Справа №784/130/14 10.09.2014 10.09.2014 10.09.2014
Провадження №22-ц/784/1903/14
Провадження № 22 Ц- 784/1903/ 2014 р.
Головуюча першої інстанції: Притуляк
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

2014 р., вересня місяця, 10 дня
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка
О.І.

суддів: Ямкової О.О.

Леванчука
О.М.

із секретарем:
Богуславською О.М.

з участю:

представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_6 на рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 14.05.2014
р. р., у справі за

позовом

ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання права
власності на частку спільного
нерухомого майна,

встановила:

04.09.2013 р. ОСОБА_7 звернувся з
позовом до ОСОБА_6 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання права
власності на частку спільного
нерухомого майна,

Позивач зазначав, що з 2009 року
проживав з відповідачкою однією сім'єю
без реєстрації шлюбу за місцем своєї
реєстрації АДРЕСА_1 до травня 2013 року.

В цей період вони мали спільний
бюджет, були пов'язані спільним
побутом, мали спільні права та
обов'язки притаманні подружжю.

За цей час у них народився син
ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

11.03.2013 р. вони за спільні нажиті
кошти придбали однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2 майовщиків м. Миколаєва у
ОСОБА_9, зареєструвавши її на ОСОБА_6

Посилаючись на ці обставини
позивач вважав, що квартира є об'єктом
права спільної сумісної власності.

На цих підставах він просив про
задоволення позовних вимог та визнання
за ним права власності на ? частину
спірної квартири.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 14.05.2014 р.
постановлено про часткове задоволення
позову.

Цим рішенням встановлено факт
проживання позивача однією сім'єю з
відповідачкою без реєстрації шлюбу та
визнано за ним право приватної
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_2.

В апеляційній скарзі
відповідачка ставить питання про
скасування рішення і ухвалення нового
про відмову у задоволенні вимог
позивача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального права та
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам спору.

Перевіряючи законність рішення в
межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову та визнання права
власності позивача на частку спільного
майна, суд першої інстанції виходив з
доведеності того факту, що позивач та
відповідачка тривалий час проживали
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а
тому придбана у цей період
однокімнатна квартира є об'єктом
спільної сумісної власності, у якому
частки подружжя є рівними.

Але з такими висновками суду
погодитись неможливо, оскільки вони не
відповідають вимогам закону та дійсним
обставинам справи.

Відповідно до вимог ст. 74 СК
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому в іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю (спільне
проживання, спільне ведення домашнього
господарства та спільний бюджет,
придбання майна для потреб сім'ї).

З урахуванням зазначеного, вирішуючи
спір про поділ майна, необхідно
установити як обсяг спільного нажитого
майна, так і з'ясувати час та джерела
його придбання, а вирішуючи питання про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має
установити факти: спільного проживання
однією сім'єю; спільний побут; взаємні
права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК
України).

Місцем проживання особи,
відповідно до положень ст. 3 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання», є
територія адміністративно
територіальної одиниці де вона
проживає постійно строком понад шість
місяців на рік.

При виборі правової норми, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин суд відповідно до
положень має враховувати і висновки
постанов Верховного Суду України,
ухвалених відповідно до приписів ч.1
ст.355 ЦПК України.

Зокрема у постанові Верховного
Суду України від 20.02.2012 р. зазначено, що
подружжя вважається сім'єю і у тому
випадку, коли вони з поважних причин
проживають окремо, але такий висновок
стосується тільки зареєстрованих
шлюбів.

Тобто, не можуть вважатися сім'єю
особи, які проживають окремо без
реєстрації шлюбу, навіть за наявності
інших обставин, якими характеризуються
сімейні відносини.

В позовній заяві позивач
зазначав, що з 2009 р. проживав однією
сім'єю з відповідачкою до травня 2013 р.

Вирішуючи спір суд вважав
зазначені обставини встановленими, але
жоден доказ, на який суд посилався на
підтвердження своїх висновків, не
містить свідчень спільного
безперервного, постійного, понад шість
місяців на рік, проживання сторін у цей
період у одному житловому приміщенні,
спільного ведення домашнього
господарства, наявності спільного
бюджету, придбання майна для потреб
сім'ї, тощо.

Так, з матеріалів справи
вбачається, що місце проживання
позивача у м. Одеса зареєстроване з
26.11.1990 р. у АДРЕСА_5 ( а.с.- 4 зв.).

В той же час, місце проживання
ОСОБА_6 зареєстроване з 20.02.2009 р. у
АДРЕСА_6, а фактично проживає у м.
Миколаєві де працює на різних посадах у
різних роботодавців. Зазначене
підтверджується даними трудової
книжки ( а.с. -50-54), довідками про
перебування на обліку по вагітності та
лікування у м. Миколаєві ( а.с.-55), актами
про фактичне проживання відповідачки
у смт. Ольшанське у квартирі матері
ОСОБА_10 та у АДРЕСА_3 ( а.с. 57, 62), довідкою
про відвідування сином ОСОБА_6 -
Владиславом, 2006 р. нар. дошкільного
навчального закладу у смт. Ольшанське
до 31.07.2012 р. ( а.с.-80).

Лише з 06.11.2012 р. місце проживання
ОСОБА_6 зареєстроване у АДРЕСА_1 яка є
власністю ОСОБА_7

В той же час, договором оренди
житлового приміщення від 01.12.2012 р.,
довідкою ЖЕП «Комфорт» та актом про
фактичне проживання підтверджується,
що вона фактично проживає одна з сином
ОСОБА_11 у АДРЕСА_4. ( а.с.63- 65)

Жоден з допитаних свідків не
навів фактичних обставин на
підтвердження спільного проживання
сторін у цій квартирі чи у іншому місці,
які б свідчили про ведення спільного
домашнього господарства, наявності
спільного бюджету, придбання майна для
потреб сім'ї і таке інше.

Наявність у матеріалах справи
актів про найм житлових приміщень
підтверджує лише факт укладення такого
договору позивачем, але не підтверджує
обставин, які могли бути свідченням
спільного проживання сторін під одним
дахом.

Не надав належної оцінки суд і
тому факту, що за свідченням -ОСОБА_12,
позивач займався придбанням житла і
передачею його в оренду. При цьому,
кожного разу наймаючи житло позивач
укладав такі договори на своє ім'я, в
той час, як покупцем, придбаної 11.03.2013 р.
квартири АДРЕСА_2 значиться
відповідачка ( а.с.-100)

Перебування сина ОСОБА_11 у
дошкільному закладі «Сєма» по вул.
Обсерваторній та у міському
протитуберкульозному диспансері у м.
Одеса також не підтверджує обставин
спільного проживання сторін, а лише
свідчить про належне піклування матері
за дитиною ( а.с- 70, 99)

Не підтверджує таких обставин і
народження сина ОСОБА_8 від позивача
21.12.2012 р. чи перебування на обліку по
вагітності до народження дитини ( а.с.
-66) адже зазначені обставини, якщо вони
безпосередньо не пов'язані з
обставинами спільного проживаня
сторін, ведення спільного
господарства, наявності у них
спільного бюджету, не має вирішального
правового значення для встановлення
юридичного факту, який є предметом
судового розгляду.

Посилання суду першої інстанції
на обставини, встановлені рішенням
Приморського районного суду м. Одеса у
справі за позовом про усунення
перешкод у вихованні дитини ( а.с.-84) не
можна визнати посиланням на
преюдиційний факт, оскільки предметом
судового розгляду у цій справі є
встановлення сукупності фактів:-
народження спільної дитини, визначення
обсягу прав та обов'язків бальтьків та
доведення факту порушення прав одного
з батьків на спілкування та виховання
дитини.

В той час, як у справі, що
розглядається, суд мав встановити
наявність обставин, якими
підтверджується факт спільного
проживання сторін, ведення спільного
господарства, наявності спільного
бюджету, взаємних прав та обов'язків
притаманних сімейним відносинам.

Не можуть бути покладені в основу
рішення і пояснення самої ОСОБА_6 та її
матері ОСОБА_10, які були отримані ОВС в
порядку розгляду заяви ОСОБА_7 ( ВМ № 4892;
ВМ №5917) про проживання ОСОБА_6 з ОСОБА_7
«гражданским браком», оскільки вони не
опитувалися щодо обставин, які
підтверджують таке проживання та його
сутнісний зміст.

Таким чином, судом першої
інстанції дана неналежна оцінка
наявних доказів та постановлено
висновки, які на цих доказах не
ґрунтуються.

Встановлене свідчить про
наявність підстав, передбачених ч.1 ст.
309 ЦПК України для скасування рішення
та ухвалення нового про відмову у
задоволенні позову.

Ухвалюючи нове рішення колегія
суддів виходить з недоведеності
позивачем юридичного факту проживання
з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу, а відтак і відсутності правових
підстав для визнання за ним права
власності на ? частку придбаної
відповідачкою однокімнатної квартири
АДРЕСА_2.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316, ЦПК
України, судова колегія

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити.

Рішення Заводського районного
суду м. Миколаєва від 14.05.2014 р. -
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та визнання права
власності на ? частку квартири АДРЕСА_2
- відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає чинності з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді:
О.М. Леванчук

О.О. Ямкова