Справа № 463/1272/13 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1991/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради, до якої приєднався прокурор Личаківського району м. Львова, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року у справі за позовом прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, зобов'язання до вчинення дій, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року прокурор Личаківського району м. Львова звернувся із вказаним позовом в інтересах держави в особі Львівської міської ради до відповідачів, який двічі - у червні та липні 2013 року збільшував та уточнював, - про: визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1, здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 21.11.2008 року; визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 від 11.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1, здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.12.2008 року; зобов'язання ОСОБА_2 здійснити демонтаж гаражу під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2008 року, 21.11.2008 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було зареєстровано право власності на спірний гараж за ОСОБА_2 Однак, в подальшому зазначене рішення суду було скасоване рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.08.2012 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на гараж. Таким чином, оскільки на даний час встановлено, що відповідач ОСОБА_2 незаконно набув право власності на зазначене нерухоме майно, вважає, що здійснена державна реєстрація права власності є незаконною, а відтак підлягає скасуванню. Також вважає, що з врахуванням того, що право власності ОСОБА_2 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 набуто та зареєстровано незаконно, підлягає і визнанню недійсним договір купівлі-продажу гаража від 11.12.2008 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також скасуванню державна реєстрація права власності на цей гараж за новим власником ОСОБА_3 Крім цього, зазначив, що однією із підстав відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, у своєму рішенні від 06.08.2012 року Апеляційний суд Львівської області посилався на ту обставину, що спірний гараж площею 34,9 м.кв. був самовільно збудований ОСОБА_2 на земельній ділянці, яка йому не надавалася для цих цілей. Також він збудований на місці металевого гаража, який перебував у користуванні іншої особи, а тому вважає, що гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1 підлягає демонтажу відповідачем ОСОБА_2

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м. кв. по АДРЕСА_1, здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 21.11.2008 року - відмовлено у зв'язку із спливом позовної давності.

В задоволенні позовних вимог прокурора Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу гаражу під літ. «Б-1» площею 34,9 м. кв. по АДРЕСА_1 від 11.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2; визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м. кв. по АДРЕСА_1, здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.12.2008 року; зобов'язання ОСОБА_2 здійснити демонтаж гаражу під літ. «Б-1» площею 34,9 м. кв. по АДРЕСА_1 - відмовлено за безпідставністю позову.

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада, яка вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неповно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, неправильно дослідив та оцінив докази у справі. Стверджує, що ОСОБА_2 незаконно набув право власності на вказаний гараж, оскільки судове рішення, на підставі якого зареєстроване право власності ОСОБА_5 на гараж, літ. «Б-1» загальною площею 34,9 м. кв. за адресою АДРЕСА_1, скасоване як незаконне, відтак рішення державного реєстратора від 21 листопада 2008 року про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на гараж, літ. «Б-1» площею 34,9 м. кв. по АДРЕСА_1 підлягає скасуванню, а укладений 11 грудня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу повинен бути визнаний недійсним. Звертає увагу на те, що суд необґрунтовано у своєму рішенні послався на те, що в частині вимог прокурора про визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на гараж пл. 34,9 м. кв. було пропущено без поважних причин строк позовної давності, оскільки такий необхідно рахувати з моменту ухвалення рішення Апеляційним судом Львівської області від 06 серпня 2012 року, яким було скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04 листопада 2008 року в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на оспорюваний гараж. Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

До апеляційної скарги Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року приєднався прокурор Личаківського району м. Львова. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим. Зазначає, що суд необґрунтовано застосував до позовної вимоги прокурора Личаківського району м. Львова термін позовної давності. Стверджує, що самовільне будівництво ОСОБА_2 гаража літ. «Б-1» площею 34,9 кв.м. по АДРЕСА_1 та фактичне використання зайнятої гаражем земельної ділянки дає право Львівській міській раді вимагати в ОСОБА_2 звільнення відповідної земельної ділянки. Стверджує, що спосіб захисту порушеного права Львівської міської ради обрано правильно та такий відповідає нормам ЦК України. Одночасно ст. 388 ЦК України не може застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки прокурор Личаківського району м. Львова у позовній заяві не ставить питання про витребування з володіння ОСОБА_3 гаража. Крім цього, самовільно влаштований гараж не відповідає вимогам нормативно-правових актів з питань пожежної безпеки та звертає увагу на те, що право Львівської міської ради вимагати його демонтаж не залежить від того чи суперечить будівництво та розміщення даного гаража суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотно порушує будівельні норми і правила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників цивільного процесу, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з наступних обставин та відповідних їм правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2008 року (а.с. 6-9) задоволено позов ОСОБА_2 та визнано за ним право власності на гараж загальною площею 34,9 м.кв., позначений в технічному паспорті під літ. Б-1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.11.2008 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», на підставі рішення суду від 04.11.2008 року, здійснено реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на гараж під літ. Б-1, загальною площею 34,9 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно з договором купівлі-продажу від 11.12.2008 року убачається, що ОСОБА_2 відчужив на користь ОСОБА_3 гараж, позначений на плані під літ. «Б-1», загальною площею 34,9 м.кв., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12).

На підставі укладеного договору, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.12.2008 року здійснило державну реєстрацію права власності на вказаний гараж за відповідачем ОСОБА_3, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 13).

В той же час, як вбачається із оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 2-3832/08, 05.02.2009 року прокурором подано апеляційну скаргу на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.20.08 року, яке набрало законної сили. Апеляційна скарга прийнята до розгляду ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06.04.2009 року та рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06.08.2012 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2008 року в частині визнання права власності за ОСОБА_2 на гараж загальною площею 34,9 м.кв., позначений в технічному паспорті під літ. Б-1, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цієї вимоги.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У відповідності до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено районним судом, прокурор звернувся із позовною заявою до суду лише 04.04.2013 року та просить визнати недійсною і скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на гараж, вчинену ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 21.11.2008 року, тобто заявив зазначену позовну вимогу поза межами загальної позовної давності.

Прокурор просить суд визнати поважними причини пропущення строку звернення до суду із даним позовом, вважаючи, що право на звернення у нього виникло лише після ухвалення рішення Апеляційного суду Львівської області 06.08.2012 року, яким фактично було встановлено факт неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно.

Проте, суд першої інстанції зазначив, що не може погодитися із доводами прокурора, так як в судовому засіданні прокурор визнав, що про обставини здійснення державної реєстрації права власності на гараж за ОСОБА_2 позивачу та прокурору було відомо ще в січні 2009 року, оскільки вони брали участь у розгляді апеляційної скарги на рішення місцевого суду про визнання права власності за ОСОБА_2 на спільний гараж і до матеріалів справи вже тоді було долучено правовстановлюючі документи на гараж та договір купівлі-продажу гаражу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується оглянутими в судовому засіданні матеріалами цивільної справи № 2-3832/08.

Оскільки відповідно до частини 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не з наявності чи відсутності доказів для звернення з позовом до суду, тому суд не може визнати поважними наведені прокурором причини пропуску трьохрічного строку на звернення до суду. Тому районний суд дійшов правильного висновку, що в цій частині слід відмовити в задоволенні позовних вимог за спливом позовної давності.

Крім цього суд першої інстанції вважає що позовні вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 11.12.2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнання недійсною та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на гараж під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1, здійсненої ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 12.12.2008 року - є безпідставними з наступних підстав.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У частині 1 та 2 ст. 216 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності правочину, а саме, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не залежить від добросовісності сторін укладених угод.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно з п. 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Прокурор заявляючи позов в інтересах держави в особі Львівської міської ради, вважає що мали місце порушення інтересів територіальної громади м. Львова, які полягали у побудові гаражу на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності, незаконному набутті права власності на нього одним із відповідачів, а згодом відчуженні ним на користь іншого відповідача. При цьому просить застосувати однин із способів захисту порушеного інтересу шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації, вчиненої на підставі цього договору.

В той же час, як вбачається з оспорюваного договору купівлі-продажу від 11.12.2008 року (а.с.1 1-12), такий укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, Львівська міська рада учасником зазначеного договору не була, а тому між позивачем та теперішнім власником спірного гаражу існують речово-правові права, а не зобов'язальні, для яких характерним є спосіб повернення майна, переданого за договором, шляхом визнання договору недійсним та повернення сторін договору до попереднього стану (двохстороння реституція).

Відтак, у випадку визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу, порушений, на думку прокурора, інтерес Львівської міської ради не може бути відновлений в силу того, що земельна ділянка разом із збудованим на ній гаражем не буде повернута у володіння територіальної громади, а шляхом двосторонньої реституції - відчужувачу майна.

Главою 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387, 388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Аналогічну позицію зайняв Верховний Суд України у своїй постанові від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12 переглядаючи судове рішення у цивільній справі з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права зазначивши, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Однак, прокурор із віндикаційним позовом до суду не звернувся, обрав не правильний спосіб захисту порушеного, на його думку, державного інтересу, а відтак районний суд вірно зазначив, що в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу та похідної вимоги - скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3, слід відмовити за безпідставністю вимог.

При цьому заперечення представника відповідача про застосування судом спливу позовної давності до цих вимог не підлягає розгляду судом, оскільки хоча судом і встановлено факт пропуску прокурором трьохрічного строку на звернення до суду із даним позовом, в той же час правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

Також суд першої інстанції вважав безпідставними позовні вимоги прокурора про покладення обов'язку на відповідача ОСОБА_2 здійснити демонтаж гаража під літ. «Б-1» площею 34,9 м.кв. по АДРЕСА_1, оскільки на даний час він не являється власником зазначеного нерухомого майна, і таке майно належить іншій особі на праві власності. Крім цього, в силу вимог ч. 7 ст. 376 ЦК України прокурором не доведено, що наявні відхилення при здійсненні будівництва гаражу настільки суперечать суспільним інтересам або порушують права інших осіб, чи істотно порушують будівельні норми і правила, що в інший спосіб, крім демонтажу, їх не можливо усунути.

Таким чином, беручи до уваги вказані вище обставини та виходячи із принципу диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд дійшов вірного висновку, що в задоволенні позову слід відмовити оскільки в ході судового розгляду не доведено факт порушення відповідачами прав позивача та пропущено позовну давність.

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги Львівської міської ради, до якої приєднався прокурор Личаківського району м. Львова, спростовуються матеріалами справи і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги Львівської міської ради, до якої приєднався прокурор Личаківського району м. Львова, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарг немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради, до якої приєднався прокурор Личаківського району м. Львова - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.