Синельниківський міськрайонний суд
Дніпропетровської області
Справа № 191/2142/14-ц
Провадження № 191/2142/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

09.09.2014
м.Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд
Дніпропетровської області у складі :

головуючого - судді Бондаренко Г.В.

при секретарі - Лободі Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Синельникове
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «АвтоФінанс» - про
захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовною заявою до ТОВ «АвтоФінанс»
про захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30
жовтня 2013 року між позивачем та
відповідачем було укладено договір
фінансового лізингу № 008809 з додатками,
згідно якого предметом лізингу по
даному договору є : ЗАЗ Ланос-пікап.

Відповідно до умов договору відповідач
взяв на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу (ЗАЗ Ланос-пікап) у
власність та передати предмет лізингу
у користування позивачу на строк та на
умовах, передбачених договором. Після
підписання договору, представником
відповідача було надано позивачу
рахунок, до сплати в розмірі 8150 грн.,
вказуючи на те, що ця сума це 10% вартості
вищевказаного автомобіля і після
сплати позивач отримає предмет
лізингу. В той же день позивачем було
сплачено рахунок на суму 8150,00 грн. з
зазначенням призначення платежу
комісія за організацію за угодою № 008809,
але виконання договору відповідачем не
відбулось.

Відповідач відмовився передавати
позивачу предмет лізингу з посиланням
на те, що договором передбачено сплату
50% від вартості предмету лізингу, а
сплачена ним сума є комісією за
організацію та оформлення договору.
Позивач зазначає що, під час попередніх
переговорів представником компанії
введено його в оману щодо умов
виконання договірних зобов'язань.
Після підписання і вивчення змісту
договору позивачу стало зрозуміло, що
сплачені кошти не повернуть, та
можливості розірвати договір немає,
оскільки договір зовсім не передбачає
можливості розірвання договору з
ініціативи лізингоодержувача, тобто
позивача, що є порушенням його прав як
споживача.

Окрім того, як вбачається з договору та
додатків до нього- він не містить
жодних умов, які б безсумнівно
передбачали захист прав та інтересів
позивача у разі не отримання ним
бажаної послуги і не містять жодних
гарантій позивачу на придбання
відповідачем обладнання чи
устаткування.

Аналіз як самого договору так і
Додатків №1 та Додатку №2 до нього
свідчить про нечесну підприємницьку
діяльність, яку проводить відповідач,
метою якої є залучення сторонніх
фінансових ресурсів для власних потреб
та небажання продавати визначений
видом діяльності товар і надавати
фінансові послуги, а якщо вони і будуть
надаватись то лише на розсуд
відповідача.

Позивач вказав що, договір лізингу
віднесений Цивільним кодексом до
різновидів договору майнового найму,
але лізингові відносини в Україні
регулюються спеціальним Законом
України «Про фінансовий лізинг».

При вивченні договору позивачем
встановлено, що він не містить
конкретних визначень щодо розміру
щомісячних лізингових платежів, не
вказано в кого саме відповідач придбає
ЗАЗ Ланос-пікап, не визначено
конкретний порядок та місце отримання
позивачем предмету договору; яким
чином буде відбуватися страхування
транспортного засобу; строк виконання
зобов'язань відповідача, що порушує
права споживача. Позивач вказав, що всі
ці умови відповідно до ст. 6 Закону
України «Про фінансовий лізинг» є
обов'язковими, але в самому договорі
відсутні.

Також позивач послався на те, що
всупереч статтям 220, 216, 799, 806 ЦК України
та ст. 10 Закону України «Про фінансовий
лізинг», Постанові КМУ від 07 вересня 1998
року № 1388- договір лізінгу не був
нотаріально посвідчений, тому він є
нікчемний.

На підставі вищевикладеного позивач
просить визнати договір фінансового
лізингу № 008809 з додатками від 30 жовтня
2013 року недійсним. Стягнути з ТОВ
«Автофінанс» сплачений реєстраційний
платіж в сумі 8150 гривень та стягнути з
ТОВ «Автофінанс» сплачену комісію за
прийом платежів згідно тарифів банку в
сумі 81 гривню 50 копійок. Також, позивач
просить покласти судові витрати на
відповідача.

Представник відповідача ТОВ
«АвтоФінанс» подав заперечення на
позовну заяву, в якому вказав, що 30.10.2013
року між сторонами було укладено
договір фінансового лізингу № 008809 з
відповідними додатками до нього, а саме
графіку сплати першого лізингового
платежу, графіку сплати другого
лізингового платежу та специфікації
обраного транспортного засобу, які є
його невід'ємною частиною. Відповідно
до умов договору відповідач придбає у
свою власність бажаний предмет
договору і надає його позивачу за плату
у тимчасове володіння та користування
на умовах даного правочину.
Найменування предмета лізингу і його
технічні характеристики вказані у
додатках та специфікації.

Підтвердженням отримання позивачем
повної, необхідної, доступної та
достовірної інформації про положення
договору є особисте підписання
позивачем кожної сторінки самого
договору та заяви про повноту
отриманої інформації, а отже було
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах.

Відповідач здійснює свою господарську
діяльність відповідно до норм чинного
законодавства України. TOB «Лізингова
компанія «АвтоФінанс» займається
виключним видом господарської
діяльності по наданню послуг з
фінансового лізингу. Зокрема,
відповідно до Розпорядження Державної
комісії з регулювання ринків
фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21
затверджено положення про падання
послуг з фінансового лізингу
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не с фінансовими установами.

Посилання позивача на незаконність
діяльності відповідача, яка порушує
його права як споживача є
безпідставними та необґрунтованими ,
та не підкріпленим жодним належним та
допустимим доказом.

Також, не підкріплені жодним належним
доказом пояснення позивача, щодо
небажання відповідача передавати
товар у право володіння та
користування- позивач не виконує взяті
на себе зобов'язання договором, в
зв'язку з чим у TOB «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» відсутня можливість
передати обраний товар у володіння
позивачу. Між сторонами було досягнуто
згоди по всіх істотних умовах, які
ставляться чинним законодавством
України для чинності даних правочинів.
Умови були погоджені між сторонами,
договір було підписано в належній
формі як підтвердження обізнаності та
згоди сторін. Позивачем було сплачено
комісію за організацію договору у
визначеному договором розмірі. Спірний
правочин містить умови про предмет
лізингу, строк лізингу, розмір
лізингових платежів та інші умови.
Позивачем під час укладення правочину
не надавались власні пропозиції щодо
умов договору та підписано останнім на
умовах запропонованих відповідачем.

Договір фінансового лізингу повинен
відповідати вимогам статей параграфу 6
«Лізинг» глави 58 «Найм (оренда)»,
параграфу 1 «Загальні положення про
найм (оренду)» глави 58 «Найм (оренда)» ЦК
України та ЗУ «Про фінансовий лізинг»,
які не містять вимог про обов'язкове
нотаріальне посвідчення договорів
фінансового лізингу. При цьому, норма
ст.799 Цивільного кодексу України, на яку
посилається позивач, міститься у
параграфі 5 «Найм (оренда)
транспортного засобу», глави 58 «Найм
(оренда)», який взагалі не регулює
відносини фінансового лізингу та є не
спеціальною нормою, як на те вказує
позивач, а загальною, яка прямо не
регулює лізинг, а являються допоміжною
нормою.

Відповідач в своїх письмових
запереченнях зазначив, що відповідно
до чинного законодавства України,
зокрема ЦК України та ЗУ «Про
фінансовий лізинг», якими повністю
урегульовано такий вид економічної
діяльності як фінансовий лізинг-
посилання позивача на норми ст. 799 ЦК
України є безпідставними, оскільки
передбачено, що фінансовий лізинг
повністю регулюється спеціальними
законами, а отже до договорів лізингу
можуть застосовуватися загальні
положення про найм (оренду) лише з
урахуванням спеціальних особливостей,
встановлених законом України «Про
фінансовий лізинг». Отже, не існує
норми, яка б встановлювала
обов'язковість нотаріального
посвідчення договорів фінансового
лізингу, незалежно від того який вид
майна передається у лізинг та кому
саме.

Між сторонами було укладено договори
фінансового непрямого лізингу, тобто
лізингодавець зобов'язаний придбати в
майбутньому обраний предмет лізингу
тільки після виконання встановлених
договором умов лізингоодержувачем та
передати його у користування.

Умовами договору чітко передбачено, що
лізингодавець зобов'язаний придбати
обраний клієнтом товар та здійснити
всі необхідні дії щодо його реєстрації
та страхування, та лише тоді передати
його у право користування та
розпорядження лізингоодержувачу.
Очевидно, що ТОВ «Лізингова компанія
«АвтоФінанс» співпрацює з різними
продавцями та постачальниками, а тому
намагається придбати бажаний товар в
тому регіоні в якому проживає або
знаходиться лізингоодержувач та
найкращої якості, оскільки
лізингодавець несе всю
відповідальність перед
лізингоотримувачем за неї.

Також відповідач зазначив, що
позивачем не було виконано умов
договору, а саме не було сплачено
передбачений договором авансовий
внесок у розмірі 50 % від вартості товару
та не було оплачено комісію за передачу
товару в розмірі 3 % від вартості товару.
У відповідача відсутня можливість
передати обраний ним товар у володіння
га користування позивачу.

Умовами договору передбачено, що у
випадку розірвання даного договору
лізингоодержувачем до сплати останнім
на рахунок лізингодавця авансового
платежу, лізингодавець повертає
сплачені кошти за вирахуванням штрафу
за дострокове розірвання 20 % від
сплаченої суми авансових платежів. В
такому випадку комісія за організацію
даного договору лізингоодержувачу не
повертається ( ст. 10.11. Договору ).

Таким чином, сплачена позивачем
комісія за організацію договору в
розмірі 8150.00 гривень не підлягає
поверненню, по умовам договору
поверненню підлягає сплачений
авансовий платіж за вирахуванням 20 %
від вартості. Авансового платежу
позивачем здійснено не було.

На підставі вищевикладеного
відповідач просив відмовити в
задоволенні позовних ОСОБА_1 до ТОВ
«АвтоФінанс» про захист прав
споживачів за безпідставністю і
необґрунтованістю.

Позивач надав суду заяву про розгляд
справи без його участі. Позовні вимоги
підтримав в повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Відповідач просив розглянути справу
за відсутності його представника .

Суд розглянувши матеріали справи та
дослідивши докази, встановив наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що
відповідач здійснює свою господарську
діяльність відповідно до норм чинного
законодавства України. ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» займається
виключним видом господарської
діяльності по наданню послуг з
фінансового лізингу.

Зокрема, відповідно до Розпорядження
Державної комісії з регулювання ринків
фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21
затверджено положення про надання
послуг з фінансового лізингу
юридичними особами - суб'єктами
господарювання, які за своїм правовим
статусом не є фінансовими установами

Відповідно до копії листа № 5831/16-8 від
09.08.2013 року Національної комісії що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг - діяльність
суб'єктів господарювання по наданню
послуг з фінансового лізингу, які не є
фінансовими установами, не потребують
ліцензуванню ( а.с.37).

Таким чином судом встановлено, що
відповідач здійснює надання послуг з
фінансового лізингу, зареєстрований у
встановленому порядку, що
підтверджується випискою з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців від 16.04.2014
року ( а.с. 38) та копією довідки
Національної комісії, що здійснює
державне регулювання у сфері ринків
фінансових послуг про взяття на облік
ТОВ «АвтоФінанс» від 11.09.2012 року ( а.с.36).

30.10.2013 року позивач уклав з ТОВ
«Лізингова компанія» Автофінанс
договір № 008809 фінансового лізингу з
додатком № 1 - Графіком сплати першого
лізингового платежу, з додатком № 2 -
Графіком сплати другого лізингового
платежу, з додатком № 3 - специфікацією
предмету договору лізингу.

Підтвердженням отримання Позивачем
повної, необхідної, доступної та
достовірної інформації про положення
договору є особисте підписання
позивачем кожної сторінки самого
договору та заяви про повноту
отриманої інформації, а отже суд
приходить до висновку, що сторонами
договору було досягнуто згоди по всіх
його істотних умовах ( а.с.10-19) .

Таким чином, суд вважає доведеним, що
між сторонами по справі склалися
спірні правовідносини, які
врегульовані, як нормами цивільного
законодавства, так спеціальними
нормами права, а саме Законом України «
Про фінансовий лізінг».

Згідно до ч.2 ч.3 ст.6 ЦК України - сторони
мають право врегулювати у договорі,
який передбачений актами цивільного
законодавства, свої відносини, які не
врегульовані цими актами. Сторони в
договорі можуть відступити від
положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.

Крім того, частиною 1 статті 627 ЦК
України передбачено, що сторони є
вільними в укладенні договору , виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Також, зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та в договорі зазначені
умови , які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.220 ЦК України - правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в обману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу в
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. При цьому обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ
про визнання правочинів недійсними») .

Суд вважає, що в ході судового розгляду
не знайшли свого обґрунтування
посилання позивача на те, що договір
лізінгу був укладений внаслідок омани
з боку відповідача, оскільки договором
підтверджується те, що позивач був
ознайомлений з усіма умовами договору
і не був позбавлений можливості до
підписання договору внести пропозиції
щодо його умов.

Також, суд не приймає до уваги
посилання позивача про нікчемність
договору фінансового лізингу у зв'язку
із його невідповідністю положенням ч.1,
п.5 ч.2, ч.6 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів», що полягає у
застосуванні товариством нечесної
підприємницької практики.

Стаття 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» вказує, що
нечесна підприємницька практика
включає: 1) вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції; 2)
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Відповідно до ст.10 ЦПК України - сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Стаття 10 ЦПК України, закріпивши
принцип змагальності сторін, гарантує
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, рівні процесуальні
можливості з метою захисту їх
порушених, оспорюваних чи невизнаних
прав та законних інтересів, в тому
числі й щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Принцип
змагальності забезпечує повноту
дослідження обставин даної справи.
Сторони зобов'язані визначити коло
фактів, на які вони можуть посилатися
як на підставу своїх вимог і
заперечень, і довести обставини, якими
вони обґрунтовують ці вимоги й
заперечення (ч. 1 ст. 60 ЦПК), крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено,
що суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання позивача на нікчемність
спірної угоди внаслідок того , що
договір не був нотаріально посвідчений
не обґрунтовані на законі . Згідно
приписів ч.2 ст.806 ЦК України до
договору лізингу застосовуються
загальні положення про найм (оренду) з
урахуванням особливостей,
встановлених цим параграфом та
законом. Аналогічні приписи містить
ст.2 Закону України «Про фінансовий
лізинг», згідно якої положення ЦК
України про лізинг, найм (оренду),
купівлю-продаж, поставку
застосовуються з урахуванням
особливостей, що встановлюються цим
Законом.

За змістом наведених норм пріорітет
перед загальними положеннями ЦК
України про лізинг, найм (оренду) мають
особливості правового регулювання,
встановлені Законом України «Про
фінансовий лізинг».

Відповідно до ст.6 Закону України «Про
фінансовий лізинг» договір лізингу
укладається у письмовій формі. Тобто
даний закон, який є спеціальною
правовою нормою щодо регулювання
відносин лізингу порівняно з ЦК
України, не передбачає обов'язкової
нотаріальної форми договору
фінансового лізингу.

Отже, при вирішенні спору суд не може
застосовувати ч.2 ст.799 ЦК України на
яку посилався позивач в обґрунтування
позову.

В Законі України «Про фінансовий
лізинг» від 16.12.1997 року, зокрема в
статті 6 зазначається, що він
укладається у письмовій формі.
Істотними умовами договору лізингу є:
предмет лізингу; строк, на який
лізингоодержувачу надається право
користування предметом лізингу (строк
лізингу); розмір лізингових платежів;
інші умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди. Строк лізингу визначається
сторонами договору лізингу відповідно
до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про фінансовий
лізинг» Сплата лізингових платежів
здійснюється в порядку, встановленому
договором. Лізингові платежі можуть
включати:

а) суму, яка відшкодовує частину
вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за
отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що
безпосередньо пов'язані з виконанням
договору лізингу.

Пунктом 1.7 договору фінансового
лізингу № 008809 від 30.10.2013 року, згідно
якого предмет договору ( а саме ЗАЗ
Ланос-пікап ), передається в
користування лізингоодержувачеву
протягом строку, який становить не
більше 90 (дев'яносто) робочих днів з
моменту сплати лізингоодержувачем на
рахунок лізингодавця авансового
платежу (50 % вартості предмета), комісії
за організацію та оформлення даного
договору (10 % вартості предмета), та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
вартості предмета лізингу).

Суд вважає, що при укладенні спірного
договору сторонами була досягнута
згода щодо істотних умов договору.

Тож вбачається, що вимоги щодо
повернення сплаченого реєстраційного
платежу не підлягають задоволенню,
тому, що позивачу було відомо, що сума у
розмірі 8150 гривень була перерахована
ним, як комісія за організацію та
оформлення договору яка становила 10%
вартості предмета лізингу та сума у
розмірі 81 гривня 50 копійок була
сплачена як комісія за прийом
вищевказаного платежу, що
підтверджується квитанцією № 4 від
30.10.2013 року.

Отже, з урахуванням обставин справи та
наданих позивачем доказів, суд
приходить до висновку, що позиція
позивача, щодо вчинення угоди
внаслідок омани з боку відповідача та
застосування нечесної підприємницької
практики - не підтверджена належними та
допустимими доказами і не знайшла
свого обґрунтування в ході судового
розгляду.

Суд вважає, що позовні вимоги позивача
не знайшли свого підтвердження в ході
судового розгляду, а тому в задоволенні
позову необхідно відмовити в повному
обсязі.

Керуючись ст. 6, 10,11, 212, 215 ЦПК України, ст.
799, 806 ЦК України, Законом України «Про
фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року, суд,-

ВИРІШИВ :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АвтоФінанс» - про
захист прав споживача, визнання
договору фінансового лізингу
недійсним та стягнення коштів -
відмовити у повному обсязі.

На рішення протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Синельниківський міськрайонний суд
Дніпропетровської області може бути
подано апеляційну скаргу.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не буде подано, а у разі її
подання - після розгляду справи
апеляційним судом у разі, якщо рішення
не буде скасовано.

Суддя: Г. В. Бондаренко