Справа №
Провадження № 2/522/3811/14
РІШЕННЯ

Іменем України

10 жовтня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючої: судді Кравчук Т.С.,

при секретарі: Антонецькому С.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
про визнання удаваним договору
дарування та визнання недійсним
договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання удаваним договору
дарування від 04 жовтня 2011 року,
укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_2, засвідченого 04 жовтня 2011 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 1844, вчиненого з метою
приховання договору купівлі-продажу,
про визнання недійсним договору
дарування від 28 грудня 2011 року,
укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
засвідченого 28 грудня 2011 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстровим № 1735.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка посилається на те, договір
дарування часток квартири від 04 жовтня
2011 року є удаваним правочином, оскільки
відповідач ОСОБА_2 не отримував
безоплатно у власність 127/1000 часток у
праві приватної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_1, а сплатив продавцям
ОСОБА_3, ОСОБА_4 за вказану квартиру
грошові кошти у сумі 53400 доларів США, що
підтверджується розпискою, яка була
складена у присутності свідка -
директора АН «Альянс» ОСОБА_8, в день
нотаріального посвідчення договору
дарування - 04 жовтня 2011 року. Крім того,
факт укладення між сторонами саме
договору купівлі-продажу
підтверджується тим, що ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_2 не є родичами або близькими
особами, а тому подарунок такого
коштовного майна незнайомій особі не є
природним та вмотивованим. Позивачка
вказує на те, що оскільки ОСОБА_2 у
період у період перебування з нею у
шлюбних відносинах фактично купив 127/1000
часток у праві приватної часткової
власності на квартиру АДРЕСА_1, то
подальші дії з відчуження вказаного
майна він повинен був здійснювати за
нотаріально посвідченою згодою
позивачки. Позивачка ніякої згоди на
укладення договору дарування 28 грудня
2011 року не надавала, що є порушенням
законодавства, тому вказаний договір
повинен також бути визнаний недійсним.

У судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та її представники підтримали
свої позовні вимоги у повному обсязі з
підстав, зазначених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2
позовні вимоги не визнав, зазначивши,
що ОСОБА_2 отримав у власність 127/1000
часток у праві приватної часткової
власності на квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від 04
жовтня 2011 року, ніяких грошових коштів
ОСОБА_3, ОСОБА_4 він не передавав, зміст
розписки від 04 жовтня 2011 року йому
невідомий.

Представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 у
судовому засіданні пояснив, що
розписка від 04 жовтня 2011 року дійсно
складена ОСОБА_3, ОСОБА_4, які продали
ОСОБА_2 частку квартири АДРЕСА_1.

Представник ОСОБА_5 заперечував
проти задоволення позовних вимог,
зазначивши, що 04 жовтня 2011 року був
укладений договір дарування квартири,
тому договір дарування від 28 грудня 2011
року був укладений у відповідності до
вимог законодавства.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши подані
документи та матеріали, з'ясувавши
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у
сукупності докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд приходить
до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

04 жовтня 2011 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 посвідчено договір
дарування часток квартири, за змістом
якого ОСОБА_3, ОСОБА_4 (дарувальники)
передають у власність ОСОБА_2
безоплатно 127/1000 часток у праві
приватної спільної часткової
власності на квартиру АДРЕСА_1.

У матеріалах справи наявна розписка
від 04 жовтня 2011 року, із змістом якої
вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3
отримали за продану ними квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 грошові кошти у
розмірі 53400 (п'ятдесят три тисячі
чотириста) доларів США від покупця
ОСОБА_2. У розписці вказано, що
претензій з приводу розрахунку, якості
купюр продавці не мають та
пред'являти?не?збираються. В розписці
вказано, що вона була складена у
присутності свідка - директора агенції
нерухомості «Альянс» ОСОБА_8. У судому
засіданні було надано для огляду та
дослідження оригінал розписки від
04?жовтня? 2011?року.

Допитана у судовому засіданні в якості
свідка ОСОБА_8 підтвердила справжність
свого підпису на розписці від 04 жовтня
2011 року, яка наявна у матеріалах справи.
Також пояснила суду, що агенція
нерухомості «Альянс», директором якої
вона є, займається продажем та обміном
квартир, і спірна квартира була
виставлена безпосередньо?на?продаж.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судовому засіданні
пояснив, що розписка від 04 жовтня 2011
року дійсно складена ОСОБА_3, ОСОБА_4, за
якою останні отримали від ОСОБА_2
грошові кошти у розмірі 53400 доларів США
за продану ними квартиру.

Також, у розписці наведені паспортні
дані ОСОБА_3, ОСОБА_4, які співпадають з
даними, зазначеними у копіях паспортів
ОСОБА_3, ОСОБА_4, наявними у матеріалах
справи.

З вищенаведеного, суд приходить
до висновку про достовірність даних,
зазначених у розписці від 04 жовтня 2011
року.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, показань
свідків,?письмових?доказів,?речових?док
азів,?висновків?експертів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які
вона?посилається?як?на?підставу?своїх?в
имог?і?заперечень.

Ст. 61 ЦПК України закріплено, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами,?які?беруть?участь?у?справі,?не?
підлягають?доказуванню.

Оцінивши пояснення свідка ОСОБА_8,
представника ОСОБА_3, ОСОБА_4,
дослідивши оригінал розписки від 04
жовтня 2011 року, суд приходить до
висновку, що 04 жовтня 2011 року між
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 фактично був
укладений договір купівлі-продажу
часток квартири, а не
договір?дарування.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам законодавства, а
також інтересам держави та
суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недотримання у момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
встановлених частинами першої-третьої,
п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який сторони
здійснили для приховування іншого
правочину, який вони насправді
здійснили.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином сторони умисно оформлюють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини.

Суд приходить до висновку, що
договір дарування часток квартири
від 04 жовтня 2011 р. є удаваним
правочином, оскільки ОСОБА_2 не
отримував безкоштовно майно за
вказаним договором, а сплатив
продавцям грошові кошти, що у
сукупності підтверджується розпискою
від 04 жовтня 2011 р., поясненнями свідка
ОСОБА_8, поясненнями представника
ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 ЦК України, якщо
буде встановлено, що правочин був
здійснений сторонами для приховування
іншого правочину, який вони насправді
здійснили, відносини сторін
регулюються правилами за правочином,
який сторони насправді здійснили.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» встановивши
під час розгляду справи, що правочин
вчинено з метою приховати інший
правочин, суд на підставі статті 235 ЦК
України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин.

Як встановлено судом, фактично 04
жовтня 2011 р. ОСОБА_2 отримав у власність
127/1000 частки квартири АДРЕСА_1 не на
підставу договору дарування, а на
підставі договору купівлі-продажу.

У подальшому, 28 грудня 2011 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір
дарування часток квартири, за умовами
якого остання отримала безоплатно у
власність від ОСОБА_2, як дарунок, 127/1000
частки квартири АДРЕСА_1.

12 квітня 2002 року позивачка
ОСОБА_1 вступила у шлюб із відповідачем
ОСОБА_2, що підтверджується копію
свідоцтва про одруження НОМЕР_1,
виданого ЗАГС с. Ботаніка, м. Кишинів, Р.
Молдова 11.11.2008 р. та копією перекладу
вказаного свідоцтва про одруження.

Рішенням Суворовського районного
суду м. Одеси від 24 січня 2014 року по
справі № 523/19594/13-ц розірвано шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута під час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Ст. 63 СК України визначено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майно, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, згода має
бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України
договір дарування нерухомого майна
укладається у письмові формі та
посвідчується нотаріально. Згідно ст.
182 ЦК України право власності на
нерухоме майно підлягає державній
реєстрації.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 у
період перебування з позивачкою
ОСОБА_1 у шлюбних відносинах 04 жовтня
2011 року фактично купив 127/1000 часток у
праві приватної спільної часткової
власності на квартиру АДРЕСА_1,
подальші дії з відчуження вказаного
майна у період шлюбних відносин він
повинен був здійснювати тільки за
нотаріально посвідченою згодою
дружини.

Як встановлено судом, позивачка
ОСОБА_1 не надавала згоди на укладення
договору дарування часток квартири від
28 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5,
що є порушенням ст. ст. 60, 63, 65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам
законодавства, а також інтересам
держави та суспільства. Згідно ч. 1 ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недотримання у момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, встановлених
частинами першої-третьої, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Таким чином, договір дарування часток
квартири від 28 грудня 2011 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не відповідає вимогам
ч. 1 ст. 203 ЦК України, а отже повинен бути
визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового чи майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути, зокрема,
визнання правочину недійсним. Суд може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, встановленим договором
або законом.

Заслухавши думку учасників
процесу, дослідивши у сукупності
надані сторонами письмові докази,
матеріали справи, суд вважає, що
позивачка надала належні та допустимі
докази, і довела обставини, якими
обґрунтовує свої позовні вимоги, у
зв'язку з чим позовні вимоги підлягають
задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 16, 182, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.
215,

ч. ч. 1, 2 ст. 235, ч. 2 ст. 719, ст. ст. 60, 63, 65 СК
України, ст. ст. 10, 57, 60, 61, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
удаваним договору дарування та
визнання недійсним договору дарування
задовольнити.

Визнати удаваним договір дарування від
04 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, засвідчений 04 жовтня
2011 року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
за реєстровим № 1844, визначивши його
договором купівлі-продажу.

Визнати недійсним договір дарування
від 28 грудня 2011 року, укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_5, засвідчений 28 грудня
2011 року приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за реєстровим № 1735.

Скасувати арешт накладений на 127/1000
частки квартири АДРЕСА_1, що належать
ОСОБА_5, накладений ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 04 листопада 2013 року.

Рішення може бути оскаржено протягом
десяти днів з дня його проголошення
шляхом подачі апеляційної скарги до
апеляційного суду Одеської області
через Приморський районний суд м.
Одеси. Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
10.10.2014