У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Куштана Б.П.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення
Тячівського районного суду від 19
вересня 2013 року по справі за позовом
Прокурора Тячівського району до
Вільховецької сільської ради, ОСОБА_4,
треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2, про
скасування рішення Вільховецької
сільської ради, -

в с т а н о в и л а :

Прокурор Тячівського району звернувся
в суд з позовною заявою до
Вільховецької сільської ради, третя
особа ОСОБА_4 про скасування рішення
Вільховецької сільської ради.
Протокольною ухвалою суду за
клопотанням позивача до участі у
справі було залучено в якості
відповідача ОСОБА_4 та третіх осіб
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2

В обґрунтування позову прокурор
посилається на те, що прокуратурою
Тячівського району проведено
перевірку дотримання посадовими
особами Вільховецької сільської ради
вимог земельного законодавства під час
якої встановлено, що рішеннями 8 сесії
XXII скликання Вільховецької сільської
ради «Про виділення земельних ділянок
у постійне користування» від 29.08.1997
року мешканцям с. Вільхівці ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 надано в постійне
користування земельні ділянки по 0.40 га.
кожному, які знаходяться в урочищі
«Маричово». Прийняття вказаних рішень
підтверджується архівним витягом та
земельно-кадастровою книгою
Вільховецької сільської ради. Вказані
користувачі земельних ділянок
загальною площею 1.2 га., що в урочищі
Маричово (Мазуруське), від свого права
користування землею добровільно не
відмовлялись, рішення про її вилучення
сільською радою не приймалось.
Примусове припинення прав на земельну
ділянку здійснюється у судовому
порядку у випадках передбачених ст. 143
Земельного кодексу України. Рішенням 12
сесії VI скликання Вільховецької
сільської ради «Про надання дозволу на
розробку проекту відведення земельних
ділянок для ведення особистого
селянського господарства» № 237 від
23.05.2012 року ОСОБА_4 надано дозвіл на
розробку проекту відведення земельної
ділянки площею 1.3229 га. для ведення
особистого селянського господарства в
урочище Мазуруське. Прийнявши дане
рішення Вільховецька сільська рада
порушила норми Земельного кодексу
України. Підставою звернення прокурора
Тячівського району із заявою про
скасування рішення 12 сесії VI скликання
Вільховецької сільської ради № 237 від
23.05.2012 року та рішення 14 сесії 6
скликання Вільховецької сільської
ради № 294 від 20.09.2012 р. до суду є
порушення інтересів держави, що
полягають у порушенні земельного
законодавства та підриві авторитету
органів місцевого самоврядування.
Вказані порушення також встановлені
актом Державної інспекції сільського
господарства в Закарпатській області
від 22.10.2012 року. Просить суд скасувати
рішення 12 сесії VI скликання
Вільховецької сільської ради «Про
надання дозволу на розробку проекту
відведення земельних ділянок для
ведення особистого селянського
господарства» № 237 від 23.05.2012 року та
рішення 14 сесії 6 скликання
Вільховецької сільської ради № 294 від
20.09.2012 року.

Рішенням Тячівського районного суду
від 19 вересня 2013 року в задоволенні
даного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
представник третьої особи ОСОБА_7 подав
апеляційну скаргу в якій просить
рішення суду скасувати, у зв'язку з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.
Зокрема зазначає, що треті особи
отримали земельну ділянку в постійне
користування згідно рішення
Вільховецької сільської ради від 29.08.1997
року і остання згідно приписів чинного
на той час земельного законодавства
повинна була виготовити відповідну
документацію та видати державні акти,
чого не зробила. Однак громадяни не
повинні мати шкоди через бездіяльність
органу місцевого самоврядування.
Посилаючись на рішення
Конституційного суду України від 22.09.2005
року, вважає, що право постійного
землекористування за ними збереглося.
При цьому в апеляційній скарзі в деякій
мірі погоджується з судом, що прокурор
не надав суду достатньо доказів, однак
вважає, що суду належало з'ясувати ці
обставини під час судового розгляду
справи, зокрема на підставі акту
Державної інспекції сільського
господарства.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги вважає, що в задоволенні
апеляційної скарги слід відмовити з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
прокурором крім акту інспекції не
надано суду жодних доказів, які б
підтверджували, що третім особам
земельні ділянки передавалися у
користування, а також не надано
доказів, що виділена ОСОБА_4 земельна
ділянка накладється на земельні
ділянки про які говорить прокурор.

З даним висновком суду першої
інстанції повністю погоджується
колегія суддів, оскільки такий
ґрунтується на матеріалах справи.

Зокрема матеріали справи не містять ні
рішення Вільховецької сільської ради
від 29.08.1997 року (на якому ґрунтується
позов прокурора), ні якихось доказів
накладання земельних ділянок, зокрема
земельно-технічної експертизи. Більше
того, прокурором не долучено до
матеріалів справи навіть рішення
Вільховецької сільської ради від 23.05.2012
року та від 20.09.2012 року про скасування
яких ставиться питання, що
унеможливлює задоволення такого
позову.

Апелянтом до апеляційної скарги також
не долучено жодних доказів на
підтвердження вищезазначених
обставин, які зважаючи на приписи ч.2 ст.
303 ЦПК України, могли б бути прийняті
апеляційним судом.

При цьому долучений до апеляційної
скарги договір на право тимчасового
користування землею від 09.04.1991 року не
може бути підтвердження того, що на
момент винесення оспорюваних рішень
апелянт мав право користування
земельною ділянко, так як в даному
договорі вказано, що він діє строком до
2000 року. Апелянтом не додано нового
договору про продовження строку
користування землею відповідно до ст. 7
ЗК України від 1991 року, а чинне на той
час земельне законодавство не
передбачало автоматичної пролонгації
такого договору.

З приводу посилання на акт інспекції
колегія суддів констатує, що такий не
може підмінювати відповідні рішення
органу місцевого самоврядування про
надання землі у користування чи
державний акт, а відтак сам по собі не
може свідчити про наявність у
громадянина права користування
земельною ділянкою.

Щодо обов'язку суду з'ясувати обставини
справи колегія суддів виходить з того,
що ч.4 ст. 10 ЦПК України встановлено
обов'язок суду сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
зокрема шляхом роз'яснення особам
їхніх прав та обов'язків, попередження
про наслідки вчинення чи не вчинення
певних процесуальних дій і сприянню
здійснення їхніх прав у певних
випадках. Разом з тим виходячи з
принципів диспозитивності та
змагальності цивільного процесу, суд
не вправі з власної ініціативи
встановлювати якісь обставини, що
мають значення для справи, зокрема
шляхом витребування доказів. За таких
обставин суд обґрунтовано вирішив
справи на підставі наявних у ній
доказах та відмовив у задоволенні
позову за недоведеністю.

Що стосується інших доводів
апеляційної скарги стосовно норм
матеріального права, то враховуючи
недоведеність основних обставин на
яких ґрунтується позов (в тому числі й
ці доводи), то такі не спростовують
висновок суду першої інстанції та не
беруться до уваги колегією суддів.

Крім того, по даній справі колегія
суддів констатує наступне.

Даний позов пред'явлено прокурором без
зазначення органу чи громадянина в
інтересах якого він діє.

Таке допускається згідно абз. 2 ч.2 ст. 45
ЦПК України. Однак даною нормою
передбачено, що прокурор, який
звертається до суду в інтересах
держави, в позовній заяві (заяві)
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві і в такому разі
прокурор набуває статусу позивача.

З даної норми слідує, що пред'явлення
такого позову можливо лише в інтересах
держави. Однак в своїй позовній заяві
прокурор жодним чином не зазначив про
відсутність органу, уповноваженого
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах, чи
про відсутність у нього відповідних
повноважень.

Натомість із змісту позовної заяви
вбачається, що позов пред'явлено
внаслідок невилучення сільською радою
земельних ділянок від громадян, яким
такі були надані в користування. З чого
слідує, що позов фактично пред'явлено
внаслідок порушення прав громадянина,
а не держави. В такому випадку, згідно
абз.1 ч.2 ст. 45 ЦПК України позов мав
пред'являтися прокурором в інтересах
громадянина із обов'язковим дорученням
документів, які б підтверджували
неможливість громадянина самостійно
здійснювати представництво своїх
інтересів, чого прокурором зроблено не
було.

Таким чином даний позов прокурора
також є дефектним в частині складу
сторін, а саме щодо позивачів.

Враховуючи наведене, колегія судів
приходить до висновку, що відсутні
підстави для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції, а тому
апеляційна скарга згідно приписів ст.
308 ЦПК України підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 10, 45, 60, 307, 308, 309, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
якого діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від
19 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді