АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2641/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 2 Мозгова О. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
Трюхан Г. М. РІШЕННЯ
06 листопада 2014 року Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Черкаської
головуючогоТрюхана Г. М.суддівМагди Л.
Ф. , Сіренка Ю. В. при секретаріРибасюк
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на
рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 05 вересня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8 про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання
нерухомого майна особистою власністю,
усунення перешкод в користуванні
житлом та виселення,

Вивчивши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_8 про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя,
посилаючись на те, що з 17 грудня 1988 року
вона перебувала в зареєстрованому
шлюбі з відповідачем. В період шлюбу, а
саме 28 жовтня 2003 року, вони придбали 4-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_1. Вартість
квартири, на час її придбання,
становила 26 700 грн., право власності
сторони оформили в БТІ м. Золотоноша на
ім'я ОСОБА_8. На даний час, сторони шлюб
розірвали та бажають розділити майно.
ОСОБА_6 неодноразово пропонувала
ОСОБА_8 добровільно вирішити питання
про поділ квартири, яка є їх спільною
сумісної власністю на що останній не
погоджувався.

Просила суд виділити кожному у
власність по ? частині квартири
АДРЕСА_1.

В грудні 2013 року ОСОБА_8 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6
про визнання нерухомого майна
особистою власністю, усунення перешкод
в користуванні житлом та виселення,
посилаючись на те, що йому було
подаровано матір'ю ОСОБА_9 12/25 частин
будинку АДРЕСА_2. Згодом дану частину
будинку він продав ОСОБА_10 і на дані
кошти придбав квартиру АДРЕСА_1.

Зазначив, що спірна квартира належить
йому на праві особистої власності,
оскільки було придбане на кошти, які
було отримано від продажу його
особистого житла.

Також вказав, що ОСОБА_6 чинить йому
перешкоди щодо користування його
квартирою.

Просив суд зобов'язати ОСОБА_6 не чинити
йому перешкод у користування квартирою
АДРЕСА_1, а також виселити її із
незаконно займаної квартири.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від первісний
та зустрічний позови об'єднано в одне
провадження.

Рішенням Золотоніського
міськрайонного суду Черкаської
області від 5 вересня 2014 року первісний
позов ОСОБА_6 та зустрічний позов
ОСОБА_8 задоволено частково. Виділено
ОСОБА_6 1/5 частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено у власність ОСОБА_8 4/5 частини
квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкоди
ОСОБА_8 у користуванні належної йому
часткою квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 52 грн. 29 коп., з ОСОБА_8
37 грн. 59 коп. судового збору на користь
держави.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
виділення у власність ОСОБА_6 та ОСОБА_8
по ? частині спірної квартири.

Заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з слідуючих підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним вимогам,
оскільки не повністю ґрунтується на
повному і об'єктивному розгляді в
судовому процесі всіх обставин справи
в сукупності.

Частково задовольняючи первісні та
зустрічні позовні вимоги про виділення
у власність ОСОБА_6 1/5, а ОСОБА_8 4/5
частини квартири АДРЕСА_1, районний суд
виходив з того, що частина коштів на які
було придбано спірну квартиру належало
особисто ОСОБА_8, які він отримав від
продажу, подарованої йому матір'ю,
частини будинку АДРЕСА_2.

Проте, з даним висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може з слідуючих підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 17
грудня 1988 року Золотоніським районним
відділом реєстрації актів цивільного
стану Черкаської області був
зареєстрований шлюб, про що зроблено
відповідний актовий запис за № 237 в
книзі реєстрації актів про одруження.

Відповідно до договору дарування від 29
грудня 1992 року, посвідченого державним
нотаріусом Золотоніської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_9
подарувала - ОСОБА_8 12/25 частин будинку з
відповідною частиною надвірних
будівель, що розташовані в АДРЕСА_2.
Дана частина будинку була
зареєстрована в Черкаському
об'єднаному бюро технічної
інвентаризації на праві приватної
власності за ОСОБА_8

З договору купівлі-продажу частини
будинку серії ВАР № 726465 від 31 жовтня 2003
року, посвідченого приватним
нотаріусом Золотоніського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 - ОСОБА_8
продав, а ОСОБА_12, що діяла від імені
неповнолітньої дочки ОСОБА_13, придбала
12/25 частин житлового будинку АДРЕСА_2,
правочин вчинено за 11 500 грн.

Згідно копії договору купівлі-продажу
серія ВАР № 726430 від 28 жовтня 2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Золотоніського міського нотаріального
округу ОСОБА_11 вбачається, що ОСОБА_8 в
період шлюбу придбав у ОСОБА_14 квартиру
АДРЕСА_1. Продаж зазначеної квартири
провадився за 26 700 грн.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_8 не
було надано жодного належного та
допустимого доказу, який би свідчив про
те, що отримання відповідачем коштів за
будинок, знаходиться в прямому
правовому зв'язку із придбанням за
рахунок цих коштів квартири, що і було
безпідставно заначено в рішенні суду.

Відповідно до ч.2 ст. 60 СК та ст. 60 ЦПК
України тягар доказування відсутності
спільності майна подружжя лягає на
того, хто оспорює це. Така особа має
довести, що спільну річ вона придбала
за кошти, що належать їй особисто.

За загальним принципом, який випливає з
положення ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК
України, будь-яке майно набуте під час
шлюбу є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, а тому у
разу якщо один із подружжя вважає, що
певне майно набуте ним під час шлюбу є
його особистою приватною власністю,
обов'язок доказування наявності в
нього такого права покладається саме
на цю особу, оскільки як випливає зі
змісту вказаних вище норм,
встановлюється саме презумпція права
спільної сумісної власності на майно
набуте за час шлюбу.

Таки чином, колегія суддів вважає, що
районний суд безпідставно дійшов
висновку про те, що позивач не довів,
шляхом надання відповідних доказів, що
він вносив власні кошти чи кошти набуті
за час шлюбу з відповідачем в рахунок
придбання квартири, оскільки за
загальним принципом, як було зазначено
вище, будь-яке майно набуте за час шлюбу
є спільною сумісною власністю, а тому
саме на відповідача покладається
обов'язок доведення наявності в нього
особистої приватної власності на
будинок, який, на його думку, був
придбаний за кошти отримані від
продажу частки квартири.

Суд помилково поклав обов'язок
доведення наявності у позивача
спільних з відповідачем прав на
квартиру, мотивуючи у рішенні відмову у
позові тим, що саме позивач не надав
доказів придбання квартири за спільні
кошти чи кошти позивача, натомість
мотивував відмову у позові припущенням
відповідача, що кошти від продажу
частки будинку були внесені в рахунок
придбання квартири посилаючись
виключно на розписки, про отримання
коштів від покупця за проданий будинок

Отже, як передбачено ч.4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях, проте суд
у своєму рішенні допустив припущення,
що кошти отримані відповідачем від
продажу частки будинку були внесені в
рахунок придбання квартири, оскільки в
матеріалах справах відсутні будь-які
належні та допустимі докази такого
внесення відповідачем саме цих коштів
у придбання квартири.

При таких обставинах, спірна квартира
була придбана відповідачем під час
перебування його в шлюбі з позивачем, а
тому у відповідності до ст. 22 КпШС
(норма закону, яка діяла на момент
набуття права власності на майно)
вказана квартира є їх спільною
сумісною власністю, внаслідок чого
кожен із колишнього подружжя має рівні
права щодо володіння, користування та
розпорядження цим майном.

Згідно ч.1 ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
є їх спільною сумісною власністю.

Посилаючись на вище викладене, колегія
суддів дійшла до висновку, що квартира
АДРЕСА_1, належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
частки яких у праві спільної сумісної
власності під час поділу є рівними,
тобто по 1/2 частці в праві власності на
квартиру, як передбачено ч.2 ст. 372 ЦК
України.

Колегія суддів вважає, що
районний суд, не врахувавши вище
вказані обставини та норми цивільного
законодавство, ухвалив рішення, яке не
може вважатись законним і
обґрунтованим, оскільки постановлене
з порушенням та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, а тому
відповідно до положень ст.. 309 ЦКП
України підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про задоволення первісного позову
ОСОБА_6 та відмову в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_8

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка ОСОБА_6 при поданні позовної
заяви, сплатила судовий збір у розмірі
348 грн. 71 коп., а при подачі апеляційної
скарги - 134 грн., що підтверджується
квитанціями № 5395923 від 4 жовтня 2013 року
та № 9690886 від 19 вересня 2014 року.

Оскільки, дане рішення колегії суддів
ухвалено на користь ОСОБА_6, зазначені
судові витрати у розмірі 348 грн. 71 коп.
(348 грн. 71 коп. + 134 грн.) підлягають
стягненню з відповідача ОСОБА_8

Керуючись ст.. 303, 307, 309, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_7 задоволити.

Рішення Золотоніського міськрайонного
суду Черкаської області від 05 вересня
2014 року по даній справі скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_6 задоволити в повному обсязі.

Визнати право власності за ОСОБА_6 на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

За ОСОБА_8 визнати право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_8 про
визнання квартири АДРЕСА_1 особистою
приватною власністю - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6
судовий збір в розмірі 348 грн. 71 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає чинності негайно після її
проголошення але може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів, починаючи з часу
проголошення ухвали.

Головуючий :

Судді :