Справа № 682/2755/14-ц
Провадження № 2/682/837/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2014 року

Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області у складі :

головуючого судді
Мацюка Ю.І.,

при секретарі
Захарчук С.П.,

з участю представника
позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області в місті Славута цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
захист честі та гідності, про стягнення
моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до відповідачки ОСОБА_3 про
захист честі та гідності, про стягнення
моральної шкоди. Позовні вимоги
мотивує тим, що був вибраний
уповноваженим представником громади
села Глинники Славутського району
Хмельницької області, в зв'язку з чим
ним було укладено з Славутською
районною державною адміністрацією
договір оренди на 82 га земельної
ділянки за межами села для випасання
худоби. На орендованій ним земельній
ділянці випасає свою худобу
відповідачка. Після зауважень зі
сторони позивача про неналежний випас
відповідачкою своїх коней та
попередження про можливу заборону
такого випасу, відповідачка в
присутності сторонніх осіб почала
ображати позивача, вказуючи при цьому,
що позивач «погрожував отруїти її
коней», що він «ходить по сусідських
городах, звідки викрадає капусту,
моркву, буряки», що коли позивач
працював в сільгосппідприємстві, то «з
ферми викрадав бичків», крім того, коли
зять відповідачки перевозив зерно, то
позивач «з його підводи вкрав два мішки
пшениці». Позивач ОСОБА_2 вказує про те,
що не погрожував ОСОБА_3 що потруїть її
коней, не вчиняв крадіжок з городів
односельчан та з тваринницької ферми, а
дану недостовірну інформацію
розповсюджує відповідачка ОСОБА_3, чим
завдає позивачу душевних та нервових
страждань. Дана недостовірна
інформація принижує його честь і
гідність, в зв'язку з чим він просить
суд визнати інформацію, поширену
ОСОБА_3 недостовірною, та просить
зобов'язати її вибачитись перед ним, а
також стягнути на його користь
компенсацію за заподіяну моральну
шкоду в розмірі 3000 гривень та судові
витрати по справі.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
з підстав зазначених в позовній заяві.
Позивач ОСОБА_2 дав пояснення, що в селі
Глинники працює молокозбирачем, мав
суперечку з відповідачкою через коні,
які випасаються вночі, проте не
говорив, що потруїть їх, про крадіжку
зерна в зятя відповідачки йому
невідомо, крадіжок городини не вчиняв.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
дала пояснення, що між нею та позивачем
існує конфлікт протягом тривалого часу
щодо випасу худоби на орендованому
позивачем полі. Вказує про те, що її
донька та зять сплачують кошти за випас
худоби, а позивач безпідставно
забороняє їм випасати коні вночі. В
один з днів відповідачка виявила
відсутність коня на полі в зв'язку з чим
написала заяву до міліції, оскільки
напередодні між нею та ОСОБА_2 стався
конфлікт. Заперечує, щодо позовних
вимог позивача, вказує про те, що вони є
безпідставними та необґрунтованими,
позивач сам неодноразово її ображав та
бив.

Заслухавши пояснення сторін та
свідків, дослідивши матеріали справи,
всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються доводи сторін, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, суд вважає
позовні вимоги необґрунтованими та не
підлягаючими задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно ч.1 ст. 277 ЦК України фізична
особа, особисті немайнові права якої
порушено внаслідок поширення про неї
та (або) членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.

Частиною 3 ст. 277 ЦК України
встановлено, що негативна інформація,
поширена про особу, вважається
недостовірною, якщо особа, яка її
поширила, не доведе протилежного.

Негативною слід вважати інформацію, в
якій стверджується про порушення
особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі та ділової репутації
(п.15 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27 лютого 2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи»).

Відповідно до ст.10 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
кожен має право на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Судом встановлено, що між сторонами
склалися негативні відносини протягом
тривалого часу. Судом також достовірно
встановлено, що відповідачка ОСОБА_3
після чергової суперечки з позивачем
вказувала про те, що позивач відв'язав
коней, які випасає на пасовищі вночі її
родина. Даний факт у судовому засіданні
визнала відповідачка, крім того, даний
факт у судовому засіданні підтвердили
свідки.

Зокрема, свідок ОСОБА_4 у судовому
засіданні пояснила, що в один з днів
серпня 2014 року відповідачка ОСОБА_3
ображала її чоловіка ОСОБА_2, говорила
про те, що він крав капусту, моркву,
зерно та бичків.

Свідок ОСОБА_5 дала пояснення, що була
присутня при суперечці між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, в ході якої обидві ображали
одна одну, крім того, ОСОБА_3 вказала, що
ОСОБА_2 погрожував потруїти коней.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні
давала пояснення, що в квітні 2014 року
вона особисто чула, як ОСОБА_3 називала
ОСОБА_2 «рябим», ображала нецензурними
словами, казала, що він краде городину.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні дав
пояснення, що зі слів його дружини йому
відомо, що в серпні 2014 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 відбувалася суперечка з
приводу коней. Особисто ОСОБА_7 не чув
від ОСОБА_3 ніяких відомостей.

Свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому
засіданні підтвердили, що між ОСОБА_2 та
їх родиною існує конфлікт з приводу
випасу коней.

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні
давала пояснення, що чула суперечку
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в ході якою ОСОБА_2
казав ОСОБА_3 забрати коні, бо він їх
потравить.

Аналізуючи показання усіх свідків, суд
приходить до висновку, що їм всім
відомо про конфлікт між ОСОБА_2 з одного
боку та ОСОБА_3 з іншого з приводу
випасу коней на полі. Про поведінку
ОСОБА_3 і її образливі висловлювання
щодо ОСОБА_2 свідки знають взагальному.
Викладаючи пояснення, свідки не можуть
пояснити конкретні обставини, зокрема,
що, де і коли мало місце поширення
недостовірних відомостей, зазначених
позивачем. Не можуть підтвердити у яких
формах, словах чи реченнях мало місце
їх поширення.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 не приховують
неприязних стосунків, які склалися у
них по відношенню до відповідачки
ОСОБА_3, за таких обставин покази даних
свідків суд не приймає до уваги,
оскільки викликають сумнів в їх
достовірності.

Представник позивача у судовому
засіданні вказував про те, що ОСОБА_3
зверталася з заявами на дії позивача до
правоохоронних органів, таким чином
поширюючи неправдиву інформацію щодо
ОСОБА_2

Дослідивши повідомлення Славутського
РВ УМВС України в Хмельницькій області,
адресовані ОСОБА_3 у відповідь на її
заяви, суд приходить до переконання, що
відповідачка ОСОБА_3 мала право
звертатися з заявами - повідомленнями
до правоохоронних органів, і такі дії
не є поширенням неправдивої
інформації.

Відповідно до статті 40 Конституції
України усі мають право направляти
індивідуальні чи колективні письмові
звернення або особисто звертатися до
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування та посадових
осіб цих органів, що зобов'язані
розглянути звернення і дати
обґрунтовану відповідь у встановлений
законом строк.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пункті 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 лютого
2009 року за № 1 «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», у випадку, коли особа
звертається до зазначених органів із
заявою, в якій міститься та чи інша
інформація, і в разі, якщо цей орган
компетентний перевірити таку
інформацію та надати відповідь, проте в
ході перевірки інформація не знайшла
свого підтвердження, вказана обставина
не може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

При цьому, за висновками, викладеними у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа
про поширення відомостей), у випадку
звернення особи із заявою до
правоохоронних органів, інформація
викладена у цих заявах, не є фактом
поширення такої інформації щодо певної
особи.

Оскільки позивач не довів, що ОСОБА_3,
звертаючись з заявами до Славутського
РВ, не мала наміру захистити свої права,
свободи чи законні інтереси, тому суд
виходить з того, що вона діяла в межах
здійснення її конституційного права на
звернення до правоохоронних органів. А
тому, у такий спосіб, вона не поширювала
інформацію, що порушує особисті
немайнові права позивача.

Крім статті 32 Конституції України, яка
гарантує судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї, згідно
статті 34 Конституції України кожному
гарантується також і право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Беручи до уваги зазначені
конституційні положення, суди при
вирішенні справ про захист честі,
гідності та ділової репутації повинні
забезпечувати баланс між
конституційним правом на свободу думки
та слова, правом на вільне вираження
своїх поглядів і переконань, з одного
боку, та правом на повагу до людської
гідності, конституційними гарантіями
невтручання в особисте й сімейне життя,
судовим захистом права на спростування
недостовірної інформації про особу, з
іншого боку.

Вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суд повинен визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Відповідно до частини другої статті 30
Закону України «Про інформацію»
оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Згідно зі ст. 277 ЦК України не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень статті
10 Конвенції.

Право висловлювати судження, оцінки,
думки гарантовано ст. 34 Конституції
України. Це право закріплено також в
ст.10 Європейської конвенції «Про
захист прав людини і основних свобод»,
яка відповідно до ст. 9 Конституції
України є складовою частиною
національного законодавства України.

З огляду на зміст висловлювання, спосіб
їх викладення, відсутність викладених
фактичних даних з зазначенням місця,
часу, точних обставин, переконує суд в
тому, що висловлена ОСОБА_3 інформація
щодо висловлювань позивача з приводу
коней є оціночним судженням без
наявності в ній образи та наклепу. Дане
висловлювання не може бути віднесене
до негативної інформації з точки зору
форми викладення оціночних суджень.

Згідно частини 1 статті 11
Цивільно-процесуального кодексу
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60
Цивільно-процесуального кодексу
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень проти них. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у розгляді справи.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі щодо яких виникає у сторін спір,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За таких підстав, коли позивач не надав
суду жодних належних доказів про те, що
поширена про нього інформація є
відомостями, які містять фактичні дані,
суд приходить до висновку, що
розповсюджена інформація не є такою, що
порочить його честь і гідність.

Висловлювання, в яких визначено
зазначене звернення, мають різкий
характер, однак не можуть бути визнані
такими, що порушують честь та гідність
позивача, оскільки є особистою оцінкою
відповідачки, яка не мала наміру
поширення неправдивих відомостей і
метою цих висловлювань не було
приниження честі, гідності ОСОБА_2
Крім того, особиста оцінка будь-яких
дій чи бездіяльності іншої особи не
може розцінюватись, як приниження
честі та гідності особи, якої вони
стосуються. Докази, які підтверджують
негативні наслідки зазначених
висловлювань позивачем ОСОБА_2 не
надані.

Відповідно до положень частини 1 та
пункту 4 частини 2 статті 23 Цивільного
кодексу України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав;
моральна шкода полягає у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Статтею 280 цього Кодексу передбачено
право фізичної особи у разі порушення
її особистого немайнового права на
відшкодування моральної шкоди.

Доказів порушення честі та гідності
ОСОБА_2 діями ОСОБА_3 матеріали справи
не містять.

Оскільки, відповідно до абзацу 4 пункту
11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», критична оцінка певних фактів і
недоліків, думки та судження, критичні
рецензії творів не можуть бути
підставою для задоволення вимог про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд також відмовляє позивачу в
задоволенні вимог про стягнення
моральної шкоди.

Таким чином, аналізуючи вище викладене,
дослідивши обставини справи,
перевіривши їх доказами, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, виходячи з
принципів розумності, виваженості та
справедливості, суд дійшов висновку
про необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_2 в заявлених ним межах та про
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

На підставі ст.ст. 3, 11, 16, 23, 269-271, 275, 277, 280,
1167 Цивільного кодексу України,
керуючись ст.ст. 10, 11, 57 -61, 209, 212, 214-215
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про захист честі та гідності, про
стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку, шляхом подачі
апеляційної скарги до апеляційного
суду Хмельницької області через
Славутський міськрайонний суд
Хмельницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення набирає чинності після
закінчення терміну подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано; після розгляду справи
апеляційним судом, якщо його не
скасовано.

Суддя
Мацюк Ю.< Б >.