АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/4742/14
Головуючий І інстанції -
Справа: № 646/1463/14-ц
Категорія: про захист прав споживачів
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Міненкової
Н.О., Швецової Л.А.

при секретарі
Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 22 травня 2014 року у
цивільній справі ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про захист прав споживачів, визнання
третейської угоди недійсною, -

в с т а н о в и л а

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
вищевказаним позовом, який в процесі
розгляду уточнив та в якому просив
визнати недійсною третейську угоду,
викладену у вигляді третейського
застереження у ст.6 договору про
надання відновлюваної кредитної лінії
№845/1-27/17/1/8-048, укладеному 09.09.2008 року між
ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк» з усіма
змінами та доповненнями, в тому числі у
додатковій угоді №2 від 08.02.2010 року про
внесення змін до договору про надання
відновлюваної кредитної лінії
№845/1-27/17/1/8-048 від 09.09.2008 року, а також
зазначеними у договорі про внесення
змін №3 від 28.09.2012 року до договору про
надання відновлюваної кредитної лінії
№845/1-27/17/1/8-048 від 09.09.2008 року.

В обґрунтування позову посилався на те,
що 09.09.2008 року між ним та АКБ СР
«Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ
«Укрсоцбанк») укладено договір про
надання відновлювальної кредитної
лінії №845/1-27/17/1/8-048, відповідно до умов
якого банк зобов'язався надати ОСОБА_2
кредит окремими частинами в межах
максимального ліміту до 42 000 доларів
США з кінцевим терміном повернення
заборгованості - 05.09.2017 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом в
розмірі 14% річних. Відповідно до п.1.2
договору кредит надавався на поточні
потреби.

Відповідно до п.6.2 ст.6 договору сторони
домовились, що у випадку неможливості
вирішення спору шляхом переговорів
спір розглядається одноособово
третейським суддею Ярошовцем В.М.
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М.
Раскової, 15. У випадку неможливості
розгляду спору вказаним третейським
суддею, спір розглядається третейським
суддею Мороз O.A. або Білоконем Ю.М. у
порядку черговості. У разі, якщо спір не
може бути розглянутий визначеними у
даному пункті суддями, суддя
призначається Головою Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків.

08.02.2010 року між ним та АКБ СР
«Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ
«Укрсоцбанк») укладено додаткову угоду
№2 про внесення змін до договору, якою в
тому числі, викладено в новій редакції
ст.6 договору, де, крім іншого,
зазначено, що розгляд здійснюється
одноособово суддею постійно діючого
Третейського суду при Асоціації
українських банків Ярошовцем В.М.
згідно з регламентом зазначеного
третейського суду, який є невід'ємною
частиною даної третейської угоди.

28.09.2012 року між ним та АКБ СР
«Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ
«Укрсоцбанк» укладено договір про
внесення змін №2 до договору,
відповідно до умов якого договір
викладено в новій редакції, а саме: п.6.1
всі спори та розбіжності щодо
укладання, виконання, розірвання,
визнання недійсним повністю або
частково, а також будь-які інші спори,
що стосуються даного договору,
становлять предмет спору та підлягають
розгляду у Постійно діючому
Третейському суді при Всеукраїнській
громадській організації Асоціація
допомоги постраждалим інвесторам
(свідоцтво №063-т.с. від 30.04.2010р.,
видане Міністерством юстиції України)
згідно з регламентом зазначеного
третейського суду, який є невід'ємною
частиною даної третейської угоди.

ОСОБА_2 вважає, що третейське
застереження, що міститься в ст.6
договору, не відповідає вимогам
законодавства України та порушує його
права.

Так, ОСОБА_2 зазначено, що як при
укладанні договору про надання
відновлювальної кредитної лінії
№845/1-27/17/1/8-048, так і при внесенні до
нього змін шляхом підписання договору
про внесення змін №3 від 28.09.2012 року,
йому на підпис була надана форма
договору, розроблена банком. Умови
договору, що містять третейське
застереження, були обов'язковими для
нього на час укладання договору та змін
до нього. Він не мав реальної
можливості внести свої пропозиції щодо
змін умов договору. Вказівка банку у
типовій формі договору на конкретний
третейський суд позбавляє його права
на вибір третейського суду, що є
порушенням положень ст.14 ЗУ «Про
третейські суди», якою передбачено, що
сторони мають право вільно призначити
чи вибрати третейський суд та
третейських суддів. Крім того, при
підписанні договору до договорів про
внесення змін йому не надавався
регламент зазначеного третейського
суду, у зв'язку з чим він не мав реальної
можливості з ним ознайомитися перед
укладанням договору.

Посилається на істотній дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Третейське застереження
порушує його право на судовий захист,
обмежує можливість мати не заборонені
законом цивільні права та обов'язки, а
тому вважає умови договору, якими
встановлено третейське застереження,
несправедливими.

Також зазначає, що про порушення його
прав зазначеним третейським
застереженням йому стало відомо після
спілкування з юристом банку у лютому 2014
року з приводу
погашеннязаборгованості перед банком,
після чого ОСОБА_2 усвідомив про
неможливістьзахисту своїх прав у суді
загальної юрисдикції.

Представник відповідача проти позову
заперечував, посилаючись на його
безпідставність, зазначав про пропуск
позовної давності.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 22 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
позивач у справі ОСОБА_2 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій зазначив,
що рішення суду першої інстанції є
незаконним та необґрунтованим, а отже
підлягає скасуванню.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
не знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що третейські застереження в
договорі кредиту, що є спірним, не є
порушенням прав ОСОБА_2, оскільки угода
про передання справи на розгляд
третейського суду не є відмовою від
права на звернення до суду в загальному
порядку, а одним із способів реалізації
права на захист своїх прав.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи.

Як встановлено в суді першої інстанції,
підтверджено наявними у справі
доказами та не заперечується
сторонами, 09.09.2008 року між ним та АКБ СР
«Укрсоцбанк» (правонаступник ПАТ
«Укрсоцбанк») укладено договір про
надання відновлювальної кредитної
лінії №845/1-27/17/1/8-048, відповідно до умов
якого банк зобов'язався надати ОСОБА_2
кредит окремими частинами в межах
максимального ліміту до 42 000 доларів
США з кінцевим терміном повернення
заборгованості - 05.09.2017 року, зі сплатою
процентів за користування кредитом в
розмірі 14% річних. Відповідно до п.1.2
договору кредит надавався на поточні
потреби.

Відповідно до п.6.2 ст.6 договору сторони
домовились, що у випадку неможливості
вирішення спору шляхом переговорів
спір розглядається одноособово
третейським суддею Ярошовцем В.М.
Постійно діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків, що
знаходиться за адресою: м. Київ, вул. М.
Раскової, 15. У випадку неможливості
розгляду спору вказаним третейським
суддею, спір розглядається третейським
суддею Мороз O.A. або Білоконем Ю.М. у
порядку черговості. У разі, якщо спір не
може бути розглянутий визначеними у
даному пункті суддями, суддя
призначається Головою Постійно
діючого Третейського суду при
Асоціації українських банків.

Судом також встановлено, що в
подальшому в 2010 та 2012 роках між
сторонами укладались додаткові угоди,
якими змінювалась редакція ст.6
зазначеного договору із зазначенням
іншого складу Третейського суду. Такі
угоди підписувались позивачем
особисто та додаткових роз'ясень не
потребували.

Відповідно до ст. 1 Закону України №
1701-IV від 11.05.2004 "Про третейські суди" та
ст. 17 Цивільного процесуального
кодексу України (надалі ЦПК України)
сторони мають право передати спір на
розгляд третейському суду, крім
випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про
третейські суди", третейська угода - це
угода сторін про передачу спору на
вирішення третейського суду, яка може
бути укладена у вигляді третейського
застереження у договорі, контракті або
у вигляді окремої письмової угоди (ч. 1
ст. 12 цього Закону).

На момент укладення сторонами Договору
у вересні 2008 року (ст. 6 Закону України
"Про третейські суди" у редакції, чинній
до 03.02.2011 року) не було передбачено
заборони стосовно розгляду
третейськими судами справ у спорах про
захист прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку.

У Рішенні Конституційного Суду України
N 1-рп/2008 від 10.01.2008 року у справі за
конституційним поданням 51 народного
депутата України щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень абзаців 7, 11 ст. 2, ст. 3, п. 9 ст. 4
та розділу 8 "Третейське
самоврядування" Закону України "Про
третейські суди" (справи про завдання
третейського суду) зазначено, що
відповідно до чинного законодавства
підвідомчий суду загальної юрисдикції
спір у сфері цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України "Про
третейські суди"), оскільки, гарантуючи
право на судовий захист з боку держави,
Конституція України водночас визнає
право кожного будь-якими не
забороненими законом засобами
захищати свої права та свободи від
порушень і протиправних посягань (ч. 5
ст. 55 Конституції України).

Указане конституційне право не може
бути скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22,
ст. 64 Конституції України).

Враховуючи положення чинного
законодавства, у пункті 3 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30.03.2012 року "Про
практику застосування судами
законодавства про вирішення спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
було роз'яснено, що договір сторін про
передачу спору на розгляд третейського
суду у випадках, передбачених законом
(ст. 17 ЦПК), не є відмовою від права на
звернення до суду за захистом, а одним
із способів реалізації права на захист
своїх прав та інтересів.

Аналогічна позиція міститься у
постанові Верховного Суду України від
06 червня 2012 року по справі № 6-50цс12, що є
обов'язковою відповідно до ст. 360 - 7 ЦПК
України.

Таким чином, одним із способів захисту
майнових і немайнових прав та
охоронюваних законом інтересів
фізичних осіб та (або) юридичних осіб
від порушень і посягань у сфері
цивільних і господарських
правовідносин є звернення до
третейського суду.

Зміни у чинному законодавстві щодо
підвідомчості спорів третейському
суду, які набрали чинності після
укладення Договору №845/1-27/17/1/8-048 від
09.09.2008 року не є підставою для визнання
їх в частині третейського застереження
недійсними.

Згідно частини 1 статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3,5-6 статті
203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачаються
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,а
саме, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим акта
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчинила
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, та правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Доказів того, що при укладанні не були
додержані вищевказані загальні вимоги
для чинності правочину, позивачами
суду надані не було.

Посилання позивача на
несправедливість умов спірних пунктів
кредитного договору в розумінні ст.18
Закону України «Про захист прав
споживачів», як на підставу визнання їх
недійсними, є помилковим, оскільки
відповідно до положень ст.6 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв,
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

З огляду на це, не можуть бути прийняті
до уваги посилання апелянта, що спірні
пункти кредитного договору носять
дискримінаційний характер і порушують
його права споживача за цим договором.

За таких обставин, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про відмову у
задоволенні позову, правильно
застосувавши до спірних правовідносин
норми матеріального права.

Доводи позивачів в апеляційній скарзі
про неправильність рішення суду, у тому
числі з посиланням на незастосування
судом норм Закону України "Про захист
прав споживачів" безпідставні, носять
суб'єктивний характер, та зводяться
лише до переоцінки доказів по справі,
та непогодженням з їх оцінкою, тоді як
колегія суддів вважає, що суд
розглядаючи справу оцінив докази по
справі у відповідності до вимог ст. 212
ЦПК України, і встановивши обставини по
справі у відповідності до норм права,
яким регулюються виниклі між сторонами
правовідносини обґрунтовано відмовив
у задоволені позову.

Таким чином судова колегія приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не є суттєвими і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, тому підстави для скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції відсутні.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 22 травня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -