «Про
власність».

Відповідно до нормативно-правових
актів, які були чинними на час
існування колгоспного двору, зокрема,
Технічних вказівок по веденню книжок
погосподарського обліку в сільських
радах, такі книжки були основними
документами по визначенню суспільної
групи господарства. Суспільна група
господарства встановлювалася в
залежності від роду занять голови
господарства (сім'ї).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок»( зі змінам, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 25 грудня 1992 року № 13) суди
мають враховувати, що право власності
на жилий будинок виникає з часу його
реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на жилий будинок,
виданого виконавчим комітетом
Верхньосироватської сільської ради
народних депутатів 06 вересня 1990 року на
підставі рішення виконкому Сумської
районної ради народних депутатів
НОМЕР_1 від 29 серпня 1986 року, жилий
будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_17
відповідно до п.18 інструкції про
порядок реєстрації будинків від 31.01.1966
р.

Згідно з п.18 інструкція про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, у разі будівництва
будинку на колгоспній землі,
розташованій у смузі міста або селища
міського типу, виконком місцевої Ради
депутатів трудящих, на підставі витягу
з рішення загальних зборів
колгоспників або довідки правління
колгоспу про надання земельної ділянки
для будівництва, дозволу виконкому на
будівництво та акту про закінчення
будівництва і введення в експлуатацію
будинку, разом з затвердженням цього
акту вирішує питання про оформлення
права власності і видачу свідоцтва про
це.

В свідоцтві на право власності, яке
видано колгоспному двору, вказується,
що будинок належить колгоспному двору
і зазначається голова цього двору.

Колгоспному двору або одноосібному
селянському двору видається свідоцтво
про право особистої власності на
будинок відповідно до п. 18.

Дане право власності мали всі члени
колгоспного двору, що проживали на той
час у дворі, але було загально прийняте
правило в діловодстві, і вписували в
свідоцтво лише одного повнолітнього
члена двору, тому в свідоцтво була
вписана лише ОСОБА_8 - як голова
колгоспного двору.

Згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК УРСР, який
був чинним на час виникнення спірних
правовідносин, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Одною із вимог позивачки за зустрічним
позовом ОСОБА_3 є визнання незаконним
та скасування рішення Сумської
районної ради від 29 серпня 1986 року та
визнання свідоцтва про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1, видане 06
вересня 1990 року ОСОБА_8 недійсним. Суд
звертає увагу, що будь-яких доказів, які
б свідчили на підтвердження того, що
позивачка не знала про цей факт не
надано. Навпаки, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 було відомо, що
будинок був зареєстрований на
свекруху, однак такий перебіг подій її
повністю влаштовував.

Тому в цьому випадку суд не знаходить
підстав для визнання поважними причин
пропуску строку позовної давності , а
тому з цих підстав їй слід відмовити у
задоволенні позову в цій частині.

Судом встановлено, що на час
реєстрації будинку в ньому проживали
подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3, що
підтверджується по господарською
книгою. Сини ОСОБА_7 та ОСОБА_1 вибули з
будинковолодіння до державної
реєстрації будинку (а.с. 214).

Відповідно до відомостей по
господарської книги ОСОБА_3 на час
державної реєстрації будинку
працювала колхозницею Колхоз «Маяк»

Відповідно до вимог ст.ст.123 і 126
Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/
та п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України N 3 від 2.03.1973 р № 3 "Про
судову практику в справах про поділ
колгоспного двору і виділ з нього",
розмір частки колишнього члена
колгоспного двору в спільному майні, що
належить дворові і збереглося після
його перетворення в господарство
робітників та службовців (якщо на час
припинення існування двору цей член не
втратив права на неї), встановлюється
згідно зі ст. 123 Цивільного кодексу.
Тому при поділі майна, яке є спільною
власністю колгоспного двору, суди
повинні виходити з принципу рівності
часток усіх колишніх членів двору, в
тому числі непрацездатних і
неповнолітніх. Майно, придбане після
перетворення колгоспного двору в
господарство робітників чи службовців,
підлягає поділу за нормами, що
регулюють поділ спільної часткової
власності або спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно з чинною на той час ст.126 ЦК
України працездатний член колгоспного
двору втрачав право на частку у майні
двору, якщо він не менше 3-х років не
брав участі у веденні спільного
господарства двору. Це правило не
поширювалось на непрацездатних осіб.

Майно, яке належало колгоспному двору
і збереглося на дату введення в дію
Закону України «Про власність» (15
квітня 1991 року) слід виходити з того, що
таке право мають члени двору, котрі на
Цею дату не тратили право на частку в
зазначеному майні відповідно до чинної
на той час ст. 126 ЦК України (1963 року).
Їхнє право на це майно має визначатися
на підставі законодавства, що було
чинним на відповідний час (зокрема,
частка в майні двору колишнього його
члена - за правилами ст. 123 ЦК України (1963
року), а на майно, набуте з 16 квітня 1991
року - за Законом України «Про
власність» та іншими нормами, що
регулюють право власності).

Згідно зі ст. 120 ЦК 1963 р., яка діяла до 16
грудня 1993 р., двір може мати статус
колгоспного за умови, якщо члени двору
працюють у колгоспі.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах за позовами про
захист права власності», що містяться в
п. 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року
(із змінами, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 15 (V 0015700-98) від 25 травня 1998
року положення статей 17, 18 Закону
України «Про власність» (697-12) до
правовідносин, що виникли раніше до
введення в дію цього закону (з 15 квітня
1991 року), застосовується діюче на той
час законодавство.

На витребування частки з майна
колишнього колгоспного двору, що
збереглося на 15 квітня 1991 року,
поширюється загальний трирічний строк
позовної давності.

Оскільки подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_3
спільно проживали, спільно вели
господарство на час оформлення права
особистої власності на спірний будинок
АДРЕСА_1, при цьому сини ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 вибули з двору за рік до його
державної реєстрації. У ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 виникло право спільної
власності на цей будинок. При цьому,
частки всіх членів сім'ї були рівними.

Отже, суд вважає, що ? частка
домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3,
а ? належала ОСОБА_7

При цьому суд звертає увагу на те, що
ОСОБА_3 за час життя свого чоловіка -
ОСОБА_7 , не ставила питання про виділ
своєї частки або про поділ
домоволодіння. Право власності на ?
частку домоволодіння, в передбаченому
законом порядку, на себе не
оформлювала, з позовом про визнання за
нею права власності на весь будинок
звернулася до суду в 2008 році, тобто з
пропуском строку позовної давності,
передбаченої як нормами статей 71,75 ЦК
України в редакції 1963 року, так і ст.257
ЦК України в редакції 2003 року.

Враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заявлено клопотання про застосування
строку позовної давності відносно всіх
заявлених позовних вимог (а.с. 185-186), а
ОСОБА_3 не заявляла вимог про визнання
поважними причин пропуску цього
строку, то суд вважає, що ОСОБА_3, строк
позовної давності, передбачений
статтями 257, 261 ЦК України пропустила, а
тому з цих підстав їй слід відмовити у
задоволенні позову.

Після смерті ОСОБА_7 відкрилась
спадщина на будинок АДРЕСА_1

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963 р.
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначена дія має бути
вчинена протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за
законом або за заповітом в праві
відмовитись від спадщини протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.
При цьому він може заявити, що
відмовляється від спадщини на користь
кого-не-будь з інших спадкоємців,
закликаних до спадкування за законом
або за заповітом, а також на користь
держави або окремих державних,
кооперативних та інших громадських
організацій. Наступне скасування
спадкоємцем своєї заяви не
допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 560 ЦК
УРСР спадкоємці, закликані до
спадкування, можуть одержати в
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини свідоцтво
про право на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям за законом після шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Згідно з п. 112 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, яка діяла на час відкриття
спадщини, видача свідоцтва про
спадщину спадкоємцям, які прийняли
спадщину, ніяким строком не обмежена.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцю з моменту її відкриття, і що
у спадкоємця, який прийняв спадщину,
право власності на спадкове майно
виникає з моменту відкриття спадщини, а
не з дня одержання свідоцтва про право
на неї.

За таких обставин слід дійти висновку,
що після смерті ОСОБА_7 спадкоємцями
першої черги за законом відповідно до
ст. 529 ЦК УРСР стали в рівних частинах
діти ОСОБА_1, ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_3,
тобто кожен з них має право власності
на 1/3 частину спадкового майна.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 10 липня 2008 року за
ОСОБА_3 визнано право власності на
будинок АДРЕСА_1 (а.с. 21).

Згідно договору купівлі - продажу
ОСОБА_3 будинок з надвірними
побутовими будівлями, розташований за
адресою АДРЕСА_1 продала своїй онучці (
а.с. 22). Договір нотаріально завірений,
зареєстрований в Державному реєстру
правочинів (а.с. 80) в установленому
законом порядку нерухоме майно
зареєстроване в КП «Сумське БТІ» та
управлінні Держкомзему у Сумській
області (а.с. 83)

Рішенням Апеляційного суду Сумської
області від 19 березня 2014 року рішення
Сумського районного суду Сумської
області від 10 липня 2008 року, яким за
ОСОБА_3 визнано право власності на
спірний будинок скасовано (а.с. 50-59)

Враховуючи те, що відповідно до ст. 548 ЦК
УРСР прийнята спадщина визнається
належною спадкоємцю з моменту її
відкриття, і що у спадкоємця, який
прийняв спадщину, право власності на
спадкове майно виникає з моменту
відкриття спадщини, а не з дня
одержання свідоцтва про право на неї,
то суд вважає, що позовні вимоги про
визнання права власності в порядку
спадкування не підлягають задоволенні,
оскільки таке право у позивачів вже
існує.

Судом встановлено, що на момент
укладання договору купівлі - продажу
ОСОБА_3 не була власницею всього
будинку АДРЕСА_1, а мала право власності
лише на 1/3 спірного будинку

Згідно із Цивільним кодексом України
особа, яка вважає, що її речові права
порушені, має право звернутись до суду
як з позовом про визнання відповідної
угоди недійсною (ст. ст. 215-235), так і з
позовом про витребування майна з
чужого незаконного володіння (ст. 330, ст.
338).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись із
позовом про визнання угоди недійсною з
підстав їх невідповідності вимогам
закону.

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених ст. 203 ЦК України.

Однак ст. 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Отже, на угоду, укладену з
порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення.

Відповідно до ст. 330 ЦК України
якщо майно відчужене особою, яка не
мала на це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Згідно зі ст. 388 ЦК України
добросовісне придбання можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння
(віндикація).

Таким чином, права особи, яка
вважає себе власником майна, не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про
повернення майна з чужого незаконного
володіння не ставили, а тому позов не
підлягає задоволенню.

Керуючись ст.10, 57, 60, 209, 214, 215 ЦПК
України,-

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Верхньосироватська сільська рада за
необґрунтованістю.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_1, ОСОБА_2, Верхньосироватська
сільська рада, ОСОБА_4 про визнання
рішення та свідоцтва про право
власності недійсним, визначення часток
в майні колишнього колгоспного двору,
визнання права власності в порядку
спадкування у зв'язку зі спливом строку
позовної давності.

Рішення суду може бути оскаржене
протягом десяти днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
Сумської облатсі шляхом подачі
апеляційної скарги через сумський
районний Сумської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, мають
право оскаржити рішення протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення десятиденного строку,
передбаченого для подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
О.М.Черних