АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа №22-ц/796/6247/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Бортницька
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

05 червня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Пилипчук В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення
Печерського районного суду міста Києва
від 21 березня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_3, третя особа: Публічне
акціонерне товариство
«Кредитпромбанк» про визнання
недійсним договору купівлі продажу
квартири, скасування державної
реєстрації права власності та визнання
права власності, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 21 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_3, третя особа: Публічне
акціонерне товариство
«Кредитпромбанк» про визнання
недійсним договору купівлі продажу
квартири, скасування державної
реєстрації права власності та визнання
права власності задоволено частково.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
24.10.2011 року, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, за
реєстровим номером №3057.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просить на рішення
Печерського районного суду міста Києва
від 21 березня 2014 року в частині
задоволення позовних вимог скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду є необґрунтованим та
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вказує на те, що ОСОБА_3 у встановленому
законом порядку набув право власності
на квартиру АДРЕСА_1, а тому, в розумінні
чинного законодавства України, є
добросовісним набувачем спірного
майна. Зазначає, що на момент укладення
договору купівлі-продажу від 24.10.2011
року квартира АДРЕСА_1 була
зареєстрована за ОСОБА_7 і не існувало
будь-якої заборони щодо відчуження
даної квартири. Проте, судом 1-ї
інстанції не надано даним фактам
жодної правової оцінки. Крім того,
позивач ніколи не укладала зі ОСОБА_7
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, оскільки в неї відсутній
примірник договору купівлі-продажу і
вона жодного разу не намагалася
вселитися в спірну квартиру.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_6 ОСОБА_9 проти доводів
апеляційної скарги заперечував,
посилаючись на їх безпідставність,
просив рішення суду першої інстанції
залишити без зміни.

ОСОБА_3, ОСОБА_7 та представник
Публічного акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» в судове засідання не
з'явилися, про день та час слухання
справи судом повідомлялись у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомили, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу у їх відсутності.

Представником ОСОБА_7 ОСОБА_11 на адресу
Апеляційного суду міста Києва було
подано заяву про відкладення розгляду
справи на іншу дату в зв'язку з її
перебуванням на лікарняному. Будь-яких
належних та допустимих доказів на
підтвердження вказаних обставин
ОСОБА_11 до заяви не надано, а тому у
колегія суддів вважає, що відсутні
підстави для визнання причини її
неявки в судове засідання поважною та
вважає можливим слухати справу у
відсутності представника відповідача
ОСОБА_7.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що 20 грудня 2004 року
між Товариством з обмеженою
відповідальністю «Інтермес»
(продавець) та ОСОБА_13, яка на підставі
довіреності діяла від імені ОСОБА_7
(покупець) було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_14 та зареєстрований за
№2023.

10 жовтня 2006 року між ОСОБА_7 (продавець)
та ОСОБА_6 (покупець) було укладено
договір купівлі-продажу квартири,
відповідно до умов якого, продавець
передав у власність, а покупець набув у
власність квартиру АДРЕСА_1. Продаж
відчужуваної квартири за домовленістю
сторін вчиняється за 823 150 грн., що
станом на момент укладення договору
еквівалентно 163 000 доларам США, які
покупцем було сплачено продавцю до
підписання даного договору і
підписання даного договору сторонами є
підтвердженням факту повного
розрахунку за продану квартиру та
відсутність будь яких претензій до
покупця. Даний договір було посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_15
та зареєстровано в реєстрі за №5606.

Цього ж дня, 10 жовтня 2006 року між
Відкритим акціонерним товариством
«Кредитпромбанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Кредитпромбанк» (банк) та ОСОБА_6
(позичальник) було укладено кредитний
договір за №49.28/252/С-Н-06 відповідно до
умов якого, банк надає позичальнику
кредит в сумі 146 000 доларів США під 10,66%
річних, строком з 10.10.2006 року по 10.10.2026
року на придбання нерухомого майна.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором №49.28/252/С-Н-06, 10
жовтня 2006 року між Відкритим
акціонерним товариством
«Кредитпромбанк», правонаступником
якого є Публічне акціонерне товариство
«Кредитпромбанк» (іпотекодержатель) та
ОСОБА_6 (іпотекодавець) було укладено
договір іпотеки №33/252/Н/З-06, відповідно
до умов якого ОСОБА_6 для забезпечення
виконання в повному обсязі своїх
зобов'язань перед банком передає в
іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка
належатиме їй на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу
квартири, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_15 та
зареєстровано в реєстрі за №5606.

Вказаний договір іпотеки було
посвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 та зареєстровано в
реєстрі за №5614.

У зв'язку з посвідченням іпотечного
договору №33/252/Н/З-06 від 10.10.2006 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_15
було накладено заборону на відчуження
квартири АДРЕСА_1 до припинення дії
договору іпотеки. Дану заборону 10.10.2006
року було внесено до Державного
реєстру іпотек та до Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна.

В подальшому, в листопаді 2011 року
ОСОБА_7 звернулась до Печерського
районного суду міста Києва з позовом до
ОСОБА_6, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
10.10.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_15 та
зареєстрованого в реєстрі за №5606, та
іпотечного договору №33/252/Н/З-06 від
10.10.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_15 та
зареєстровано в реєстрі за №5614.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що
ніколи не мала наміру будь-яким
способом відчужувати квартиру АДРЕСА_1,
оскаржуваний договір купівлі-продажу
від 10.10.2006 року вона ніколи не
підписувала та ніколи не була присутня
у приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_15.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 10 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києві від 19
грудня 2013 року, ОСОБА_7 відмовлено в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_15 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири від
10.10.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_15 та
зареєстрованого в реєстрі за №5606, та
іпотечного договору №33/252/Н/З-06 від
10.10.2006 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_15 та
зареєстрованого в реєстрі за №5614.

Поряд з цим, судом також встановлено, що
08 жовтня 2011 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_14 ОСОБА_7 було видано
дублікат договору купівлі-продажу
квартири від 20.12.2004 року за реєстровим
№2023, про що в Реєстрі правочинів було
здійснено відповідний запис №1070.

На підставі дублікату
договору-купівлі продажу від 20.12.2004
року, 24 жовтня 2011 року між ОСОБА_7
(продавець) та ОСОБА_3 (покупець) було
укладено договір купівлі-продажу
квартири, відповідно до умов якого,
продавець передав, а покупець купив
квартиру АДРЕСА_1 та сплатив продавцю 129
658 грн. Даний договір було посвідчено
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
та зареєстровано в реєстрі за №3057.

ОСОБА_6 вважаючи, що договір
купівлі-продажу квартири від 24 жовтня
2011 року суперечить вимогам ЦК України
та є таким, що порушує її права, свободи
та інтереси, у січні 2012 року звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_3,
третя особа: Публічне акціонерне
товариство «Кредитпромбанк» про
визнання недійсним договору купівлі
продажу квартири від 24 жовтня 2011 року,
скасування державної реєстрації права
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру та
визнання за ОСОБА_6 права власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_6 та визнаючи недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
24.10.2011 року, укладений між ОСОБА_7 та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, за
реєстровим номером №3057, суд 1-ї
інстанції виходив з того, що укладаючи
договір купівлі-продажу від 24.10.2011 року
ОСОБА_7 порушила права позивача, як
власника спірної квартири, а тому
наявні всі правові підстави для
задоволення позовних вимог в даній
частині.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Згідно зі ст.55 Конституції України
права та свободи людини і громадянина
захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК
України одна із сторін договору або
інша заінтересована особа вправі
заперечити його дійсність, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України.

Відповідно до вимог, встановлених
ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно з роз'ясненнями постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року,
суд повинен встановити наявність тих
обставин, з якими закон пов'язує і
визнання угод недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме:
відповідність змісту і угод вимогам
закону; додержання встановленої форми
угоди; правоздатність сторін за угодою;
у чому конкретно полягає
неправомірність дій сторони та інші
обставини, що мають значення для
правильного вирішення спору.

Судом достовірно встановлено, що
ОСОБА_6 є законним власником квартири
АДРЕСА_1.

Під час укладення договору
купівлі-продажу від 24 жовтня 2011 року
ОСОБА_7 було порушено права та
охоронювані законом інтереси ОСОБА_6,
оскільки на момент укладення
оскаржуваного правочину ОСОБА_7 не була
законним власником квартири АДРЕСА_1, а
тому не мала будь-яких правових підстав
відчужувати дану квартиру іншій особі.

За наведених обставин, колегія суддів
погоджується з висновками суду 1-ї
інстанції про наявність правових
підстав для визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 24.10.2011 року, укладеного між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
за реєстровим номером №3057.

Відмовляючи ОСОБА_6 в задоволенні
позовних вимог про визнання за ОСОБА_6
права власності на квартиру АДРЕСА_1,
суд 1-ї інстанції виходив з того, що
підстав визнавати за позивачем права
власності на спірну квартиру немає,
оскільки ОСОБА_6 і так є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 10 жовтня 2006 року.

Колегія суддів, вважає дані висновки
суду 1-ї інстанції, зроблені на підставі
повного та об'єктивного дослідження
наданих сторонами доказів на в повній
мірі відповідає вимогам закону, а тому
правових підстав для скасування
рішення суду 1-ї інстанції в даній
частині немає.

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду 1-ї інстанції про
відмову ОСОБА_6 в задоволенні позовних
вимог про скасування державної
реєстрації права власності ОСОБА_3 на
спірну квартиру, оскільки суд не може
перебирати на себе функцій суб'єкта
владних повноважень в реалізації
відповідних управлінських функцій і
вирішенні питань, віднесених до
виключної компетенції такого суб'єкта,
та зобов'язувати його приймати рішення,
які входять до його компетенції.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач ніколи не укладала з ОСОБА_7
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, так як у позивачки відсутній
примірник договору купівлі-продажу і
вона жодного разу не намагалася
вселитись в спірну квартиру, колегія
суддів вважає необґрунтованими, з
огляду на таке.

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказується при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлені ці
обставини.

Рішенням Печерського районного суду
міста Києва від 10 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду міста Києві від 19
грудня 2013 року, ОСОБА_7 відмовлено в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири від 10.10.2006
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_15 та
зареєстрованого в реєстрі за №5606. У
зв'язку з чим, ОСОБА_6 є законним
власником квартири АДРЕСА_1. Крім того,
в силу вимог закону, не проживання
власника у квартирі, ніяким чином не
впливає на його можливості вільно
володіти та користуватися своїм
майном.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що на момент
укладення договору купівлі-продажу від
24.10.2011 року квартира АДРЕСА_1 була
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_7 і не існувало будь-якої заборони
на відчуження даної квартири, оскільки
з у зв'язку з посвідченням іпотечного
договору №33/252/Н/З-06 від 10.10.2006 року
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_15
було накладено заборону на відчуження
квартири АДРЕСА_1 до припинення дії
договору іпотеки. Дану заборону 10.10.2006
року було внесено до Державного
реєстру іпотек та до Єдиного реєстру
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
міста Києва від 21 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: