АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/9290/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 серпня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 04 червня 2014 року в справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Новобудова» до
ОСОБА_2 про стягнення суми
заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року позивач звернувся в
суд з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги.

Свої вимоги мотивував тим, що
відповідач є власником квартири
АДРЕСА_1, проте платежі за
житлово-комунальні послуги здійснює не
регулярно, внаслідок чого утворився
борг, який станом на червень 2014 року
складає 6418,29 грн.

Враховуючи наведене та з урахуванням
уточнень (а.с.68-69) просив стягнути з
ОСОБА_2 на його користь заборгованість
за житлово-комунальні послуги у
розмірі 6 418,29 грн. та судові витрати у
розмірі 243,60 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 04 червня 2014 року позов ТОВ
«Новобудова» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ
«Новобудова» заборгованість за
житлово-комунальні послуги у розмірі 6
418,29 грн.

Судові витрати компенсовано за рахунок
державного бюджету України.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що суд першої інстанції не
встановив: коли дійсно він одержав
свідоцтво про право власності на
квартиру № 140 і фактично набув у
власність квартиру; яким чином виникла
заборгованість за житлово-комунальні
послуги і чи є вона взагалі; за який
період часу вона існує; як необхідно
розраховувати заборгованість за
спожиті житлово-комунальні послуги,
помісячно чи необхідно брати загальну
заборгованість за весь період часу; на
яку суму існує заборгованість на час
розгляду позову у судовому засіданні;
чи дотримано позивачем строк, протягом
якого можуть бути заявлені вимоги про
стягнення боргу; чи сплив при цьому
строк позовної давності за борги
більше ніж 4-річної давності.

Звертає увагу на те, що свідоцтво про
право власності від 01.04.2008 року за
реєстраційним номером у БТІ м. Києва №
45219 від 09.04.2008 року на отримання
квартири АДРЕСА_1 у приватну власність,
цому видано 03.03.2009 року.

З розрахунку заборгованості не
зрозуміло чому заборгованість станом
на грудень 2008 року становила 2450,11 грн.,
оскільки станом на 01 травня 2008 року
заборгованість була відсутня.

В суді першої інстанції представником
позивача підтверджено, що за період з
липня 2010 року по квітень 2014 року
заборгованість відсутня, а борг в сумі
5974,49 грн. виник за період з 2008 року по 2010
рік. Представником позивача також було
зазначено, що борг за вказаний період
не може бути стягнутий з нього,
оскільки вони пропустили строк
позовної давності.

Вважає, що висновок суду про те, що
строк позовної давності переривався
суперечить закону, оскільки в
матеріалах справи відсутні будь-які
докази про те, що він хоч якимось чином
визнав заборгованість за
житлово-комунальні послуги за період
травень 2008 року - червень 2010 року.

Враховуючи наведене, вважав, що в
задоволенні вимог про стягнення
заборгованості за період з 2008 року по
2010 рік має бути відмовлено у зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд
виходив з їх доведеності та
обґрунтованості. Проте з таким
висновком суду погодитися неможливо з
огляду на таке.

Судом встановлено, що відповідно до
розпорядження Дарницької районної у м.
Києві державної адміністрації № 301 від
30.03.2007 року житловий будинок за адресою:
вул. Драгоманова, 1-А був переданий
позивачу в експлуатацію та
обслуговування (а.с. 8-9).

Згідно Авізо від 16.07.2008 року ТОВ «ДБК»
передало ТОВ «Новобудова» на баланс
для зарахування в основні фонди
житловий будинок по АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на квартиру від 01
квітня 2008 року, виданим Головним
управлінням житлового забезпечення
Виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) на підставі наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 18 березня 2008 року
№487-С/КІ (а.с.11).

Згідно статей 66, 67, 162 ЖК України за
користування житловим приміщенням, що
належить громадянинові на праві
приватної власності, сплачується плата
за утримання будинку, прибудинкової
території та плата за спожиті
комунальні послуги.

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу
України власник зобов'язаний
утримувати майно, що йому належить,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Утримання майна власників
квартир (будинку та прибудинкової
території) здійснюється ними шляхом
оплати всіх витрат по утриманню
експлуатуючій організації.

Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»
споживач зобов'язаний оплачувати
житлово-комунальні послуги у строки,
встановлені договором або законом.

У силу ст. 526 ЦК України, зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Звертаючись в суд даним позовом ТОВ
«Новобудова» посилалося на те, що
відповідач свої зобов»язання належним
чином не виконує у зв»язку з чим у нього
утворилася заборгованість.

З розрахунку заборгованості, наданого
позивачем, вбачається, що за період з
травня 2008 року по травень 2014 року
заборгованість становить 6 418,29 грн.
(а.с.70-71).

Відповідачем в суді першої інстанції
заявлялося клопотання про
застосування строку позовної давності,
яке було відхилено судом першої
інстанції виходячи з визнання ОСОБА_2
боргу, що в свою чергу свідчить про
переривання строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів не
погоджується з висновком суду першої
інстанції про переривання строку
позовної давності з огляду на таке.

Згідно ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Разом з тим, ст.264 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

До апеляційного суду міста Києва
позивачем було подано розрахунок
заборгованості відповідача з якого
вбачається, що за період з лютого 2011
року по травень 2014 рокуу ОСОБА_2
заборгованість відсутня та наявна
переплата в розмірі 00,43 грн.

В судовому засіданні представник
позивача пояснила, що заборгованість в
сумі 5974,06 грн. фактично утворилася в
період з 01.2008 року по 07.2010 року.

Позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження того, що відповідач
здійснював погашення існуючої
заборгованості за період з 01.2008 року по
07.2010 року, тобто що строк позовної
давності переривався.

В апеляційному суді ще раз перевірено
зазначені доводи і встановлено, що
ОСОБА_2 вносив плату згідно нарахувань
по квитанціях, які направлялись
позивачем. До матеріалів справи
відповідач надав копії всіх
квитанцій,а суду їх оригінали. З цих
помісячних квитанцій не вбачається, що
ОСОБА_2 визнавав заборгованість, або
вносив плату за попередній період.
Позивач також не надав доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_2 вніс 0,43
грн. на погашення заборгованості.

Таким чином, клопотання відповідача
про застосування строку позовної
давності є обґрунтованим оскільки,
звернувшись в суд з позовом 24 лютого 2014
року про стягнення заборгованості, яка
утворилася за період з 01.2008 року по 07.2010
року, позивач пропустив строк позовної
давності та не надав суду доказів про
переривання відповідачем цього строку
шляхом погашення частини
заборгованості.

Враховуючи те, що судом безпідставно
відмовлено в задоволенні клопотання
про застосування судом строку позовної
давності, й за трирічний період строку
позовної давності заборгованість за
житлово-комунальні послуги відсутня,
тому рішення суду про задоволення
позову не ґрунтується на вимогах
закону й підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.256,257,264 ЦК України,
ст.ст. 303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 04 червня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Новобудова» відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу
його проголошення та може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: