Справа № 500/8395/13-ц
Провадження № 2/500/702/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області в
складі:

головуючого - судді Пащенко Т.П.

при секретарі - Топтигіній О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу нікчемним та визнання
права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору - ОСОБА_4 в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу нікчемним, визнання
права власності та стягнення моральної
шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що на
підставі свідоцтва Ізмаїльської
міськради Одеської області від 27.01.1993
року ОСОБА_1 стала власником шляхом
приватизації квартири АДРЕСА_1. В 2004
році в зв'язку з похилим віком та
погіршенням здоров'я ОСОБА_1 вирішила
оселитися в приватному будинку, тому
звернулася до ОСОБА_3, директора
Бессарабської товарної біржі,
розташованої в м. Ізмаїлі, яка
займалася питаннями купівлі - продажу
нерухомості та уклала з ним угоду про
надання послуг з продажу її квартири та
придбання їй житлового будинку на
кошти від продажу квартири. В
забезпечення цієї угоди ОСОБА_1 надала
довіреність ОСОБА_3 на продаж квартири,
на підставі якої ОСОБА_3 23.04.2004 року
продав квартиру належну ОСОБА_1 ОСОБА_7
за 6 500 дол. США (договір купівлі-продажу
ВВС №720760), які ОСОБА_7 передав особисто
ОСОБА_3 Після чого ОСОБА_3 привласнив
кошти отримані внаслідок продажу
квартири належної ОСОБА_1, та не
повернув їх ОСОБА_1, чим вчинив злочин,
передбачений ст. 192 ч.2 КК України.
Вироком від 14.04.2006 року та постановою
від 23.11.2011 року вину ОСОБА_3 повністю
доведено та визнано його винним. Таким
чином, ОСОБА_1 внаслідок злочинних дій
ОСОБА_3 була незаконно позбавлена своєї
власності. Отже, угода укладена між
ОСОБА_3 з продажу квартири належної
позивачу на праві приватної власності
ОСОБА_7 порушує публічний порядок,
суперечить інтересам держави та
суспільства, направлена на порушення
конституційних прав та свобод людини
та громадянина, а саме знищення,
пошкодження майна фізичної особи,
незаконне заволодіння ним та є
нікчемною. У зв'язку з визнанням угоди
нікчемною кожна із сторін повинна
повернути іншій стороні в натурі все,
що вона отримала на виконання цієї
угоди, тому позивачка вважає, що
необхідно повернути квартиру їй
визнавши за нею право власності. У
зв'язку з зазначеним, позивачка просить
визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_7 нікчемним, визнати за нею
право власності на квартиру та
стягнути моральну шкоду на її користь з
ОСОБА_3 у розмірі 20 000 грн.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 01.10.2014 року
позовні вимоги в частині стягнення
моральної шкоди за заявою представника
позивача залишено без розгляду.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_8 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про причини неявки суд не повідомив.

Третя особа ОСОБА_4 в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5 в судове
засідання не з'явилася, про час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, про причини неявки суд не
повідомила.

Представник третьої особи ОСОБА_6 -
ОСОБА_9 в судовому засіданні в
задоволенні позовних вимог просив
відмовити з підстав зазначених в
запереченнях на позов, а саме у зв'язку
з тим, що згідно договору
купівлі-продажу від 23.04.2004 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Ізмаїльського міського нотаріального
округу, реєстровий №1927, сторонами є
продавець ОСОБА_1 і особа діюча в
інтересах продавця на підставі
довіреності ОСОБА_3, покупець ОСОБА_7
Предметом договору є квартира АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва Ізмаїльської міськради
Одеської області від 27.01.1993 року №13. У
зв'язку з умовами договору, визначена
вартість квартири, яка отримана
представником продавця, та квартира
зареєстрована в квітні 2004 року в
Ізмаїльському МБТІ за покупцем ОСОБА_7
Сторони виконали всі умови договору,
отже угода відповідає вимогам ст. 203 ЦК.
Факт отримання грошових коштів за
продану квартиру від ОСОБА_7 ОСОБА_3 не
заперечує та підтверджується
матеріалами кримінальної справи. Тому,
враховуючи, що намір на заволодіння
майном ОСОБА_1 був у її довіреної особи
ОСОБА_3, який заволодів майном ОСОБА_1 та
не був стороною за угодою, а лише
представляв інтереси ОСОБА_1,
правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
повинні вирішуватися шляхом
пред'явлення ОСОБА_1 позову до суду про
стягнення з ОСОБА_3 отриманих грошових
коштів від ОСОБА_7, у відповідності з
довіреністю від 23.04.2004 року. Довіряючи
ОСОБА_3 укладати від свого імені угоду з
продажу квартири та отримувати кошти
за продану квартиру ОСОБА_1 діяла на
свій страх і ризик. Відносини між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не можуть бути
підставою для визнання нікчемності
договору між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 Крім
того, рішенням Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 31.01.2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4,
ОСОБА_6, третя особа приватний нотаріус
ОСОБА_10 про визнання недійсними
довіреності, договорів купівлі-продажу
та визнання права власності на
квартиру - відмовлено. Тобто
правовідносини, які виникли між
продавцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з приводу
продажу квартири отримали правову
оцінку в постанові Ізмаїльського
міськрайонного суду від 23.11.2011 року.
Вимоги ст. 228 ЦК України не можуть бути
застосовані в даному випадку, оскільки
договір купівлі-продажу квартири між
ОСОБА_3 та ОСОБА_7 не укладався. Сторони
договору продавець ОСОБА_1 та покупець
ОСОБА_7 не порушили та не мали намір
порушувати публічний порядок угоди,
вина як ознака порушення публічного
порядку в діях сторін по даному
договору відсутня, отже відсутні
підстави для визнання права власності
за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1.

Вислухавши представника позивача,
представника третьої особи, вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 10 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства. Підставою їх
виникнення, поряд з іншими, є договори
та інші правочини.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Так, для виникнення правовідношення
купівлі-продажу необхідне
волевиявлення однієї особи (продавця)
на продаж належного їй майна та
волевиявлення іншої особи (покупця) на
придбання цього майна за плату.

Судом встановлено, що згідно
довіреності №803 від 23.04.2004 року
посвідченої приватним нотаріусом
Ізмаїльського районного нотаріального
округу ОСОБА_10, ОСОБА_1 уповноважила
ОСОБА_3 продати за ціну та на умовах, які
будуть визначатися ним самостійно,
виходячи з розумної доцільності, у
порядку, передбаченому чинним
законодавством, належну їй на праві
власності квартиру АДРЕСА_1, для чого
надала йому право одержувати від
уповноважених органів і організацій
необхідні для відчуження довідки та
документи, включаючи заяви,
представляти її інтереси у відповідних
уповноважених органах, які за законом
мають право на оформлення відчуження
нерухомого майна, підписати договір
купівлі-продажу, одержати і повернути
їй кошти, виручені від продажу
квартири, а також вчиняти всі інші
юридично значимі дії, пов'язані з цією
довіреністю (а.с. 6).

23.04.2004 року ОСОБА_3, діючи в силу
повноважень, наданих йому довіреністю,
посвідченою приватним нотаріусом
Ізмаїльського районного нотаріального
округу ОСОБА_10 23.04.2004 року від імені
ОСОБА_1 (продавець) і ОСОБА_7 (покупець)
уклали договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 належної продавцю -
ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право
власності на будівлі №1668, виданого
розпорядженням виконавчого комітету
Ізмаїльської міської ради 27.01.1993 року
за №13р. (а.с. 5)

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього
кодексу. Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Як роз'яснено судам в п. 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» вимога про
встановлення нікчемності правочину
підлягає розгляду в разі наявності
відповідного спору.

В обґрунтування позову позивач
посилається на ст. 288 ЦК України та
вважає, що договір купівлі-продажу є
нікчемним оскільки порушує публічний
порядок з вини ОСОБА_3

Статтею 228 ЦК України передбачено, що
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Тобто нікчемними є такі договори, що
порушують публічний порядок,
визначений ст. 228 ЦК України:

правочини, спрямовані на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина;

правочини, спрямовані на знищення,
пошкодження майна фізичної або
юридичної особи, держави, Автономної
Республіки Крим, територіальної
громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (ст. 14 Конституції України);
правочини щодо відчуження викраденого
майна; правочини, що порушують правовий
режим вилучених з обігу або обмежених в
обігу об'єктів цивільного права тощо.
Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права не є такими, що порушують
публічний порядок. При кваліфікації
правочину за ст. 228 ЦК України має
враховуватись вина, яка виражається в
намірі порушити публічний порядок
сторонами правочину або однією зі
сторін. Доказом вини може бути вирок
суду, постановлений у кримінальній
справі, щодо знищення, пошкодження
майна чи незаконного заволодіння ним
тощо. Наслідки вчинення правочину, що
порушує публічний порядок,
визначається загальними правилами (ст.
216 ЦК України).

Згідно п.4 договору купівлі-продажу від
23.04.2004 року продаж квартири АДРЕСА_1
здійснено за рішенням власника за 5300
грн., які представник продавця - ОСОБА_3
отримав повністю до підписання цього
договору (а.с. 5). Даний факт також
підтверджується постановою
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 23.11.2011 року. (а.с.
9-11)

Отже, за договором купівлі - продажу від
23.04.2004 року ОСОБА_7 виконав свої
зобов'язання та передав ОСОБА_3 грошові
кошти за придбану квартиру.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу квартири від 09.08.2004
року, зареєстрованого в реєстрі за №4976,
посвідченого приватним нотаріусом
Ізмаїльського міського нотаріального
округу ОСОБА_12, ОСОБА_7 передав у
власність ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1.
(а.с. 68) Згідно п. 1.2 даного договору
квартира належить продавцю на праві
приватної власності та була отримана
ним згідно з договором купівлі-продажу
квартири, посвідченим приватним
нотаріусом Ізмаїльського міського
нотаріального округу ОСОБА_14 23.04.2004
року за реєстром №1927. Право власності
на зазначену квартиру зареєстроване за
продавцем в Ізмаїльському міжміському
бюро технічної інвентаризації 27.04.2004
року в реєстровій книзі за номером 65а-46.

Тому суд приходить до висновку, що
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору та відбулося повне
виконання договору, оскільки ОСОБА_3
отримав від ОСОБА_7 грошові кошти за
продану належну ОСОБА_1, квартиру, а
ОСОБА_7 зареєстрував право власності на
зазначену квартиру в Ізмаїльському
міжміському бюро технічної
інвентаризації 27.04.2004 року в реєстровій
книзі за номером 65а-46.

Крім того, квартира АДРЕСА_1 вибула з
володіння ОСОБА_1 з її волі, що
підтверджується довіреністю №803 від
23.04.2004 року, посвідченої приватним
нотаріусом Ізмаїльського районного
нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.6).

За таких обставин, судом не встановлено
порушення публічного порядку
сторонами правочину або однією зі
сторін, оскільки сторонами за
договором купівлі-продажу від 23.04.2004
року квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 та
ОСОБА_7 Крім того, ОСОБА_3 не є стороною
договору купівлі-продажу від 23.04.2004
року, а представляє інтереси ОСОБА_1 за
довіреністю від 23.04.2004 року.

Постановою Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 23.11.2011 року постановлено звільнити
від кримінальної відповідальності та
закрити кримінальну справу за
обвинуваченням ОСОБА_3 по ст.ст. 190 ч.2 та
366 ч.1 КК України. (а.с. 9-11) Даною
постановою судом встановлено, що
ОСОБА_3, доводячи свій злочинний намір
до кінця, 23.04.2004 року в першій половині
дня, більш точний час слідством не
встановлено, не виконуючи навмисно
ніяких взятих на себе договірних
зобов'язань та не бажаючи їх
виконувати, знаходячись в приміщенні
«Бесарабської тованої біржі»,
розташованої в м. Ізмаїлі Одеської
області по проспекту Суворова 54, діючи
на підставі довіреності, уклав договір
купівлі-продажу з ОСОБА_7 та реалізував
квартиру ОСОБА_1 за 5300 грн. Отримані від
реалізації грошові кошти привласнив та
розпорядився ними на свій розсуд.
Вказаними діями ОСОБА_3 вчинив злочин,
передбачений ст. 190 ч.2 КК України -
заволодіння чужим майном шляхом
зловживання довірою (шахрайство), яке
причинило значні збитки потерпілій
ОСОБА_1

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановленні постановою
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 23.11.2011 року не
підлягають доказуванню.

Дії, спрямовані на виконання договорів
не є правочинами. Отже, дії ОСОБА_3 щодо
не передання грошових коштів ОСОБА_1 за
продану квартиру належну їй не є
правочином.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що встановлення вини ОСОБА_3
постановою Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 23.11.2011 року не тягне за собою
визнання договору купівлі-продажу від
23.04.2004 року нікчемним, оскільки ОСОБА_3
не є стороною договору купівлі-продажу
від 23.04.2004 року, а представляє інтереси
ОСОБА_1 за довіреністю від 23.04.2004 року.

Крім того, суд звертає увагу позивачки
на те, що не може бути визнаний
нікчемним договір укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_7 щодо продажу квартири
АДРЕСА_1, оскільки по суті договір
укладався між ОСОБА_1 та ОСОБА_7

Відповідно до ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що не
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
обов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

У зв'язку з тим, що судом не встановлено
обставин для визнання договору
купівлі-продажу нікчемним за ст. 228 ЦК
України, суд приходить до висновку, що
також відсутні підстави для
застосування наслідків визначених ст.
216 ЦК України та визнання за ОСОБА_1
права власності на квартиру АДРЕСА_1.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5,
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу нікчемним, визнання
права власності не підлягає
задоволенню в зв'язку з
необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 212, 213-215, 218, 219
ЦПК України, ст. 216, 228, ЦК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
ОСОБА_4 в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу нікчемним та визнання
права власності - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Ізмаїльський міськрайонний суд
Одеської області шляхом подання в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Т.П.Пащенко