У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,Маляренка
А.В.,Писаної Т.О.розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Ленінського
районного суду м. Миколаєва від 30 січня
2014 року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 24 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «ПриватБанк» (далі −? Банк)
звернулося до суду із зазначеним
позовом, обґрунтовуючи його тим, що 04
квітня 2006 року між Банком та ОСОБА_6
укладено кредитний договір, згідно з
яким Банк надав ОСОБА_6 кредит в сумі 3 000
грн 00 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 3 % на
місяць (36 % на рік) на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Відповідач зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконав, у
зв'язку з чим станом на 3 листопада 2013
року існує заборгованість перед Банком
у сумі 14 914 грн 09 коп., яка підлягає
стягненню на користь Банку.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 24 березня 2014 року,
вищезазначений позов задоволено
частково.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати оскаржувані судові рішення і
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свої вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги Банку,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що оскільки п. 5.12 Правил
користування платіжною карткою (далі
−? Правила) строки позовної давності за
вимогами щодо стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки-пені, штрафів за
договором визначені сторонами
тривалістю у п'ять років, то Банк до
суду звернувся у строк, передбачений п.
5.12.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна, оскільки вони
зроблені при неповному з'ясуванні
обставин справи та з порушенням норм
процесуального та матеріального
закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Однак висновки судів не відповідають
вимогам матеріального та
процесуального закону з наступних
підстав.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України
встановлено, що кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК
України суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Судами встановлено, що 04 квітня 2006 року
між Банком та ОСОБА_6 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого останній отримав кредит в
розмірі 3 000 грн 00 коп. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою за
користування кредитом 36 % річних від
суми заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Як вбачається із змісту заяви
відповідача, як позичальника, що він
ознайомлений та згоден з Умовами та
правилами надання банківських послуг
(далі - Умови та правила), якими
визначена відповідальність сторін за
порушення зобов'язань за даним
договором.

Однак надані Банком з позовною заявою
Умови та правила не містять пункту 5.12
(а. с. 7-10).

Проте в матеріалах справи існує інша
редакція Правил, відповідно до п. 5.12
строк позовної давності продовжено до
п'яти років (а. с. 68-71).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Разом з тим, при вирішенні спору в
судовому порядку застосуванню
підлягає ст. 267 ЦК України, згідно з якою
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

У запереченні на позовну заяву ОСОБА_6
заявляв про застосування строку
позовної давності (а. с. 31-36).

Проте суди у порушення вимог ст. ст.
212-214, 315 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернули,
доводів ОСОБА_6 належним чином не
перевірили, не дослідили укладений між
сторонами договір про надання
банківських послуг, не врахували та не
звернули уваги на те, що в матеріалах
справи існує дві редакції Умов та
правила, та не встановили, з якими саме
Умовами та правилами був ознайомлений
відповідач, внаслідок чого не
встановили дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з договору, та
дійшли передчасного висновку про
задоволення позову із застосуванням
строку позовної давності у п'ять років.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні
обставини справи, не надавши належної
оцінки доказам, суди допустили
порушення норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи та
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвалених
судових рішень із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, ухвалені судові
рішення не можуть залишатися в силі,
допущені судами порушення норм
матеріального та процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, рішення судів першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 30 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду Миколаївської
області від 24 березня 2014 року
скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А.
МакарчукСудді: Л.М. Мазур А.В. Маляренко
В.А. Нагорняк Т.О. Писана