У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В.,Писаної Т.О.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Мрія» про розірвання договорів
оренди, за касаційною скаргою ОСОБА_7,
ОСОБА_8 на рішення Катеринопільського
районного суду Черкаської області від
02 липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від 28 серпня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року позивачі звернулися до
суду з вказаними позовами, що були
об'єднані в одне провадження, в яких
просили визнати недійсними договори
оренди земельних ділянок площею 2,80 га,
укладений між ОСОБА_6 та Приватним
сільськогосподарським підприємством
«Мрія» (далі −? ПСП «Мрія») 28 грудня 2004
року, та додатковий договір до нього
від 10 липня 2007 року, договір оренди
земельної ділянки площею 2,81 га,
укладений між ОСОБА_8 та ПСП «Мрія» 28
грудня 2004 року, та додатковий договір
до нього від 10 липня 2007 року, договір
оренди земельної ділянки площею 2,68 га,
укладений між ОСОБА_7 та ПСП «Мрія» 28
грудня 2004 року, та додатковий договір
до нього від 10 липня 2007 року.

В обґрунтування позовів посилалися на
те, що 28 грудня 2004 року між позивачами
та ПСП «Мрія» було укладено договори
оренди належних їм на праві власності
земельних ділянок та складено акти
прийому-передачі вказаних земельних
ділянок.

Крім того, 10 липня 2007 року між
позивачами та ПСП «Мрія» було укладено
додатковий договір про оренду землі,
однак ОСОБА_7 і ОСОБА_6 заперечують про
підписання вказаних додаткових
договорів оренди земельних ділянок.

Крім того, позивачі вказували, що
оспорювані договори оренди земельних
ділянок суперечать вимогам ст. ст. 15, 17
Закону України «Про оренду землі». Так,
в оспорюваних договорах оренди не
містяться належним чином встановлений
розмір орендної плати за користування
земельними ділянками, зазначення
сторони, яка несе ризик випадкового
знищення або пошкодження об'єкта
оренди чи його частини, не визначено
сторону, яка бере на себе обов'язок зі
страхування об'єкта оренди.

Вказували, що в акті прийому-передачі
зазначено дату передачі земельної
ділянки зо грудня 2004 року, що є грубим
порушенням земельного законодавства,
оскільки земельна ділянка має бути
передана в тижневий строк після
проведення державної реєстрації
договору оренди.

З огляду на зазначені обставини
позивачі вважають оспорювані договори
оренди недійсними, а тому звернулися до
суду з вказаними позовами за захистом
своїх порушених прав.

Рішенням Катеринопільського районного
суду Черкаської області від 02 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 28 серпня 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями, заявники
звернулися із касаційною скаргою, в
якій просять оскаржувані судові
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Оскаржувані по справі судові рішення
вказаним вимогам закону не
відповідають в повній мірі, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_8
та ОСОБА_7 на праві власності належать
земельні ділянки площами 2,8 га, 2,81 га та
2,68 га відповідно, які розташовані в
межах Розсохуватської сільської ради
Катеринопільського району Черкаської
області (а. с. 6, 29, 46).

Відповідно до договорів оренди
земельних ділянок від 28 грудня 2004 року
вказані земельні ділянки були передані
позивачами в оренду відповідачу (а. с.
8-9, 23-24, 43-44).

Встановлено, що 10 липня 2007 року було
укладено додаткові договори до
вказаних договорів оренди (а. с. 7, 28, 38).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивачі вказували на те, що вказані
договори не містять всіх істотних умов,
що передбачені ст.. 15 Закону України
«Про оренду землі», зокрема, не
конкретизовано розмір орендної плати,
не визначено сторону, яка несе ризик
випадкового знищення або пошкодження
об'єкта оренди чи його частини. На
підтвердження своїх доводів надали
копії договорів, в яких в п. 32 договорів
дійсно відсутнє зазначення сторони,
яка несе ризик випадкового знищення
або пошкодження об'єкта оренди чи його
частини.

Натомість відповідач на підтвердження
своїх заперечень щодо досягнення згоди
щодо всіх істотних умов за договором
оренди земельної ділянки надав
договори оренди вказаних земельних
ділянок, де в п. 32 визначено стороною,
яка несе ризик випадкового знищення
або пошкодження об'єкта оренди чи його
частини орендодавця (а. с. 141-148, 150-157,
159-166).

Відповідно до ст. ст. 57-60 ЦГІК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 179, 212 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при и ухваленні судового
рішення.

Для встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
ЦІЄЇ статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

На всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Разом з тим судами всупереч зазначеним
вимогам процесуального закону при
дослідженні наданих сторонами доказів
не усунуто суперечності щодо наявності
в матеріалах справи копій оспорюваних
договорів, які відрізняються за своїм
змістом. У той же час від з'ясування
вказаних обставин залежить правильне
вирішення спору по суті.

Таким чином, оскільки судами не надано
належної правової оцінки обставинам по
справі, що має важливе значення для
правильного вирішення спору по суті, не
усунуто суперечності при дослідженні
наданих сторонами доказів, допущено
порушення норм процесуального права,
оскаржувані судові рішення не можна
вважати законними та обґрунтованими, а
тому вони підлягають скасуванню із
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції

Керуючись ст.. ст.. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 та ОСОБА_8
задовольнити частково.

Рішення Катеринопільського районного
суду Черкаської області від 02 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Черкаської області від 28 серпня 2013 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Т.О. Писана