АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 212/4844/13-ц 22-ц/774/1636/К/14
Справа № 212/4844/13-ц
Провадження 22ц/774/1636/К/14
Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

29 липня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.

суддів: Барильської А.П.,
Турік В.П.,

при секретарі: Булах К.А.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною
скаргоюТовариства з обмеженою
відповідальністю "Лізінгова компанія
"АвтоФінанс" на заочне рішення
Жовтневого районного суду м.Кривого
Рогу від 26 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізінгова
компанія "АвтоФінанс" про захист прав
споживачів та застосування наслідків
(нікчемного) правочину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Лізінгова
компанія "АвтоФінанс" (надалі- ТОВ
«"Лізінгова компанія "АвтоФінанс"»)про
захист прав споживачів та застосування
наслідків (нікчемного) правочину.

В обґрунтування позову зазначив, що
19.03.2013 року він уклав з відповідачем
ТОВ «"Лізінгова компанія "АвтоФінанс"»
договір № 008302 фінансового лізінгу з
додатками.

Предметом укладеного договору лізингу
є трактор-наземний -Беларус 1221.2
самохідний транспортний засіб, який
відповідач зобов'язався передати йому
у користування за плату на певний
строк, визначений договором.

Посилаючись на те, що відповідач не має
ліцензії для надання будь-яких
фінансових послуг з залученням
фінансових активів від фізичних осіб,
договір лізингу нотаріально не
посвідчений, діяльність якою
займається відповідач є нечесною
підприємницькою практикою, такою, що
вводить споживачів в оману, тому
укладений договір не відповідає
вимогам Закону України "Про захист прав
споживачів" та ст. 220 ЦК України і є
нікчемним, просив стягнути з ТОВ
"Лізингова компанія "Автофінанс" на
свою користь грошові кошти в розмірі
45248,00 грн., сплачені на виконання
нікчемного договору, як комісія за
організацію договору.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Кривого Рогу від 26 лютого 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено .

Визнано Договір № 008302 фінансового
лізингу від 19 березня 2013 року,
укладений між ТОВ "Лізингова компанія
"Автофінанс" та ОСОБА_2 - нікчемним.

Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія
"Автофінанс" на користь ОСОБА_2 кошти в
сумі 45248,00грн. та на користь держави
судовий збір в сумі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лізингова
компанія «АвтоФінанс», просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 -відмовити, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права.

А саме, суд першої інстанції не вірно
витлумачив норми чинного
законодавства, які регулюють
відносини, що склались саме з даного
правочину. Зокрема суд наголошує на
обов'язковому нотаріальному
посвідченні договору фінансового
лізінгу, який було укладено між
сторонами та посилається на норми
закону, які є допоміжними (а не
спеціальні) та застосовуються лише з
урахуванням спеціального закону, якими
є Закон України «Про фінансові
послуги» та положення Цивільного
кодексу України розділ 58 параграф 6,
тобто судом встановлено обов'язковість
нотаріального посвідчення договорів
фінансового лізінгу, проте
вищевказаним Законом такого взагалі не
вимагається.

Так, спірний договір є дійсним в силу
дотримання вимог закону про його
письмову форму та досягнення сторонами
згоди з усіх його істотних умов.

Висновок суду, що у оскаржуваному
договорі відсутні такі обов'язкові
умови, як складові лізингових платежів,
не зазначено у кого саме буде придбано
товар, не визначений конкретний
порядок та місце поставки товару, не
зазначений порядок страхування
предмету договору, відповідно до
практики розгляду судами апеляційної
та касаційної інстанції аналогічних
справ, є таким що не ґрунтується на
законі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що оскільки
договір фінансового лізингу, який є
різновидом договору найму майна, між
сторонами у справі нотаріально не був
посвідчений, він відповідно до ст. ст.
220, 236ЦК України є нікчемним з моменту
його вчинення 19 березня 2013 року, а
оскільки у ньому відсутні всі
необхідні істотні умови, тому є
підстави для застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
тобто для стягнення сплаченої на
виконання такого договору суми.

Проте, колегія суддів не може
погодитись з таким висновком суду
першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 19.03.2013 року між
ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та
ОСОБА_2 було укладено договір № 008302
фінансового лізингу.

Відповідно до п. 1.3 укладеного договору
фінансового лізингу лізингодавець
бере на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу - трактор - Беларус 1221.2,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 224000,00 грн. у
власність та передати предмет лізингу
у користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором. Предмет лізингу є власністю
лізингодавця (п. 1.5 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачу
протягом строку не більше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж продовж 12
місяців з моменту підписання договору,
платежами визначеними в додатку №1 до
договору. Авансовий платіж не може бути
сплачений повністю лізингоодержувачем
до сплати комісії за організацію.

19 березня 2013 року ОСОБА_2 сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 22400,00
гривень, як комісію за організацію
договору та авансовий платіж в сумі
22400,00 грн, а всього 45248,00 грн.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, колегія суддів приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
фінансовий лізинг» передбачено, що
відносини, що виникають у звязку з
договором фінансового лізингу,
регулюються положеннями ЦК України про
лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж,
поставку з урахуванням особливостей,
що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із
договору лізингу, регулюються
параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому
відсутні положення щодо обов'язковості
нотаріального посвідчення такого
договору.

Згідно ст. 6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» договір лізингу має
бути укладений в письмові формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу, строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу, розмір
лізингових платежів та інші умови, щодо
яких за заявою хоча б однієї із сторін
має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції, у порушення ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України зазначене не
врахував та визнаючи договір
нікчемним, оскільки він нотаріально не
посвідчений, виходив зі ст. 799 ЦК
України, відповідно до якої договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції, колегія суддів погодитись
не може, оскільки вказана стаття є
складовою параграфа 5 глави 58 ЦК
України, який регулює відносини, що
виникають із найму (оренди)
транспортного засобу, а тому до
правовідносин, що виникають із
договору лізингу, застосована бути не
може, оскільки, незважаючи на схожість
цих відносин, законодавством вони
розділені, як такі, що мають окреме
регулювання. Крім того, у цих
правовідносинах є спеціальний закон
Закон України «Про фінансовий лізинг».

Тобто, нотаріальне посвідчення
укладеного між сторонами договору
фінансового лізингу в силу положень
Закону України «Про фінансовий лізинг»
та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є
обов'язковим.

Окрім цього, відповідно до частини 1
статті 806 ЦК України за договором
лізингу одна сторона (лізингодавець)
передає або зобов'язується передати
другій стороні (лізингоодержувачеві) у
користування майно, що належить
лізингодавцю на праві власності і було
набуте ним без попередньої
домовленості із лізингоодержувачем
(прямий лізинг), або майно, спеціально
придбане лізингодавцем у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов (непрямий лізинг),
на певний строк і за встановлену плату
(лізингові платежі).

Аналогічне визначення договору
лізингу міститься і у статті 1 Закону
України "Про фінансовий лізинг".

Відносини, що виникають у зв'язку з
договором лізингу, регулюються
положеннями ЦК України про лізинг, найм
(оренду), купівлю-продаж, поставку та
Законом України "Про фінансовий лізинг"
(частина 2 статті 806 ЦК України та
частина 1 статті 2 Закону України "Про
фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес
лізингодавця полягає у розміщенні та
майбутньому поверненні з прибутком
грошових коштів, а майновий інтерес
лізингоодержувача - в можливості
користуватися та придбати предмет
лізингу у власність.

Таким чином, на правовідносини, що
складаються між сторонами договору
лізингу щодо одержання лізингодавцем
лізингових платежів у частині покупної
плати за надання майна в майбутньому у
власність лізингоодержувача,
поширюються загальні положення про
купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що
покупець зобов'язаний сплатити
продавцеві повну ціну переданого
товару, встановлену в договорі.
Договором купівлі-продажу може бути
передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України
договором може бути встановлено, що
право власності на переданий покупцеві
товар зберігається за продавцем до
оплати товару або настання інших
обставин.

Колегія суддів, не можна погодитись з
висновком суду першої інстанції, щодо
обов'язкової наявності у договорі
лізингу умови, яка вказує у кого саме
буде придбано товар для
лізингоодержувача, оскільки така
умова не є істотною для договорів
фінансового лізингу та не вимагається
законодавством. Лізингодавець вправі
обирати на свій власний розсуд
продавця обраного товару. У
визначеннях договору фінансового
лізингу зазначено, що продавець
означає юридичну чи фізичну особу
субєкта підприємницької діяльності,
найменування, адресу та реквізити якої
зазначено в акті приймання-передачі
предмета лізингу, який є предметом
даного договору. Крім того,
лізингодавець на момент укладення
договору не може передбачити в якого
саме продавця буде придбаний товар,
оскільки саме від лізингоодержувача
залежить коли саме товар буде придбано,
де саме забажає отримати товар тощо.

Умовами договору чітко передбачено, що
лізингодавець зобовязаний придбати
обраний клієнтом товар та здійснити
всі необхідні дії щодо його реєстрації
та страхування, та лише тоді передати
його у право користування та
розпорядження лізингоодержувачу.

Також передчасним є висновок суду, про
відсутність у договорі конкретних
визначень та розмірів лізингових
платежів як підстави для визнання його
нікчемним, оскільки ст. 8 спірного
договору чітко визначено поняття
«Лізингові платежі» та вказані
відповідні конкретні формули, на
підставах яких були враховані
конкретні суми. Крім того, відповідно
до п. 8.1 ст. 8 договору складові
лізингових платежів, їх суми та дати
платежів, визначені в графіку
лізингових платежів у додатках №№ 1, 2
до цього договору, які є невід'ємною
його частиною.

Договором фінансового лізингу чітко
передбачено, в яких випадках
встановлені суми можуть бути змінені,
саме з підстав, які не залежать від
лізингодавця та чітко передбачено, що у
разі такої зміни між сторонами має бути
підписана обов'язкова додаткова угода
до договору, а також акт коригування
вартості предмета лізингу.

За таких, обставин суд всупереч ст. ст.
212-214 ЦПК України не дослідив умови
спірного договору, не встановив суть
спірних правовідносин та фактичні
обставини справи, а також норми права,
яка регулює спірні правовідносини, не
застосував, та прийшов до передчасного
висновку про визнання договору
нікчемним.

Зважаючи на викладені положення
чинного законодавства, доводи сторін,
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга є
обґрунтованою і підлягає до
задоволення, а рішення суду першої
інстанції до скасування, як ухвалене
при неправильному застосуванні норм
матеріального права, з ухваленням
нового рішення у справі про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
захист прав споживача та застосування
наслідків недійсного (нікчемного)
правочину, оскільки укладений договір
лізингу відповідає усім вимогам
закону, його нотаріальне посвідчення
не вимагається, а відповідач мав право
на укладення договору, оскільки згідно
довідки Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг ФЛ № 1217 від 11
вересня 2012 року ТОВ «Лізінгова
компанія «Автофінанс» має право
надавати послуги з фінансового
лізингу, а договором передбачено, що
комісія за організацію даного договору
Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат. Тому з позивача ОСОБА_2 на
користь відповідача ТОВ "Лізингова
компанія "Автофінанс" колегія суддів
стягує судові витрати у розмірі 121,80
грн. за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ст. 309, ст.ст. 313,
314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА :

Апеляційну скаргу скаргоюТовариства з
обмеженою відповідальністю "Лізінгова
компанія "АвтоФінанс"- задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду м.Кривого Рогу від 26 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізінгова компанія
"АвтоФінанс" про захист прав споживачів
та застосування наслідків (нікчемного)
правочину - скасувати і ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізінгова компанія
"АвтоФінанс" про захист прав споживачів
та застосування наслідків (нікчемного)
правочину - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Лізінгова компанія
"АвтоФінанс" судовий збір у розмірі 121,80
грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Верховного Суду України протягом
двох місяців з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий:

Судді: