Справа №478/439/14-ц 06.10.2014 06.10.2014 06.10.2014
Провадження №22-ц/784/2581/14
Головуючий у І інстанції Сябренко І.П.
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

06 жовтня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Кушнірової
Т.Б.

із секретарем судового засідання -
Кудра В.М.,

з участю:

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 рішення Казанківського
районного суду Миколаївської області
від 28 липня 2014 року, ухваленого у
цивільній справі за первісним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
стягнення безпідставно набутих
грошових коштів та відшкодування
моральної шкоди і за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
збитків, -

у с т а н о в и л а :

05 березня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив до
ОСОБА_4 та її доньки ОСОБА_5 зазначений
позов, який обгрунтовував наступним.

На підставі сертифікату серії МК № 0171019
ОСОБА_4 мала право на земельну частку
(пай) площею 5,89 умовних га у межах
території Миколо-Гулаківської
сільської ради Казанківського району
Миколаївської області

01 червня 2007 року він у прості письмовій
формі уклав з нею договір оренди
зазначеної земельної частки (паю) зі
строком його дії 5 років, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 06 червня 2007 року.

За його умовами ОСОБА_4 передала йому в
оренду належний їй земельний пай, а він,
натомість, зобов'язався вносити їй
готівкою орендну плату у розмірі 933
гривень на рік.

Після державної реєстрації договір
набрав законної сили і став
обов'язковим до виконання.

17 липня 2008 року ОСОБА_4 отримала
Державний акт на право власності на
земельну ділянку площею 5,31 га, серії ЯЕ
№ 929626 і стала її власником.

У зв'язку з названою обставиною, 22 липня
2010 року сторони припинили дію
названого вище договору оренди
земельної частки (паю) і в тій же формі,
що і попередній договір, строком на 10
років і орендною платою у 1 722 гривень 60
копійок на рік, уклали договір оренди
землі, зареєструвавши його у
Казанківському відділі земельних
ресурсів про що Державному реєстрі і
земель вчинено запис від 27 вересня 2010
року за номером № 65.

На виконання свого обов'язку по обом
договорам він сплатив особисто ОСОБА_4
наперед у три прийоми за період з 2007 по
2013 роки 16 000 гривень, в той час як розмір
належної до сплати орендної плати
повинен був становити лише 9 687 гривень
24 копійки.

Крім того, на вимогу ОСОБА_4, додатково,
як орендна плата за 2014 - 2015 роки, він
виплатив 12 000 гривень її доньці - ОСОБА_5

Не дивлячись на це, рішенням
Казанківського районного суду
Миколаївської області від 18 грудня 2013
року, ухваленому за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, договір оренди землі було
визнано недійсним, з підстав
відсутності в ньому усіх істотних умов,
обов'язкових для договорів названої
категорії.

При цьому, суд не поклав на позивача
обов'язку повернути наперед сплачені
гроші.

Посилаючись на виписані вимоги та
відмову відповідачів повернути
безпідставно утримувані грошові кошти,
просив, після уточнення, стягнути на
його користь з ОСОБА_4 - 6 890 гривень 40
копійок і 12 000 гривень - з ОСОБА_5

Крім того, просив стягнути з ОСОБА_4 на
його користь 5000 гривень у
відшкодування моральної шкоди,
оскільки від її дій, щодо визнання
договору недійсним він морально
страждав, вимушений був докладати
додаткових зусиль для захисту своїх
інтересів.

07 квітня 2014 року ОСОБА_4 пред'явила до
ОСОБА_2 зустрічний позов, в якому
зазначила, що не вона відповідачеві, а
саме той їй завдав збитків, самочинно
використовуючи її земельну ділянку і
не сплачуючи за це будь-яких коштів.

Лише після втручання у 2013 році
прокуратури Казанківського району, він
вимушено сплатив їй 10 000 гривень, які
вона сприйняла як плату за
користування землею у 2010 - 2011 роках.
Посилаючись на те, що ця сума не
покриває збитки за 2012 - 2013 роки, просила
стягнути з ОСОБА_2 на її користь 10 000
гривень.

Заявою від 28 травня 2014 року вона
збільшила розмір відшукуваних збитків
до 6 162 гривні 10 копійок, які і просила
кінцево стягнути з ОСОБА_6 на її
користь.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 28 липня
2014 року первісний позов задоволено
частково.

Стягнуто на користь ОСОБА_2:

- з ОСОБА_4 5 377 гривень 90 копійок
безпідставно набутих грошових коштів і
121 гривень 80 копійок на відшкодування
судових витрат,

- з ОСОБА_5 12 000 гривень безпідставно
набутих грошових коштів і 121 гривень 80
копійок на відшкодування судових
витрат.

У задоволені решти позовних вимог за
первісним позовом і у задоволенні
зустрічного позову відмовлено за їх
недоведеністю.

ОСОБА_4 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просила скасувати його в
частині задоволених вимог за первісним
позовом до неї і ухвалити у названій
частині нове рішення, яким у первісному
позові відмовити повністю.

Скаргу обґрунтувала невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи і положенням чинного цивільного
законодавства, яким врегульовано
правовідносини, що виникають з
договорів оренди землі та застосування
правових наслідків визнання їх
недійсними.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції в
оскарженій частині залишити без змін,
оскільки суд постановив його з
додержанням норм матеріального й
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення первісного позову та про
відмову у зустрічному позові, суд
першої інстанції вважав доведеним той
факт, що позивач сплатив орендодавцю
особисто та її доньці більшу, чим
належало до сплати як орендна плата,
грошову суму, а тому, у зв'язку із
припиненням орендних правовідносин,
надлишково сплачені гроші підлягали
поверненню. Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5
відмовляються повернути гроші, то їх
слід стягнути за судовим рішенням.
Стосовно вимоги ОСОБА_2 про стягнення з
ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди,
то вона, як на думку суду, не підлягає
задоволенню, оскільки не ґрунтується
ні на законі, ні на умовах договору.

Що ж до вимоги ОСОБА_4 про відшкодування
ОСОБА_2 збитків, завданих їй самочинним
використанням належної їй земельної
ділянки, то вона не ґрунтується ні на
законі, ні на належних доказах, а тому,
за висновком районного суду, не може
бути задоволена.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції,
вважає їх, а також висновки, щодо
результату вирішення справи вірними,
обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України,
1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями
цивільного судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного
судочинства, виходячи із його
загальних засад про неприпустимість
свавільного втручання у сферу
особистого життя людини; судовий
захист цивільного права та інтересу;
справедливість, добросовісність та
розумність, перш за все регулюються
особисті немайнові та майнові
відносини (цивільні відносини),
засновані на юридичній рівності,
вільному волевиявленні, майновій
самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України і
обраний позивачем.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета та підстав спору на власний
розсуд.

Таке право мають також особи (за
винятком тих осіб, які не мають
цивільної процесуальної дієздатності),
в інтересах яких заявлено вимоги.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Судовий розгляд, яким цивільна справа
вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ,
рішення може бути обґрунтоване лише
доказами, одержаними у визначеному
законом порядку та дослідженими в тому
судовому засіданні, в якому
ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити рішення суду першої
інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги, якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що оскаржене рішення районного
суду у повній мірі відповідає
виписаному вище, а тому є законним та
обгрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, з
літа 2007 року ОСОБА_4 на підставі
сертифікату серії МК № 0171019 мала право
на земельну частку (пай) площею 5,89
умовних га у межах території
Миколо-Гулаківської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області, а після отримання з 17 липня 2008
року Державного акту на право
власності на земельну ділянку серії ЯЕ
№ 929626 стала власником зазначеної
ділянки.

01 червня 2007 року вона за договором
оренди, укладеному у прості письмовій
формі передала земельну частку (пай) на
5 років ОСОБА_2, про що у Державному
реєстрі земель вчинено запис від 06
червня 2007 року (а.с. - 7-8).

За його умовами орендар зобов'язався
вносити орендодавцю готівкою орендну
плату у розмірі 933 гривень на рік.

Цей договір діяв до 22 липня 2010 року, а
потім сторони припинили дію названого
вище договору оренди земельної частки
(паю) і, в тій же формі, що і попередній
договір, строком на 10 років і орендною
платою у 1 722 гривень 60 копійок на рік,
уклали договір оренди землі,
зареєструвавши його у Казанківському
відділі земельних ресурсів про що
Державному реєстрі і земель вчинено
запис від 27 вересня 2010 року за номером
№ 65 (а.с. - 9-10, 11).

На виконання свого обов'язку по обом
договорам ОСОБА_2 у три прийоми сплатив
наперед особисто ОСОБА_4 16 000 гривень,
про що та видала розписки і поставила
свій підпис у розрахунковій платіжній
відомості.

В то же час, як слідує з умов обох
договорів, за час їх дії, з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 належало до сплати 10 622
гривні 10 копійок орендної плати, в той
час як він, сподіваючись на подальшу
дію договору, сплатив їй 16 000 гривень,
переплативши 5 377 гривень 90 копійок.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від 18
грудня 2013 року, ухваленому за позовом
ОСОБА_4, останній договір оренди землі
було визнано недійсним, з підстав
відсутності в ньому усіх істотних умов,
обов'язкових за законом для договорів
названої категорії.

У зв'язку з цим, і, відповідно до ст. 1212
ЦК України, ОСОБА_4 повинна повернути
зайво сплачену ОСОБА_2 і безпідставно
утримувану нею грошову суму.

Оскільки вона цього не робить, то
неповернуті гроші слід стягнути за
судовим рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів у
зазначеній частині дійшов і районний
суд, то підстав для задоволення
апеляційної скарги в частині вимог про
зміну процесуальної долі первісного
позову - немає.

Немає їх і в частині щодо зміни
процесуальної долі зустрічного позову.

Так, в силу ст. 11 ЦК України,
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та
обов'язки виникають із договорів та
інших правочинів, зміст яких,
відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України,
не суперечить ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; вони вчинені у
формі, встановленій законом, особами,
які мають необхідний обсяг цивільної
дієздатності, за їх вільного
волевиявлення та відповідно до їх
внутрішньої волі і спрямовані на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ними.

Недодержання виписаних вимог в
прямо визначених законом випадках
робить договір (правочин) нікчемним, а у
разі відсутності такого зазначення -
може тягнути його недійсність (у
повному обсязі або окремої його
частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не
встановлена законом, або якщо він не
визнаний судом недійсним - то він є
правомірним і підлягає виконанню
сторонами.

В силу ст.ст. 3, 627 ЦК України, договору
притаманна така риса, як свобода
договору. Поряд із справедливістю,
добросовісністю і розумністю вона
вважається вищою цінністю права, що
забезпечує природне існування
фізичної особи.

Свободу договору можна
охарактеризувати як нормативно
закріплену можливість особи
здійснювати дії, вчинки на власний
розсуд, не порушуючи при цьому свободу
інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному
розкривається у ст.627 ЦК України, яка з
посиланням на ст.6 ЦК України
встановлює співвідношення актів
цивільного законодавства і договору.
За ними, зміст названого принципу
проявляється у свободі особи вільно
вступати у договірні відносини;
самостійно обирати контрагента та вид
договору, який регулюватиме їх взаємні
відносини; самостійно визначають умови
(зміст) договору, структуру і вид
договірного зв'язку.

Учасники договору можуть обрати
договір, що передбачений законом (так
звані поіменовані договори, які прямо
передбачені в ЦК України або в іншому
нормативному акті, так і договір, не
передбачений у законодавстві
(непойменовані), проте породжує права
та обов'язки його учасників.

За ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами є ті умови, без
погодження яких договір взагалі не
вважається укладеним. Такі суттєві
умови договору визначаються в законі,
разом з тим ними можуть стати будь-які
умови, на погодженні яких наполягає та
чи інша сторона.

Істотні умови відображають природу
договору, відсутність будь-якої з них
не дає змоги сторонам виконати їх
обов'язки, які покладаються на них за
договором. Якщо сторони досягли згоди
за всіма істотними умовами, які визнані
такими законом або необхідні для
даного виду, то договір вважається
укладеним і набуває обов'язкової сили
для сторін.

Одночасно слід зазначити, що договір
є підставою виникнення договірного
зобов'язання - під яким, відповідно до
ст. 509 ЦК України, слід розуміти
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов зобов'язання і вимог
закону, інших правових актів, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або іншими звичайно застосовуваними
вимогам". Принцип належного виконання
припускає, що зобов'язання має бути
виконане належними суб'єктами, в
належному місці, в належний час,
належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України,
прийнявши виконання зобов'язання,
кредитор повинен на вимогу боржника
видати йому розписку про одержання
виконання частково або в повному
обсязі. Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання, у зв'язку з чим настає
прострочення кредитора.

Під порушенням зобов'язання слід
розуміти такий протиправний вплив з
боку правопорушника, внаслідок чого
суб'єктивне право уповноваженої особи
зазнало зменшення чи взагалі
ліквідації. Порушенням зобов'язання є
його невиконання і неналежне
виконання. Невиконання зобов'язання
має місце тоді, коли сторони взагалі не
вчиняють дій, які складають зміст
зобов'язання, або не утримуються від
певних дій, хоча за змістом
зобов'язання могли утримуватися від їх
вчинення.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення
зобов'язання настають правові
наслідки, встановлені договором або
законом, зокрема: припинення
зобов'язання внаслідок односторонньої
відмови від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом, чи
розірвання договору; зміна умов
зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків і моральної
шкоди.

При цьому, відповідно до ст.ст. 622, 625 ЦК
України боржник, не звільняється від
обов'язку виконати зобов'язання в
натурі, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, з
червня 2007 року і до грудня 2013 року
сторони безперервно перебували у
договірних відносинах, підставою
виникнення яких були два договори
оренди - оренди земельної частки (паю)
та оренди земельної ділянки. Обидва
договори мали сталі показники розміру
орендної плати, яку орендар і виплатив.
За такого вважати, що ОСОБА_2 самочинно
користувався землею, чим завдавав
ОСОБА_4 збитків підстав немає, а тому, і
у задоволені названої вимоги, слід
відмовити, що вірно констатував і суд 1
інстанції.

У зв'язку з цим і в зазначеній частині
апеляційна скарга не є обґрунтованою, а
тому не може бути задоволеною.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Казанківського районного суду
Миколаївської області від 28 липня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: