АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/7248/14
Справа: № 642/9234/13-ц
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді -
Даниленка В.М.,

суддів: Швецової Л.А.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Каменській
Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою
Моторного (транспортного) страхового
бюро України на ухвалу судді
Ленінського районного суду м. Харкова
від 29 жовтня 2013 року у цивільній справі
за позовом Моторного (транспортного)
страхового бюро України до ОСОБА_2 про
відшкодування в порядку регресу
витрат, пов'язаних з виплатою
страхового відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року позивач Моторне
(транспортне) страхове бюро України
(далі: МТСБ України) звернувся до
Ленінського районного суду м. Харкова з
позовною заявою про стягнення з
відповідачки ОСОБА_2 на його користь в
порядку регресу витрат, пов'язаних з
виплатою страхового відшкодування в
розмірі 12 610,23 грн., а також витрат на
правову допомогу та судового збору.

Ухвалою судді Ленінського районного
суду м. Харкова від 29 жовтня 2013 року
позовну заяву МТСБ України повернуто
останньому на підставі п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК
України для подання її до належного
суду, з посиланням на непідсудність
справи Ленінському районному суду м.
Харкова.

Не погодившись із таким процесуальним
рішенням судді районного суду, позивач
МТСБ України в апеляційній скарзі
просить скасувати це судове рішення та
направити справу до того ж суду першої
інстанції для подальшого її розгляду
по суті.

В обґрунтування своєї скарги апелянт -
МТСБ України посилається на
незаконність та безпідставність
оскаржуваної ухвали, оскільки при
вирішенні питання про відкриття
провадження у справі суддею районного
суду були порушені вимоги цивільного
процесуального законодавства щодо
правил підсудності.

Зокрема, апелянт вказує на те, що
останнім відомим місцем проживання
відповідачки ОСОБА_2 є будинок АДРЕСА_1
що знаходиться на території
Ленінського району м. Харкова, а отже
він подав позов до Ленінського
районного суду м. Харкова з дотриманням
правил підсудності.

Перевіривши законність і
обґрунтованість ухвали судді
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої інстанції,
якщо останній порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

Повертаючи позовну заяву МТСБ України,
суддя районного суду виходив із того,
що згідно відповіді відділу
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
УДМС України в Харківській області
відповідачка ОСОБА_2 по м. Харкову та
Харківській області зареєстрованою не
значиться, а тому позивач вправі
звернутися з вищевказаним позовом до
Шевченківського районного суду м.
Києва, тобто за місцем завдання шкоди
або у разі встановлення
зареєстрованого місця проживання або
перебування відповідачки - до
відповідного суду за місцем її
проживання чи перебування.

Однак, із таким висновком судді
районного суду судова колегія
погодитися не може, оскільки цей
висновок не ґрунтується на законі.

Право на звернення до суду за судовим
захистом своїх прав та охоронюваних
законом інтересів є одним із
важливіших конституційних прав
громадян та юридичних осіб.

Забезпечення кожному права на
справедливий суд та реалізація права
особи на судовий захист мають
здійснюватися з урахуванням норм
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі -
Конвенція 1950 року), а також практики
Європейського суду з прав людини, які
відповідно до статті 7 Закону України
від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» застосовуються судами при
розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6
Конвенції 1950 року кожен при вирішенні
спору щодо його цивільних прав та
обов'язків має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку незалежним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на
розгляд його справи в суді, до
підсудності якого вона віднесена
процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів» № 2453-VI від 07 липня 2010 року).

Статтями 1, 2, 3 ЦПК України передбачено,
що завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється
відповідно до Конституції України та
цього Кодексу.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 107 ЦПК України усі
справи, що підлягають вирішенню в
порядку цивільного судочинства,
розглядаються районними, районними у
містах, міськими та міськрайонними
судами.

Правила щодо підсудності цивільних
справ, які підлягають вирішенню в
порядку цивільного судочинства, тобто
розмежування компетенції по розгляду і
вирішенню підвідомчих суду цивільних
справ всередині системи судів
цивільної юрисдикції, визначені в
Главі 1 Розділу III ЦПК України.

Статтею 109 ЦПК України, якою
визначається так звана загальна
територіальна підсудність цивільних
справ, передбачено, що позови до
фізичної особи пред'являються в суд за
зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем її проживання
або за зареєстрованим у встановленому
законом порядку місцем її перебування.

Разом із тим, вищезазначене правило не
є виключним та безумовним.

Так, статтею 110 ЦПК України встановлена
альтернативна підсудність цивільних
справ, яка визначається вказівкою
законодавця про можливість розгляду і
вирішення окремих цивільних справ
конкретним судом за вибором позивача.

Встановлення альтернативної
підсудності, яка на відміну від
загальної, є додатковою процесуальною
гарантією забезпечення інтересів
окремих категорій позивачів, пов'язане
з необхідністю створення позивачеві
більш сприятливих умов для звернення
за судовим захистом.

Зокрема, частиною 9 статті 110 ЦПК
України передбачено, що позови до
відповідача, місце реєстрації
проживання або перебування якого
невідоме, пред'являються за
місцезнаходженням майна відповідача
чи останнім відомим зареєстрованим
його місцем проживання або перебування
чи постійного його заняття (роботи).

Наслідки порушення правил підсудності
визначені законодавцем у ст. 115 ЦПК
України.

Відповідно до вказаної правової норми
в разі, якщо суддя, вирішуючи питання
про відкриття провадження у справі,
встановить, що справа не підсудна цьому
суду, заява повертається позивачеві
для подання до належного суду, про що
постановляється ухвала.

Такі ж наслідки порушення позивачем
правил підсудності передбачені п. 4 ч. 3
ст. 121 ЦПК України.

Процесуальний порядок відкриття
провадження у цивільній справі судом
регламентовано законодавцем у ст. 122
ЦПК України.

Згідно частини першої коментованої
правової норми суддя відкриває
провадження у цивільній справі не
інакше як на підставі заяви, поданої і
оформленої в порядку, встановленому
цим Кодексом.

Частиною третьою тієї ж правової норми
передбачено, що в разі якщо
відповідачем у позовній заяві, поданій
і оформленій у порядку, встановленому
цим Кодексом, вказана фізична особа, що
не є суб'єктом підприємницької
діяльності, суд не пізніше двох днів з
дня надходження позовної заяви до суду
звертається до відповідного органу
реєстрації місця перебування та місця
проживання особи щодо надання
інформації про зареєстроване місце
проживання (перебування) такої
фізичної особи.

Інформація про місце проживання
(перебування) фізичної особи має бути
надана протягом трьох днів з моменту
отримання відповідним органом
реєстрації місця проживання та
перебування особи відповідного
звернення суду.

Якщо за результатами отриманої
судом інформації буде встановлено,
що справа не підсудна цьому суду, суд
повертає позовну заяву на підставі
пункту 4 частини третьої статті 121
цього Кодексу.

У разі якщо отримана судом інформація
не дає можливості встановити
зареєстроване у встановленому законом
порядку місце проживання
(перебування) фізичної особи, суд
вирішує питання про відкриття
провадження у справі. Подальший виклик
такої особи як відповідача у справі
здійснюється через оголошення у пресі.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач - МТСБ України звернувся з
вищезазначеним позовом до Ленінського
районного суду м. Харкова за останнім
відомим йому місцем проживання
відповідачки ОСОБА_2, а саме: АДРЕСА_1,
зазначивши вказану адресу як місце
фактичного проживання останньої, тобто
до належного, на його думку суду, до
компетенції якого за територіальним
принципом відноситься вирішення
виниклого спору (а.с. 1-4).

На виконання приписів ч. 3 ст. 122 ЦПК
України районним судом було направлено
запит до відділу адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС УДМС України в
Харківській області щодо надання
інформації про зареєстроване місце
проживання (перебування) фізичної
особи - відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 7).

Згідно отриманої судом інформації
відповідачка ОСОБА_2 була
зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 але
29.08.2012 року була знята з реєстрації
місця проживання за вказаною адресою
за відповідним рішенням суду й дані про
інше зареєстроване у встановленому
законом порядку місце проживання
останньої відсутні.

Однак, суддя Ленінського районного
суду м. Харкова, приймаючи оскаржуване
процесуальне судове рішення, на
зазначені положення цивільного
процесуального законодавства, що
регулюють підсудність цивільних справ,
та порядок відкриття провадження у
справі належної уваги не звернув, у
зв'язку з чим безпідставно, усупереч
вимогам ч. 3 ст. 122 ЦПК України повернув
позовну заяву позивачу - МТСБ України,
пославшись на її непідсудність цьому
суду.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, ухвала судді Ленінського
районного суду м. Харкова від 29 жовтня
2013 року не може бути визнана
обґрунтованою й такою, що постановлена
з додержанням вимог процесуального
закону, а тому судова колегія вважає за
необхідне на підставі п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК
України скасувати це судове рішення, а
матеріали справи направити на новий
розгляд до того ж суду першої інстанції
для вирішення питання щодо відкриття
провадження у цивільній справі
відповідно до вимог чинного
процесуального законодавства.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Моторного
(транспортного) страхового бюро
України - задовольнити частково.

Ухвалу судді Ленінського районного
суду м. Харкова від 29 жовтня 2013 року -
скасувати.

Матеріали справи за позовом Моторного
(транспортного) страхового бюро
України до ОСОБА_2 про відшкодування в
порядку регресу витрат, пов'язаних з
виплатою страхового відшкодування,
направити на новий розгляд до того ж
суду першої інстанції для вирішення
питання щодо відкриття провадження у
цивільній справі відповідно до вимог
чинного процесуального законодавства.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно з моменту її
проголошення, є остаточною й
відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 324 ЦПК України
касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: