АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Перепелюк І.
Б.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю прокурора Мельничука Р.В.,
представника позивача Бабчука Ю.В.,
представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Чернівецького прокурора з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері в інтересах держави в особі
Державної адміністрації залізничного
транспорту України, яку представляє
Державне територіальне галузеве
об'єднання «Львівська залізниця», до
Чагорської сільської ради Глибоцького
району Чернівецької області, ОСОБА_4,
третя особа на стороні відповідачів -
відділ Держземагенства у Глибоцькому
районі, про визнання частково
незаконним та скасування рішення
Чагорської сільської ради, визнання
частково недійсними свідоцтва на право
на спадщину за законом, державного акта
на право власності на земельну ділянку,
скасування його державної реєстрації,
повернення земельної ділянки за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 30 жовтня 2013
року,

встановила:

У серпні 2013 року Чернівецький прокурор
з нагляду за додержанням законів у
транспортній сфері (далі - прокурор) в
інтересах держави в особі Державної
адміністрації залізничного транспорту
України, яку представляє Державне
територіальне галузеве об'єднання
«Львівська залізниця» (далі - ДТГО
«Львівська залізниця»), звернувся до
суду з названим позовом.

Зазначав, що в результаті обстеження
земель смуги відведення залізниці в
межах станції
Чернівці-Південні-Великий Кучурів щодо
фактичного їх використання згідно
цільового призначення було
встановлено, що в межах смуги
відведення, яка у даному місці
становить від 30 до 31 м частково
розташована земельна ділянка ОСОБА_4 на
відстані від 18,5 до 23,5 м від осі головної
колії, площа перетину земельних
ділянок складає 0,0278 га, що
підтверджується актом обстеження від 20
травня 2013 року та план-схемою,
розробленим ПП «Ріга».

Посилаючись на незаконність передачі
Чагорською сільською радою вказаної
частини земельної ділянки у власність
ОСОБА_5, а в подальшому і передачу її
відповідачеві ОСОБА_4, прокурор просив
визнати незаконним та скасувати
рішення Чагорської сільської ради
Глибоцького району, Чернівецької
області №103 від 4 серпня 1999 року в
частині передачі ОСОБА_5 у приватну
власність земельної ділянки площею 0,0278
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд;

визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом №2882 ВЕС №380462
від 29 листопада 2006 року в частині
передання ОСОБА_4 земельної ділянки
площею 0,0278 га;

визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ №317528, виданий на ім'я ОСОБА_4
відділом Держкомзему у Глибоцькому
районі 19 червня 2009 року в частині
посвідчення права власності на
земельну ділянку площею 0,0278 га;

земельну ділянку площею 0,0278 га
вартістю 21498 гривень, яка розташована у
с. Чагор в межах смуги відведення
станції Чернівці-Південні - Великий
Кучурів 276+390 м права сторона по ходу
кілометра, кадастровий номер
:01:004:0402, повернути державі в особі
ДТГО «Львівська залізниця».

Рішенням Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 30 жовтня 2013
року позовні вимоги прокурора
задоволено.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_2 просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у позові
прокурора відмовити.

Посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Указаним нормам рішення суду першої
інстанції повністю не відповідає.

Задовольняючи позов прокурора в
повному обсязі, суд першої інстанції

виходив з його обґрунтованості та
доведеності, дійшов висновку, що смуга
відведення залізниці від осі головної
колії становить від 30 до 31 м, а площа
перекриття земельних ділянок у місці
розташування земельної ділянки
складає 0, 0278 га.

Проте з таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд дійшов його внаслідок
неповного з'ясування обставин, що мають
значення для справи, недоведення
обставин справи, які суд вважав
встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права,
що згідно з пп.1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є
підставою для зміни рішення суду в
частині обсягу задоволення позовних
вимог та розміру судового збору, який
підлягає стягненню з відповідачів.

Предметом спору у даній справі є
частина земельної ділянки площею 0,0278
га, належної відповідачу ОСОБА_4 на
підставі державного акта на право
власності на земельну ділянку від 19
червня 2009 року (а.с.17), яка на думку
позивача знаходиться у смузі
відведення залізниці.

Відповідач ОСОБА_4 заперечує, що його
земельна ділянка знаходиться на
вказаній смузі відведення, зазначає, що
розміри смуги відведення навпроти його
земельної ділянки визначені
неправильно, а між наявними у справі
даними про виміри розмірів земельних
ділянок є протиріччя.

Суд першої інстанції належним чином не
перевірив указаних доводів
відповідача, у порушення вимог ч. 4 ст. 10
ЦПК України не сприяв всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
внаслідок чого помилково визначив
розмір спірної земельної ділянки, яка
відноситься до смуги відведення
залізниці.

Як на правову підставу віднесення
спірної земельної ділянки до смуги
відведення залізниці, її розміру,
перебування у постійному користування
ДТГО «Львівська залізниця» прокурор
посилався на відповідне законодавство,
а також на правовстановлюючий документ
- План меж смуги відведення
Кишинівської залізниці у напрямку
Вадул-Сирет-Чернівці, розроблений та
затверджений у 1949 році (а.с.14-16) (далі -
План меж смуги відведення 1949 року),
оригінал якого досліджений у судовому
засіданні.

Колегія суддів погоджується з тим, що
вказаним документом, відповідно до
діючого на той час законодавства
визначено межі смуги відведення
залізниці, які до даного часу
перебувають у постійному користуванні
ДТГО «Львівська залізниця».

Землі транспорту вважалися землями
спеціального призначення, які
використовувалися на підставі
особливих положень про ці землі
відповідно до п.п. 54, 55 Загальних засад
землекористування та землеустрою
(постанова ЦИК СССР від 15 грудня 1929
року).

Також згідно з нормами ст. ст. 193,194 ЗК
УРСР 1922 року передбачалося, що право
землекористування землями транспорту
виникало на підставі належних
документів, які видавалися після
затвердження проектів землеустрою
землевпорядними організаціями, що
підлягали земельній реєстрації. Плани,
акти землеустрою, які видавалися не
землевпорядними організаціями або
ними належним чином не посвідчувалися,
вважалися недійсними та не могли
доводити належне землекористування.

План меж смуги 1949 року належним чином
посвідчений землевпорядною
організацією.

Чинним у подальшому ЗК УРСР 1970 року, п. 5
постанови Верховної Ради України № 562
від 18 грудня 1990 року «Про порядок
введення в дію ЗК України» вимоги щодо
виготовлення та отримання державного
акта на землі транспорту не
передбачалися.

Тому доводи апелянта про неправильне
застосування чи тлумачення судом
першої інстанції норм матеріального
права, відсутність у ДТГО «Львівська
залізниця» документів на право
користування землею у районі
знаходження земельної ділянки
відповідача ОСОБА_4, як і самого права
користування частиною спірної ділянки,
є необґрунтованими й не можуть бути
підставою для відмови у позові.

Апелянт посилається на те, що
відповідно до постанови Ради Міністрів
СРСР від 27 січня 1962 року № 83
передбачалося скорочення ширини смуги
відведення для залізниць.

Проте цей нормативний акт міг бути лише
підставою для перегляду ширини смуг
відведення залізниці у кожному
конкретному випадку.

За матеріалами справи не встановлено,
що в установленому порядку ширина
смуги відведення залізниці у місці
розташування спірної земельної
ділянки зменшувалася.

Відповідно до ст. 6 ЗК України 1990 року
громадяни України мають право на
одержання у власність земельних
ділянок у тому числі для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка).

Передача земельних ділянок у власність
громадян провадиться місцевими Радами
народних депутатів відповідно до їх
компетенції.

За змістом ст. 17 цього Кодексу передача
земельних ділянок у приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки, із земель запасу.

Передача у власність громадян
земельних ділянок, що перебувають у
власності або користуванні інших
громадян чи юридичних осіб,
провадиться місцевими Радами народних
депутатів після вилучення (викупу) їх у
порядку, встановленому статтями 31 і 32
цього Кодексу.

У справі встановлено, що на порушення
указаних норм права рішенням
Чагорської сільської ради №103 від 4
серпня 1999 року ОСОБА_5 у приватну
власність передано земельну ділянку
площею 0,1264 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд, на
частині якої знаходиться смуга
відведення залізниці в межах станції
Чернівці-Південні - Великий Кучурів.

Тому, суд першої інстанції мав
підстави для визнання недійсним даного
рішення у певній частині, як і визнання
недійсними у цій частині свідоцтва про
право на спадщину за законом та
державного акту про право власності на
земельну ділянку, видані на ім'я
відповідача.

У зв'язку з цим доводи апелянта про те,
що за нормами ЗК України, 1990 року
сільська рада повністю діяла у межах
своїх повноважень є необґрунтованими,
оскільки її рішення стосується і
частини спірної ділянки, яка
знаходиться у постійному користуванні
залізниці.

За змістом ст. 68 ЗК України, ст. 11 Закону
України «Про транспорт», ст. 6 Закону
України «Про залізничний транспорт»
до земель залізничного транспорту
належать землі смуг відведення
залізниць під залізничним полотном та
його облаштуванням, станціями з усіма
будівлями і спорудами енергетичного,
локомотивного, вагонного, колійного,
вантажного і пасажирського
господарства, сигналізації та зв'язку,
водопостачання, каналізації; під
захисними та укріплювальними
насадженнями, службовими,
культурно-побутовими будівлями та
іншими спорудами, необхідними для
забезпечення роботи залізничного
транспорту. Такі землі призначені для
виконання покладених на підприємства і
організації залізничного транспорту
завдань щодо експлуатації, ремонту,
вдосконалення і розвитку об'єктів
залізничного транспорту.

Суд першої інстанції також
обґрунтовано вирішив спір саме з
участю сільської ради, а підстави для
вирішення спору з участю виконавчого
комітету сільської ради, як про це
зазначає апелянт, відсутні.

Апелянт посилається на те, що на
спірній земельній ділянці знаходиться
певне майно відповідача ОСОБА_4, а
поблизу його земельної ділянки дорога,
яка є єдиним способом під'їзду до
будинку, однак, у даній справі спір з
приводу такого майна та порядку
користування майном не вирішується.

Що ж стосується визначення розміру
спірної земельної ділянки, яка
підлягає поверненню державі в особі
ДТГО «Львівська залізниця», то судом
першої інстанції вона визначена у 0,0278
га помилково.

Згідно наявної у справі копії плану меж
смуги відведення залізниці (а.с.14-16)
вбачається, що відстань від осі колії
до краю смуги відведення залізниці
поблизу знаходження земельної ділянки
відповідача ОСОБА_4 становить
відповідно 27,10 та 28, 0 м з різних сторін,
однак, ця відстань безпосередньо
навпроти земельної ділянки
відповідача чітко не зазначена.

Позивач вважає, що така відстань
складає від 30 до 31 м., що слідує зі
змісту акту обстеження від 20 травня 2013
року (а.с.9-13).

Залучені до участі у справі
спеціалісти не змогли вичерпно
пояснити яким чином та за якою
методикою визначається у спірному
випадку ширина смуги відведення
залізниці, як і те, за якою методикою
вказана відстань визначена
спеціалістами ПП «Ріга».

Як пояснив в судовому засіданні
представник позивача висновок
спеціалістом ПП «Ріга» надано на
підставі Плану меж смуги відведення
лінії Чернівці-Адинката Львівської
залізниці, 1959 року (а.с.189-197).

Проте як вбачається із змісту даного
Плану він не посвідчений
землевпорядною організацією, а тому не
є належним доказом, який посвідчує
право землекористування залізниці.

Таким чином, дані, наведені в акті
обстеження від 20 травня 2013 року,
план-схемі ПП «Ріга» щодо розмірів
смуги відведення, площі спірної
земельної ділянки є суперечливими,
неконкретними, а тому суд першої
інстанції не давши їм належної оцінки,
помилково виходив з доведеності позову
в частині визначення розміру спірної
ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як на підставу та доказ належності
спірної ділянки до смуги відведення
залізниці прокурор посилався саме на
План меж смуги відведення 1949 року.

За клопотанням відповідача ОСОБА_4 в
ході апеляційного розгляду справи
проведено судову земельно-технічну
експертизу (висновок № 392 від 28 травня
2014 року).

Відповідно до висновку експертизи
ширина смуги відведення земель
залізниці від осі колії у напрямку до
земельної ділянки ОСОБА_4, яка належить
йому на праві власності згідно
державного акту від 19 червня 2009 року,
станом на 1949 та 1959 рік становить 27,10 м.

Спірна земельна ділянка (площа
перекриття) , що знаходиться у
власності ОСОБА_4 відповідно до Плану
меж смуги відведення 1949 року становить
0,0115 га, про що також зазначено на
ситуаційному плані у додатку № 1.

Оцінюючи указаний висновок експертизи,
колегія суддів вважає його належним та
допустимим доказом, який узгоджується
з наявними у справі матеріалами, у т.ч.
зі змістом Плану меж смуги відведення
1949 року.

Висновки експерта є обґрунтованими,
конкретними й не викликають сумніву у
їх правильності, позивачем не
спростовано.

Таким чином у справі встановлено, що
внаслідок прийняття рішення
Чагорською сільською радою
Глибоцького району Чернівецької
області №103 від 4 серпня 1999 року, видачі
відповідачу ОСОБА_4 свідоцтва про право
на спадщину за законом №2882 ВЕС №380462
від 29 листопада 2006 року, державного
акта на право власності на земельну
ділянку серії ЯЗ №317528 від 19 червня 2009
року, згідно яких у власність
відповідача перейшло 0, 1264 га земельної
ділянки, частина якої у розмірі 0,0115 га,
а не 0, 0278 га, як про це помилково
зазначив суд першої інстанції, є смугою
відведення залізниці.

Тому, на часткове задоволення
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції підлягає зміні в частині
обсягу задоволення позовних вимог.

Відповідно підлягає зміні розподіл
судового збору.

З огляду на те, що позов задоволено
частково - на 41, 37 %, з відповідача
Чагорської сільської ради слід
стягнути 47 гривень 45 коп.( з розрахунку:
41, 37 % від 229, 40 =94,90:2=47,45), а з відповідача
ОСОБА_5 - 142 гривні 35 коп. (з розрахунку: 41,
37 % від 229, 40 =94,90+47,45=142,35).

На підставі наведеного та керуючись п.3
ч. 1 ст. 307, пп.1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Глибоцького районного суду
Чернівецької області від 30 жовтня 2013
року змінити в частині обсягу
задоволення позовних вимог та розміру
судового збору, який підлягає
стягненню з відповідачів.

Позов прокурора з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері в інтересах держави в особі
Державної адміністрації залізничного
транспорту України, яку представляє
Державне територіальне галузеве
об'єднання «Львівська залізниця»
задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати
рішення Чагорської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області №103 від 4 серпня 1999 року в
частині передачі ОСОБА_5 у приватну
власність земельної ділянки площею 0,0115
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд;

визнати недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом №2882 ВЕС №380462
від 29 листопада 2006 року в частині
передання ОСОБА_4 земельної ділянки
площею 0,0115 га;

визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЗ №317528, виданий на ім'я ОСОБА_4
відділом держкомзему у Глибоцькому
районі 19 червня 2009 року в частині
посвідчення права власності на
земельну ділянку площею 0,0115 га;

земельну ділянку площею 0,0115 га
вартістю 8893 гривні 72 коп., яка
розташована у с. Чагор Глибоцького
району Чернівецької області в межах
смуги відведення станції
Чернівці-Південні - Великий Кучурів км.
276+390 м права сторона по ходу кілометра,
кадастровий номер :01:004:0402,
повернути державі в особі Державного
територіального об'єднання «Львівська
залізниця».

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 142
(сто сорок дві) гривні судового збору.

Стягнути з Чагорської сільської ради
Глибоцького району Чернівецької
області на користь держави 47 (сорок
сім) гривень 45 коп. судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
В.В.Яремко

Судді :
А.Д. Галичанський

І.Б. Перепелюк