АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/615/14 Справа № 2/205/3485/13 Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник К.О. Доповідач - Михайловська С.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Михайловської С.Ю.

Суддів - Пономарь З.М., Красвітної Т.П.

При секретарі - Жидковій Г.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування не дійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання договору дарування не дійсним, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 встановив, що що 31.03.2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, згідно умов якого ОСОБА_2 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар належну на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.06.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_5, за реєстровим № 3775 та рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2001 року ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір дарування посвідчений державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Міхеєвою Т.М. за реєстровим № 2-275.

Власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 посилалась на те, що оформлюючи договір дарування була переконана, що фактично буде укладено договір довічного утримання, оскільки після смерті сина ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, вона залишилася одна та потребувала сторонньої допомоги та догляду.

За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть, застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним; або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Суд не прийняв до уваги посилання позивача на ті обставини, що умовами укладання договору була обіцянка відповідача у довічному утриманні її, наданні щоденної допомоги по особистому догляду та веденню господарства в обмін на спірну квартиру, оскільки договір дарування передбачає безоплатну передачу майна у власність.

Згідно ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладанні договору довічного утримання сторони повинні визначити всі види матеріального забезпечення, об'єм, способи та форми. За загальним правилом повинні бути визначені вид та кількість харчування, періодичність, калорійність та окремі елементи. Оскільки даний договір передбачає можливість догляду, то сторони повинні чітко визначити, з чого саме буде складатися догляд. В договорі визначаються умови, норми, засоби догляду, періодичність, якість та зміст. Якщо відчужувач потребує медичного обслуговування, то вказується, якого саме - загального або спеціального, які ліки необхідні, їх кількість та приблизна вартість. Довічне утримання може надаватися у чітко визначеній сумі, черговість виплат грошових сум повинна бути визначена в договорі.

Представник позивача не зміг навести ні одну з цих умовуяку він хотів би визначити в договорі довічного утримання.

Вирішуючи спір суд послався на те, що процедури посвідчення та укладення договору дарування та договору довічного утримання, а також реєстрація договорів, суттєво відрізняються між собою. Так, відповідно до діючого законодавства України, при укладенні договору довічного утримання, нотаріус; обов'язково з'ясовує у сторін договору які конкретні види матеріального забезпечення та догляду (опікування) будуть надаватись набувачем відчужувачу, розміри витрат в грошовому виразі і т. д., які прописуються в самому договорі довічного утримання, крім того, для оформлення та нотаріального посвідчення договору довічного утримання відчужувачем робляться відповідні замовлення в КП „ДМБТІ" та нотаріусом, при підготовці документів для посвідчення договору довічного утримання, робляться відповідні запити, і саме в цих запитах та замовленнях обов'язково вказується для якої мети вони робляться.

У відповідності до ч.1, ч.2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна буд-які дії, які не суперечать закону.

З урахуванням всіх обставин, суд прийшов до висновку, що твердження представника позивача про те, що між сторонами була домовленість на укладання іншого правочину, що позивач не розумів, який документ підписує і які правові наслідки укладення договору дарування, не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки є непереконливими, а відтак немає підстав визнавати вказаний договір удаваним, оскільки позивач мав добровільний намір саме подарувати належну їй на праві власності квартиру, що і було зроблено 31 березня 2005 року.

ОСОБА_2 вже зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 31.03.2005 року, а саме, 04.12.2009 року та 18 лютого 2013 року.

Згідно рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 серпня 2010 року, ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним (а.с.36-37).

Крім того, наявні в матеріалах справи постанови про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 від 08.10.2010 р. та 31.10.2010 р. свідчать про характер відносин, які склалися між сторонами, але не є доказом недійсності договору дарування від 31.03.2005 року, оскільки доказів, що обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформили правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини, як це передбачено ст. 60 ЦПК України, ОСОБА_2 суду не надала.

В судовому засіданні не доведений той факт, що позивач мав спотворене уявлення про обставини, що дійсно мають місце, не встановлено, що оспорюваний правочин укладався з метою приховання іншого провочину.

Суд, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивачці прийшов до висновку, що укладання договору дарування спірної квартири відповідало дійсним намірам позивача укласти саме договір дарування і є його добровільним волевиявленням.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія судді вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив вищезазначені обставини справи, дав цим обставинам та доказам по справі правильну правову оцінку і, відповідно до вимог ст..ст. 216, 235, 638, 717 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Довід, зазначений ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про порушення судом норм матеріального та процесуального права, безпідставний, оскільки таких порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли потягнути скасування правильного по суті рішення, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному прядку протягом двадцяти днів.

Судді :