Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Умнової О.В.,

Писаної Т.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Полтави
від 12 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 16 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом до
відповідача та просила стягнути з
останнього на свою користь неустойку
за прострочення сплати аліментів у
сумі 26 112 грн 87 коп.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 12 травня 2014 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Полтавської області від 16 червня
2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Полтави від 12 травня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 16 червня 2014
року, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанцій норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що з 18 червня 2008
року по 08 грудня 2010 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави, яке набрало законної сили, з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто
аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у
розмірі ј частини усіх видів заробітку
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття. За даним рішенням видано
виконавчий лист і Київським відділом
державної виконавчої служби
Полтавського міського управління
юстиції відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
рішення суду. Аліменти на користь
ОСОБА_3 згідно з рішенням суду
сплачуються, але не в повному обсязі.

Станом на 01 квітня 2014 року існує
заборгованість зі сплати аліментів,
розмір якої згідно з розрахунком
державного виконавця складає 7 706 грн
10 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив з того,
що не встановлено наявність вини
ОСОБА_4 у виникненні заборгованості зі
сплати аліментів на користь позивача.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Оскільки зобов'язання зі сплати
аліментів носить періодичний характер
і повинно виконуватися щомісяця, суд
повинен з'ясувати розмір несплачених
аліментів по кожному з цих періодичних
платежів, встановити строк, до якого
кожне із цих зобов'язань мало бути
виконано, та з урахуванням
встановленого обчислити розмір пені,
виходячи із суми несплачених аліментів
за кожен місяць окремо від дня
порушення платником аліментів свого
обов'язку щодо їх сплати до дня
ухвалення судом рішення, підсумувавши
розміри нарахованої пені за кожен із
прострочених платежів та визначивши її
загальну суму (правова позиція згідно з
постановою Верховного Суду України від
11 вересня 2013 року у справі № 6-81цс13).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня
2006 року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
передбачено, що відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені),
визначена у ст. 196 СК
України, настає лише за наявності вини
цієї особи, на платника аліментів не
можна покладати таку відповідальність,
якщо заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками. В інших випадках стягується
неустойка за весь час прострочення
сплати аліментів.

Під ухиленням від сплати аліментів
закон розуміє як пряму відмову від
надання утримання, так і різні дії
(бездіяльність) зобов'язаної особи,
спрямовані на повне чи часткове
ухилення від сплати аліментів;
приховання особою дійсного розміру
свого заробітку (доходу); зміну роботи
або місця проживання з метою
запобігання сплаті аліментів;
приховання свого місцезнаходження;
інші дії, що свідчать про намір особи
ухилитися від виконання обов'язків
щодо утримання. Ухилення від сплати
аліментів завжди припускає винні
навмисні дії (бездіяльність).

Вирішуючи спір, суди на зазначене уваги
не звернули, не надали оцінки
довідкам-розрахункам, складеним
державним виконавцем Київського
відділу державної виконавчої служби у
Полтавській області, з яких вбачається
заборгованість відповідача зі сплати
аліментів, а також не врахували
положення ст. 196 СК України, якою
передбачена відповідальність у
вигляді неустойки (пені) за кожен день
прострочення сплати аліментів.

При новому розгляді справи судам також
необхідно врахувати, що за змістом ст.
196 СК України пеня нараховується не на
всю суму заборгованості, а її
нарахування обмежується лише сумою
несплачених аліментів за той місяць, в
якому не проводилось стягнення
аліментів. Сума заборгованості зі
сплати аліментів за попередні місяці
не додається за наступні, а кількість
днів прострочення обчислюється,
виходячи з того, скільки днів
прострочено до сплати певної суми
заборгованості.

Крім того, суд може зменшити розмір
неустойки з урахуванням матеріального
та сімейного стану платника аліментів,
а за передбачених ст. 197 СК
України умов - повністю або частково
звільнити його від сплати
заборгованості.

Під час розгляду справи суд повинен
установити обставини, з якими закон
пов'язує звільнення від
відповідальності платника аліментів
за їх прострочення або зменшення
розміру неустойки.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 12 травня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Полтавської області
від 16 червня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.С.
Висоцька

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

Т.О. Писана

І.М. Фаловська