Справа № 333/4682/14-ц
Провадження № 2/333/2069/14
РІШЕННЯ

Іменем України

03 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
в складі:

головуючого судді:
Холод Р.С.,

при секретарі:
Шевченко І.П.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представника відповідача ПАТ
«РОДОВІД БАНК» Даценко В.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Комунарського
районного суду м. Запоріжжя цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «РОДОВІД
БАНК» про визнання недійсним пункту
кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

06.06.2014 року позивач звернувся до ПАТ
«РОДОВІД БАНК» із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 21.01.2008 року між ним
та Відкритим акціонерним товариством
«Родовід Банк» був укладений кредитний
договір про надання споживчого
кредиту. Відповідно до п.4.5. зазначеного
кредитного договору за порушення
строків (термінів) повернення кредиту
та/або сплати процентів за
користування кредитом, позивач повинен
сплачувати банку пеню за кожний день
прострочки у розмірі 1,6% від суми
простроченої заборгованості.

В перерахунку розмір пені, яку він має
сплатити на користь відповідача у разі
невиконання ним зобов'язань по
договору, становить 584 % річних. У
порівнянні з відсотковою ставкою за
кредитом, яка складає 12% річних, розмір
пені перевищує її в 50 раз або на 4 867 %.

ОСОБА_3 вважає, що у даному випадку
відповідачем були порушені вимоги п.5
ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно якого
несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

Враховуючи рішення Конституційного
Суду України щодо невідповідності
вимоги про нарахування та сплату
неустойки за договором споживчого
кредиту, яка є явно завищеною засадам
справедливості, добросовісності та
розумності, практику розгляду
аналогічних справ Вищим
спеціалізованим судом України по
розгляду цивільних і кримінальних
справ, позивач просить суд визнати
недійсним пункт 4.5. кредитного
договору № 77.2/ІЖ - 006.08.1 від 21.01.2008 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ «РОДОВІД
БАНК».

В судове засідання позивач не з'явився,
свої інтереси в суді довірив
представляти ОСОБА_1, який у повному
обсязі підтримав позовні вимоги,
посилаючись на обставини, викладені у
позові, просив суд їх задовольнити.
Стосовно заперечень на позов
представника відповідача про пропуск
позовної давності пояснив, що про
порушення свого права ОСОБА_3 дізнався
після отримання 14.04.2014 року заочного
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 27.03.2014 року
по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «РОДОВІД
БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
звернувшись за правовою допомогою та
отримавши відповідну консультацію про
невідповідність умов договору, а саме
розміру пені, вимогам законодавства
про захист прав споживачів.

Представник відповідача Даценко В.С.
просила відмовити у задоволенні
позову, посилаючись на те, що
відповідно до ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою. Пеня - це
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасно виконаного
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ст.549 ЦК
України). Відповідно до п.4.5. кредитного
договору, укладеного 21.01.2008 року між
позивачем та відповідачем, ОСОБА_3
зобов'язується сплачувати ВАТ «РОДОВІД
БАНК» за кожний день прострочення пеню
у розмірі 1,6% від суми простроченої
заборгованості. Нарахування пені за
кредитним договором залежить виключно
від своєчасного та повного погашення
кредиту відповідно до умов кредитного
договору. ОСОБА_3 з власної волі, на свій
розсуд та ризик уклав кредитний
договір з відповідачем. Останній,
підписуючи кредитний договір,
підтвердив, що він отримав у письмовій
формі та ознайомився з інформацією,
наданою банком про умови кредитування,
вартість послуг, орієнтовну вартість
кредиту. Враховуючи, що ВАТ «РОДОВІД
БАНК» не є монополістом у сфері
кредитування фізичних осіб, позивач
був вільним у своєму виборі щодо
отриманні кредиту, ознайомлений з
усіма умовами кредитного договору та
певний час їх виконував (до грудня 2012
року), таким чином погодившись на
виконання умов договору, представник
відповідача просила суд відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3 у повному
обсязі. Крім того, Даценко В.С.
зазначила, що позивач звернувся до суду
лише у червні 2014 року, тому враховуючи
вимоги ст.ст. 256, 257 ЦК України, пропустив
строк позовної давності.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, вивчивши
матеріали справи, дослідивши письмові
докази, приходить до наступних
висновків.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

21.01.2008 року між ОСОБА_3 та Відкритим
акціонерним товариством «РОДОВІД
БАНК» був укладений кредитний договір
№ 77 2ЛЖ - 006.08.1 про надання споживчого
кредиту.

Позивач, відповідно до п. п. 4.1, 4.2, 4.3
зазначеного кредитного договору,
зобов'язався здійснювати повернення
кредиту та сплачувати проценти за
користування кредитом шляхом внесення
готівкових грошових коштів у касу
банку або безготівкового
перерахування зі свого поточного
рахунку на відкритий йому позичковий
рахунок, не пізніше строків, визначених
п.п. 1.1. та 4.2. кредитного договору, тобто
до 21.01.2029 року.

Відповідно п.4.5. кредитного договору №
77 2ЛЖ - 006.08.1 від 21.01.2008 року, за порушення
строків (термінів) повернення кредиту
та/або сплати процентів за
користування кредитом, позивач повинен
сплачувати банку пеню за кожний день
прострочки у розмірі 1,6% від суми
простроченої заборгованості.

ОСОБА_3 отримав грошові кошти у сумі 280
000 доларів США, що не запречується
сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник - повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

Оскільки, відповідно до умов
кредитного договору від 21.01.2008 року, що
укладений між сторонами, відповідач
видав кредит на споживчі цілі,
особливості регулювання відносин
сторін визначаються Законом України
«Про захист прав споживачів».

Отже, оскільки банк надав ОСОБА_3
споживчий кредит, то при укладенні
цього договору банк зобов'язаний був
дотримуватись вимог Закону України
«Про захист прав споживачів».

Крім того, необхідність застосування
цього Закону України до споживчого
кредитування звернуто увагу у Рішенні
Конституційного Суду України № 15-рп/2011
від 10 листопада 2011 року (справа про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

У цьому Рішенні Конституційного Суду
України зазначено, що у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг держава забезпечує особливий
захист більш слабкого суб'єкта
економічних відносин, а також фактичну,
а не формальну рівність сторін у
цивільно-правових відносинах, шляхом
визначення особливостей договірних
правовідносин у сфері споживчого
кредитування та обмеження дії принципу
свободи цивільного договору. Це
здійснюється через встановлення
особливого порядку укладення
цивільних договорів споживчого
кредиту, їх оспорювання, контролю за
змістом та розподілу відповідальності
між сторонами договору.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» до договорів
із споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі
умови в договорах.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів», на яку
відповідач посилався, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги, продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
несправедливими є, зокрема, умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

Якщо положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або
визнання його недійсним зумовлює зміну
інших положень договору, на вимогу
споживача:

1) такі положення також підлягають
зміні; або

2) договір може бути визнаним недійсним
у цілому.

Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору. Якщо до положення вносяться
зміни, такі зміни вважаються чинними з
моменту їх внесення.

З урахування наведеного, суд вважає, що
пункт 4.5. кредитного договору № 77 2ЛЖ -
006.08.1 від 21.01.2008 року щодо встановлення
сторонами договору пені у розмірі 1,6% за
кожен день прострочення виконання
зобов'язання за споживчим кредитом, що
становить 584% річних,тобто в 50 разів
перевищує відсоткову ставку за
користування кредитом, є
несправедливим та суперечить
принципам розумності та
добросовісності та є наслідком
дисбалансу договірних прав та
обов'язків на шкоду позичальника -
ОСОБА_3, як споживача послуг банку,
оскільки дана умова договору
встановлює вимогу щодо сплати
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
нею зобов'язань за спірним договором.

Разом із тим, суд вважає за необхідне у
задоволенні позову відмовити у зв'язку
із пропуском строку позовної давності.

Такого висновку суд дійшов з наступних
підстав.

Згідно з Цивільним кодексом України, а
саме: ст.257 - загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки;
частина 3 статті 267 зазначає, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, а частина 4 цієї
ж статті вказує, що сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
установивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення.

Частиною 1 статті 73 ЦПК України
передбачено, що суд поновлює або
продовжує строк, встановлений
відповідно законом або судом, за
клопотанням сторони або іншої особи у
разі його пропущення з поважних причин.

Відповідно до матеріалів справи
вбачається, що перебіг строку позовної
давності почався з 21.01.2008 року, тобто з
дня укладення кредитного договору, так
як ОСОБА_3 саме в цей день ознайомився
зі всіма умовами кредитування, а також
з вимогами ЗУ «Про захист прав
споживачів», про що свідчить його
підпис під кредитним договором.

Згідно позовній заяві, вона надійшла до
суду 06.06.2014 року (а.с.1).

Посилання позивача та його
представника, що ОСОБА_3 про порушення
свого права дізнався у квітні 2014 року
після отримання ним заочного рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 27.03.2014 року,
звернувшись за правовою допомогою та
отримавши відповідну консультацію про
невідповідність умов договору, а саме
розміру пені, на думку суду, не є
поважними причинами пропуску строку
позовної давності. Інших доказів, які б
свідчили про поважність вказаних
причин позивач та його представник не
надав, а тому відсутні підстави для
його поновлення.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 267 ЦК України
представник відповідача до винесення
рішення надала до суду заяву на
застосування строку позовної давності.

Таким чином, враховуючи, строк подачі
позовної заяви, наявність заяви
представника відповідача щодо
застосування позовної давності, суд
вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_3
до Публічного акціонерного товариства
«РОДОВІД БАНК» необхідно відмовити.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 257, 267, 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57,
58, 60, 73, 212-215, ЦПК України, Законом
України «Про захист прав споживачів»,
Рішенням Конституційного Суду України
№ 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«РОДОВІД БАНК» про визнання недійсним
пункту кредитного - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії судового рішення.

Суддя Комунарського районного
суду

м. Запоріжжя
Р.С.
Холод