22-ц/775/1520/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Ткаченко Т.Б.
Доповідач: Попова С.А.
Категорія 6 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:
головуючого Попової С.А.,
суддів Кочегарової Л.М., Ігнатоля Т.Г.,
при секретарі Брежнєві Д.О.,
розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 грудня 2004 року за позовом ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3, до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно зведені приміщення, -
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2004 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Маріупольської міської ради про визнання за її батьком ОСОБА_4, померлим в 2004 році, права власності на самочинно зведені ним за життя: нежитлову прибудову літ. А1-1, гараж літ. Е, тамбур літ. А., розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 в місті Маріуполі, користувачем якої є батько, посилаючись на труднощі в оформленні своїх спадкових прав.
Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 грудня 2004 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно зведені: нежитлову прибудову літ. А-1-1, гараж літ. Е, тамбур літ. А, розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 в м. Маріуполі, та включено їх до складу зазначеного домоволодіння.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка є заінтересованою особою, яка не брали участі у справі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_5, яка підтримала доводи скарги і просила ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, розглянувши справу відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи представника відповідача - Маріупольської міської ради, позивачки ОСОБА_3, від якої надійшла заява про вирішення справи у її відсутність, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається зі справи, за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівництво, виданого 21.04.1970р. Ждановським міським відділом комунального господарства, зареєстровано право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в Маріупольському БТІ 23.04.1970р. Земельна ділянка за вказаною адресою перебуває у користуванні ОСОБА_4 за рішенням Іллічівської районної ради від 06.08.1953р.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4 помер, після його смерті відкрилась спадщина, зокрема, вказаний житловий будинок АДРЕСА_1

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що є законні підстави для визнання права власності за померлим ОСОБА_6 на самочинно зведені ним об'єкти нерухомого майна, при цьому права інших осіб не порушені.

З таким висновком погодитись не можна, бо він суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані, або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушенням будівельних норм і правил.

За частиною 2 наведеної норми особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Аналіз чинного законодавства свідчить про те, що законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку.

Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із ч. 5 ст. 376 цього ж Кодексу на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує прав інших осіб.

В ході апеляційного перегляду справи з відомостей Третьої маріупольської державної нотаріальної контори з'ясовано, що позивачка ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_2.?після її смерті спадщину у вигляді частки в майні організації орендарів ПАТ «ММК ім. Ілліча» прийняв син ОСОБА_7.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3., після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась його донька - ОСОБА_3; а також подана заява про прийняття спадщини тіткою померлого - ОСОБА_1.

ОСОБА_1, що є зацікавленою особою в результатах вирішення справи, у змісті своєї апеляційної скарги посилається на те, що її сестра - ОСОБА_2 укрила від неї факт звернення до суду із даним позовом, а суд розглянув справу без неї. Так, ОСОБА_1 зазначає, що на момент смерті батька ОСОБА_4, вона була непрацюючою особою пенсійного віку, що є критерієм наявності в неї права на обов'язкову частку у спадщині, що залишилась після смерті батька, незважаючи на його заповіт від 28.10.2001р. всього належного майна на ім'я сестри - ОСОБА_2

Також, ОСОБА_1 посилається на те, що будівництво частини спірних самочинно зведених об'єктів здійснювала особисто вона, спадкове нерухоме майно вона підтримувала в належному технічному стані впродовж 8 років.

Втім, суд не в достатньому обсязі з'ясував коло зацікавлених осіб, що мають брати участь в розгляді справи, не залучив до участі в розгляді справи в процесуальному порядку (ст. 33 ЦПК України) ОСОБА_1, а, відтак, не впевнився в тому, що ухваленим рішенням не порушуються права інших осіб. На стадії ж апеляційного провадження суд апеляційної інстанції позбавлений можливості, в силу повноважень, наданих йому законом, цей недолік суду першої інстанції усунути.

Отже, таке рішення, ухвалене з порушенням вимог процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення справи, не може залишатись в силі.

Із справи вбачається, що порушене ОСОБА_2 у суді питання не було предметом розгляду компетентного державного органу (органу місцевого самоврядування), рішення якого чи його відсутність давали б підставу вважати про наявність спору про право, на що звернув увагу згодом Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» № 6 від 30.03.2012р.

Поза увагою суду залишились обставини щодо відповідності самочинно зведених господарських споруд будівельним, пожежним, санітарним, та іншим нормам і правилам, державним стандартам, що як умова було відзначено резолюцією Іллічівської районної адміністрації Маріупольської міської ради в заяві ОСОБА_2 (а.с. 15-16).

Крім того, ухвалюючи рішення про визнання права власності на самочинно зведені споруди і будівлі, суд не зважив на технічні дані, наведені у експлікації приміщень і плану будинку, в яких тамбуру під літ. «А» немає, а є тамбур літ. а1-1.

Відповідно до ст. 28 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов'язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні особи.

За положеннями ст. 29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття.

За положеннями ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті.

Суд на ці норми закону не зважив і встановив набуття права власності ОСОБА_4, який на момент звернення до суду із позовом ОСОБА_2 і вирішення справи по суті був померлою особою, тобто особою, що не мала цивільної та цивільно-процесуальної право- і дієздатності.

В сенсі заявленого позову щодо відшукування оформлення спадкових прав справа має вирішуватись із урахуванням роз'ясненого порядку в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вбачає безпідставність визнання за померлим ОСОБА_4 права власності на самочинно збудовані приміщення, вирішення спору без залучення зацікавленої особи - ОСОБА_1 і врахування її спадкових інтересів, що стало наслідком порушення судом норм процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 статті 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Тому оскаржуване рішення, як таке що ухвалене з порушенням норм процесуального закону та неправильним застосуванням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання за померлим ОСОБА_4 право власності на самочинно зведені споруди і введення їх до складу домоволодіння згідно вищенаведеного мотивування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 31 грудня 2004 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_3, до Маріупольської міської ради про визнання права власності на самочинно зведені приміщення: нежилу прибудову літ. А1-1, гараж літ. Е, тамбур літ. А, розташовані на земельній ділянці АДРЕСА_1, і введення їх до складу домоволодіння - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді