Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/1852/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
РІШЕННЯ

Іменем України

6 червня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Дзярука М.П.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Кам'янсько-Дніпровського районного
суду Запорізької області від 25 лютого
2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Лафорт», ОСОБА_2,
приватного підприємця ОСОБА_3 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначав, що 22.02.2012 року близько 07
годині 10 хвилин на вул. Очаківській в м.
Запоріжжя ОСОБА_4, перебуваючи
пасажиром в мікроавтобусі «MERCEDES-BENZ»
реєстраційний номер НОМЕР_1, потрапив у
ДТП за участю вищевказаного
мікроавтобуса та автомобіля «RENAULT MAGNUM»
реєстраційний номер НОМЕР_2 з причепом
«ПП Рефрижератор» реєстраційний номер
НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_2.
(далі - Відповідач-2). В результаті ДТП
він отримав тілесні ушкодження, які
відповідно до висновку експерта № 800
від 10.04.2012 року є тілесними
ушкодженнями середнього ступеня
тяжкості. Відносно Відповідача-2 було
порушено кримінальну справу за
вчинення ним злочину, передбаченого ст.
286 ч.2 КК України. По цій кримінальній
справі позивач був визнаний
потерпілим.

Вироком Комунарського районного суду м
Запоріжжя від 14.11.2012 року, який набрав
чинності 18.02.2013 року (далі - вирок),
Відповідач-2 був визнаний винним у
скоєні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2
КК України та йому було призначено
покарання із застосуванням ст. 75 КК
України у вигляді п'яти років
позбавлення волі із випробуванням на 2
роки.

На час скоєння ДТП Відповідач-2
перебував у трудових відносинах із
приватним підприємцем ОСОБА_3 (далі-
Відповідач-3), який є власником
автомобіля «RENAULT MAGNUM» реєстраційний
номер НОМЕР_2. Цивільно-правова
відповідальність Відповідача-3 була
застрахована в Приватному
акціонерному товаристві «Страхова
компанія «Лафорт» (далі - Відповідач-1)
відповідно до полісу № АА/3293303 від
08.04.2011 року.

Після набрання чинності вироком,
позивач не може зв'язатися з
Відповідачем-1 аби з'ясувати, куди, яку
заяву та які документи направляти, щоб
отримати страхове відшкодування за
умовами полісу № АА/3293303 від 08.04.2011 року.
На іншому кінці постійно спрацьовує
автовідповідач. На листи позивача
жодної відповіді не надходило.

З відповіді Моторного (транспортного)
страхового бюро України за вих. №
4/4-10/21026 від 06.08.2013 року, у нього відсутня
інформація щодо ліквідації
Відповідача-1 чи визнання її банкрутом.
Відповідач-1 перестав відповідати на
запити МТСБУ і останній не має
можливості застосовувати заходи до
Відповідач-1 через втрату останнім
статусу асоційованого члена МТСБУ. В
телефонній розмові з Відповідачем-3,
останній вказав, що буде сплачувати
позивачу матеріальну та моральну шкоду
тільки після відповідного рішення
суду.

В результаті винних дій Відповідача-2
позивачу були спричинені тілесні
ушкодження у вигляді закритих
переломів лівої стегнової кісті на
кордоні середньої і нижньої третин із
зсувом кісткових відламків, лівій
плечовій кісті із зсувом кісткових
відламків, 6,7-го ребер зліва без зсуву,
які кваліфікуються як пошкодження
середнього ступеню тяжкості, безпечні
для життя, але які потягли за собою
тривалий розлад здоров'я більше 21 дня.

Згідно фіскальних чеків, під час
лікування позивачем на медичні засоби
були витрачені гроші в загальному
розмірі 20698,47 гривень 47 копійки

На день подачі позову жоден з
Відповідачів спричинену позивачеві
матеріальну шкоду не відшкодував.

Правовідносини, які склалися між
позивачем та Відповідачами
регулюються ЦК України, Законом
України № 1961-IV «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» від 01.07.2004 року
та Законом України № 1023-ХП «Про захист
прав споживачів» від 12.05.1991 року,
Договором обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, який підтверджується Полісом
№ АА/3293303 від 08.04.2011 року та іншими
актами.

Якщо під час виконання робіт (надання
послуг) стане очевидним, що їх не буде
виконано з вини виконавця згідно з
умовами договору, споживач має право
призначити виконавцю відповідний
строк для усунення недоліків, а в разі
невиконання цієї вимоги у визначений
строк - розірвати договір і вимагати
відшкодування збитків або доручити
виправлення недоліків третій особі за
рахунок виконавця.

За наявності у роботі (послузі)
істотних недоліків споживач має право
вимагати розірвання договору та
відшкодування збитків.

Зазначені вимоги можуть бути
пред'явлені споживачем протягом
строків, передбачених
нормативно-правовими актами та
нормативними документами, умовами
договору, а в разі відсутності таких
строків - протягом десяти років.

Окрім матеріального збитку, в
результаті винних дій Відповідача-2
позивачу була спричинена моральна
шкода, яка полягає в наступному.

Будучи з вини Відповідача-2 учасником
ДТП, позивач отримав тілесні
ушкодження середньої тяжкості. Після
ДТП в Запорізькій обласній клінічній
лікарні позивачу була зроблена
операція на нозі, під час якої був
вставлений універсальний стрижень для
стегнової кістки, який в подальшому
необхідно буде витягувати шляхом
операційного втручання. Тривалий час
позивач практично не спав в нічний час
через біль в нозі, відчував постійну
нервозність через те, що постраждав
через неправомірні дії Відповідача-2,
тривалий час позивач був позбавлений
можливості вести звичайний спосіб
життя. Через тривалий час перебування
на лікарняному не міг проводити роботи
по господарству та в теплицях, через що
був вимушений нести збитки через
недоотриманий ранній врожай огірків та
помідорів. До теперішнього часу він
продовжує відчувати незручності та
дискомфорт через те, що нога не працює
належним чином.

Згідно довідки до акту огляду МСЭК від
11.07.2012 року, після ДТП позивачу була
встановлена інвалідність 3 групи по
загальному захворюванню терміном до
01.08.2013 року з обмеженням тяжкої
фізичної праці, тривалої ходьби та
праці на висоті.

На підставі викладеного, моральну
шкоду позивач оцінює в 50 000 гривень 00
коп. Вказана сума буде достатньою для
компенсації моральної шкоди.

Окрім цього, внаслідок категоричної
відмови Відповідачів відшкодувати
заподіяну шкоду, позивач вимушений
звернутись за юридичною допомогою до
адвоката, з яким було укладено угоду
про надання правової допомоги та за
послуги якого позивачем сплачено 1000
гривень 00 коп. та інші витрати.

Посилаючись на зазначені обставини,
просив суд, стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Лафорт», ОСОБА_2 та
приватного підприємця ОСОБА_3 в
солідарному порядку на користь ОСОБА_4
20698,47 гривень в рахунок відшкодування
матеріальної шкоди, заподіяної
злочином; стягнути з Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Лафорт», ОСОБА_2 та
приватного підприємця ОСОБА_3 в
солідарному порядку на користь ОСОБА_4
50000,00 гривень в рахунок відшкодування
моральної шкоди, заподіяної злочином,
стягнути з Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія
«Лафорт», ОСОБА_2 та приватного
підприємця ОСОБА_3 в солідарному
порядку на користь ОСОБА_4 1000,00 гривень
в рахунок відшкодування судових витрат
в порядку ст. 79 ЦПК України та інші
витрати.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
25 лютого 2014 року позов задоволено
частково.

Стягнуто в солідарному порядку з
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Лафорт», ОСОБА_2 та
приватного підприємця ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 16 698 гривень 47 коп. в
рахунок відшкодування матеріальної
шкоди, заподіяної злочином.

Стягнуто в солідарному порядку з
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Лафорт», ОСОБА_2 та
приватного підприємця ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 4 000 гривень 00 коп. в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
заподіяної злочином.

Стягнуто в солідарному порядку з
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Лафорт», ОСОБА_2 та
приватного підприємця ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 1 232,80 гривні 80 коп. в
рахунок відшкодування судових витрат.

Стягнуто в солідарному порядку з
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Лафорт», ОСОБА_2 та
приватного підприємця ОСОБА_3 на
користь держави судовий збір в сумі 243
грн. 60 коп.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з ухваленням нового.

За ст. 213 ЦПК рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення не відповідає
таким вимогам.

Протягом розгляду справи, та в судовому
рішенні суд помилково визначив
по-батькові відповідача ОСОБА_2 як
«ОСОБА_2», хоча в справі є копія його
паспорту, з якого вбачається, що він є
«ОСОБА_2».

Стягуючи з усіх трьох відповідачів
грошову суму на користь позивача
солідарно, суд першої інстанції
взагалі не навів у рішенні суду ані
мотивів, ані жодної правової норми, яка
передбачала б солідарну
відповідальність осіб, які залучені до
справи у якості відповідачів.

Тому рішення суду про солідарне
стягнення грошових сум з водія, винного
у ДТП, особи, з якою водій перебував у
трудових відносинах та страхової
компанії не ґрунтується на законі і
підлягає скасуванню. В цій частині
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Натомість вирішуючи спір щодо
стягнення грошових сум та визначення
особи, яка є відповідальною за завдану
позивачеві шкоду, судова колегія
виходить з наступного.

За ч. 3 ст. 303 ЦПК апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права тощо.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Матеріалами справи та матеріалами
витребуваної для огляду кримінальної
справи за обвинуваченням ОСОБА_2. по ст.
286 ч.2 КК, підтверджується та не
оспорюється той факт, що шкода життю та
здоров'ю позивача була завдана
внаслідок дій відповідача ОСОБА_2. -
водія, який керував автомашиною «RENAULT
MAGNUM». Керування автомашиною ОСОБА_2
здійснювалося у зв'язку з виконанням
трудових обов'язків, тому що він
виконував роботу, перебуваючи у
трудових відносинах з приватним
підприємцем ОСОБА_3

За ст. 1172 ЦК юридична або фізична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже у разі завдання шкоди працівником
при виконанні трудових обов'язків,
відповідальною особою є роботодавець,
і в даному випадку на ОСОБА_2 не може
бути покладений обов'язок сплачувати
грошові кошти безпосередньо
потерпілому у ДТП ОСОБА_4 , а на нього
може бути покладений лише регресний
обов'язок по поверненню сплачених
роботодавцем грошових сум.

Також до участі в справі залучена
страхова компанія «Лафорт», якою був
виданий поліс обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Зазначений відповідач страхова
компанія «Лафорт» не з'явився до суду і
за відомостями наданими позивачем, він
не зміг зв'язатися з зазначеною
організацією, а Моторно транспортне
страхове бюро України на його
звернення зазначило, що страхова
компанія «Лафорт» припинила надавати
будь-які відповіді з початку лютого 2013
року та втратила статус асоційованого
члена МТСБУ.

Вирішуючи питання про можливість
стягнення відшкодування зі страхової
компанії, судова колегія враховує
наступне.

Відповідно до п. 33.1 ст. 33 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
може бути підставою для здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати), водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний, зокрема,
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у випадках,
передбачених ст. 41 цього Закону, -
МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.

В матеріалах же даної справи відсутні
будь-які докази на підтвердження того,
що страхувальник ОСОБА_3 або учасник
дорожньо-транспортної пригоди - водій
автомобіля ОСОБА_2. повідомляв
страховика страхову компанію «Лафорт»
про таку пригоду, а отже є підстави
вважати, що взагалі страхова компанія
не повідомлялася про ДТП, принаймні
відповідачі іншого не довели. В
матеріалах кримінальної справи про
притягнення до кримінальної
відповідальності водія ОСОБА_2. також
відсутні будь-які відомості як про
оформлення відповідачами ОСОБА_3 або
ОСОБА_2 відповідних письмових
документів до страхової компанії
(заяви, повідомлення про ДТП), як то
передбачено п. 33.1 ст. 33 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", так і взагалі будь-якого
повідомлення страхової компанії
«Лафорт» про факт ДТП.

Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01 березня 2013 року "Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки" у разі
невиконання особою, відповідальність
якої застрахована, обов'язку
письмового надання страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у передбачених
випадках - МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, шкода
відшкодовується завдавачем шкоди.

Таким чином, у системному зв'язку з п. 5
ч. 1 ст. 989 ЦК України, яким на
страхувальника покладено обов'язок
повідомити страховика про настання
страхового випадку у строк,
встановлений договором, правове
значення має повідомлення страховика
про настання страхового випадку у
строк, який дає страховику можливість
дослідити обставини справи та дійти
висновку про визнання його страховим
випадком чи відмову в цьому.

Зазначаючи про безпідставність
стягнення, апелянт ОСОБА_3 разом з тим
не заперечує відсутність будь яких
належних доказів на підтвердження
дотримання ним порядку звернення до
страховика та зазначає, що після
повідомлення страхової компанії
телефоном (без надання жодних доказів)
він фактично усунувся від вирішення
питань відшкодування в тому числі
шляхом звернення до страховика та
подання йому будь-яких письмових заяв
та повідомлень про ДТП.

Суд апеляційної інстанції, за
відсутності будь-яких доказів, що
відповідач повідомив страхову
компанію про настання страхового
випадку у строки визначені ст. 33 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", вважає, що в такому випадку
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди, як і визначено законом та на що
була звернена увага у п. 16 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013
року "Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки".

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування, судова колегія вважає
достатніми та належними надані
позивачем докази. Так, внаслідок ДТП
він отримав тілесні ушкодження
середнього ступеню тяжкості, за
висновком судово-медичного експерта
від 24.02.2012 р. , що міститься у
кримінальній справі, позивач отримав
політравму, ЧМТ, множинні переломи
стегна, плечових кісток зі зміщенням та
множинні переломи ребер зі зміщенням
та був прооперований, в тому числі
виконані численні операції: плеча,
стегна з накладенням стрижньових
апаратів, та брюшинної порожнини і
після операції знаходився у стабільно
тяжкому стані. Тому придбавання
медичних препаратів та допоміжних
матеріалів а також дитячого харчування
узгоджується з фактичними обставинами
справи, а посилання апелянта на те, що
позивачу безпідставно, без
необхідності придбавалися пелюшки та
дитяче харчування нічим не
підтверджені.

Отже грошова сума, яка зазначена в
позові на відшкодування матеріальної
шкоди в повному обсязі підтверджена,
узгоджується з матеріалами справи та
фактичними обставинами та підлягає
стягненню у повному обсязі.

Посилання апелянта на те, що він
частково відшкодував шкоду не можуть
бути підставою для зменшення стягнення
з огляду на наступне. За розпискою, що
міститься в справі (а.с.50) дружина
позивача отримала від володільця
автомашини «РЕНО» на відшкодування
моральної шкоди одну тисячу гривень, а
за поясненнями ОСОБА_2. в кримінальній
справі він надавав допомогу ОСОБА_4 на
лікування у розмірі 6 000гр. Але така
виплата була не відшкодуванням шкоди, а
матеріальною допомогою, тим більше
ОСОБА_4 протягом розгляду кримінальної
справи зазначав, що продовжує
лікування та несе витрати, розмір яких
на той час не був визначений остаточно.

Щодо моральної шкоди, то суд вважає її
розмір, визначений судом першої
інстанції таким, що не перевищує вимог
розумності та справедливості з
урахуванням фактичних обставин справи.
Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" від 31
березня 1995 року № 4 суд, зокрема,
повинен з'ясувати, чим підтверджується
факт заподіяння позивачеві моральних
чи фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач отримав тілесні ушкодження
середнього ступеню важкості, тривалий
час проходив лікування, переніс
численні операції, отже зазнав
фізичних страждань, інвалідності та
змін у звичайному укладі життя.

Рішення суду в частині часткового
задоволення позовних вимог щодо
відшкодування моральної шкоди позивач
не оскаржив, тому судова колегія не
вбачає підстав для зміни розміру
моральної шкоди, визначеної судом
першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що позивач
був пасажиром маршрутного таксі та міг
би заявити позов і до водія маршрутки,
пасажиром якої він був, не є підставою
для відмови у позові, заявленому до
апелянта.

Так, за ст. 1188 ЦК якщо внаслідок
взаємодії джерел підвищеної небезпеки
було завдано шкоди іншим особам, особи,
які спільно завдали шкоди, зобов'язані
її відшкодувати незалежно від їхньої
вини.

В такому разі за положеннями ст. 1190 ЦК
особи, спільними діями або
бездіяльністю яких було завдано шкоди,
несуть солідарну відповідальність
перед потерпілим.

Натомість у відповідності зі ст. 543 ЦК у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо.

Отже пред'явлення позову до одного з
солідарних боржників є правом
кредитора.

Відтак враховуючи зазначене, судова
колегія, не змінюючи розміру стягнення,
визначеному судом першої інстанції,
вважає, що обов'язок по відшкодуванню
майнової та моральної шкоди, завданої
позивачеві, має бути покладеним на
відповідача приватного підприємця
ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
25 лютого 2014 року в цій справі скасувати
та ухвалити нове рішення.

Стягнути з приватного підприємця
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 16 698 гр. 47 коп
(шістнадцять тисяч шістсот дев'яносто
вісім гр. 47 коп.) на відшкодування
матеріальної шкоди та 4 000 (чотири
тисячі гр.) на відшкодування моральної
шкоди.

Стягнути з приватного підприємця
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 1232 гр. 80 коп. на
відшкодуванн судових витрат та на
користь держави судовий збір - 243 гр. 60
коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: