Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Оніпко О.В.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю представників сторін та
третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
рішення Володимирецького районного
суду від 8 липня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк", треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору,: Національний банк
України, Державний нотаріус
Володимирецької районної державної
нотаріальної контори Оксенюк А.А.; про
визнання недійсними кредитної угоди,
договору іпотеки і виключення з
Державного реєстру іпотек та Єдиного
державного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна запису про державну
реєстрацію іпотеки і заборони
відчуження нерухомого майна,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Володимирецького районного
суду від 8 липня 2014 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2
відмовлено у задоволенні зазначеного
позову до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк" (далі - ПАТ "Приватбанк" або
Банк), треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,:
Національний банк України, Державний
нотаріус Володимирецької районної
державної нотаріальної контори
Оксенюк А.А..

У поданій на рішення апеляційній
скарзі через свого представника -
ОСОБА_4 позивачі покликаються на його
незаконність та необґрунтованість в
зв'язку з неправильним застосуванням
норм матеріального права і порушенням
норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначали про
хибність висновків суду щодо
несправедливості умов оспорюваного
кредитного договору, а також
зловживання ПАТ "Приватбанк" своїми
правами. Неправильним вважали і
твердження суду про законність
кредитування у іноземній валюті,
оскільки Закон України "Про
Національний банк України", Декрет
Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" і Положення про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу не
дозволяють використання іноземної
валюти без індивідуальної ліцензії
Національного банку України. Також
посилалися на ухвалу Вищого
господарського суду України від 02.03.2010
року у справі №1207.

В зв'язку з наведеним судом не було
застосовано правила ст.ст. 524, 533, 215 і 203
ЦК України щодо гривневого виразу
грошового зобов'язання в іноземній
валюті та підстав визнання недійсними
оспорюваних правочинів.

Вважали, що на порушення вимог ст.ст. 157,
209, 214 ЦПК України суд не з'ясував і не
зазначив у рішенні початок перебігу
позовної давності і чи закінчився цей
строк станом на день звернення до суду
з позовом.

З наведених підстав просили скасувати
рішення Володимирецького районного
суду від 8 липня 2014 року, ухваливши нове
- про задоволення вимог позивачів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі та
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивачів, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Залишаючи позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без
задоволення, суд першої інстанції
правильно виходив з недоведеності
вимоги про визнання недійсним
кредитного договору.

Щодо вимог про оспорення договору
іпотеки та виключення запису про
реєстрацію іпотеки і заборони
відчужувати нерухоме майно з
Державного реєстру іпотеки та Єдиного
реєстру заборон відчуження нерухомого
майна місцевий суд урахував те, що
позивачами пропущено позовну давність
і на цій підставі відмовив у позові.

Проте з висновками про відмову у
задоволенні вимог за пропуском
позовної давності колегія суддів
погодитися не може.

Матеріалами справи встановлено, що 17
серпня 2007 року між ПАТ "Приватбанк" і
ОСОБА_1 укладено кредитну угоду №070832,
за умовами якої банк надав, а
позичальник одержала 75 000 доларів США
кредитних коштів з фіксованою
16-процентною річною ставкою за
користування кредитом з поверненням
коштів до 11 серпня 2014 року (а.с. 5-8, зв.).

Виконання ОСОБА_1 кредитних зобов'язань
забезпечено іпотекою ОСОБА_2, про що
того ж числа між майновим поручителем і
ПАТ "Приватбанк" укладено відповідний
договір. За цим правочином предметом
іпотеки є житловий будинок загальною
площею 91, 3 кв.м., прибудова площею 30, 7
кв.м., вхідні східці площею 6, 4 кв.м.,
хлів-прибудова площею 216, 9 кв.м., гараж
площею 38, 3 кв.м., колодязь, огорожа,
ворота, намощення, що знаходяться в
АДРЕСА_1 (а.с. 9-10, зв.).

Вважаючи, що умови кредитної угоди є
несправедливими, відповідач зловживає
своїми правами як сильніша сторона у
спірних відносинах, кредитування в
іноземній валюті є незаконним,
оскільки у кредитодавця відсутня
індивідуальна ліцензія Національного
банку України на валютні операції, а
тому й іпотека не може забезпечувати
основне зобов'язання, договір за яким є
недійсним, ОСОБА_1 звернулася разом із
ОСОБА_2 з позовом до Банку, де
оспорювали кредитну угоду і договір
іпотеки, а також вимагали виключити з
Державного реєстру іпотек і Єдиного
державного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна запису про державну
реєстрацію іпотеки та заборони
відчуження нерухомого майна.

Згідно зі ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Кредитний
договір укладається у письмовій формі.
Кредитний договір, укладений з
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Частина 1 ст. 215 ЦК України передбачає,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Зазначені норми ст. 203 ЦК України (в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних відносин) встановлювали, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З роз'яснень, даних Пленумом Верховного
суду України в абз. першому п. 7 своєї
постанови від 06.11.2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
вбачається, що правочин може бути
визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у абз. другому п. 16
своєї постанови від 30.03.2012 року №5 "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
роз'яснив, що суди повинні з'ясовувати
виконання банками чи іншими
фінансовими установами положення
статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист
прав споживачів", а також п. 3.8 Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10 травня 2007 року №168,
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 25 травня 2007 року, де
передбачено обов'язок банків у разі
надання кредиту в іноземній валюті під
час укладення кредитного договору
попередити споживача, що валютні
ризики під час виконання зобов'язань за
цим договором несе споживач.

Пункт 11 зазначеної постанови пленуму
вказує про те, що за існування у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, яка видається
Національним банком України, суди
повинні виходити із того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Повно і правильно з'ясувавши обставини
справи та застосувавши до спірних
правовідносин норми матеріального
права, які підлягали застосуванню, суд
першої інстанції обґрунтовано
встановив відсутність підстав для
задоволення позову про визнання
кредитної угоди недійсною. При цьому
вірно враховано, що ОСОБА_1 не надала
будь-яких об'єктивних і переконливих
доказів про несправедливість умов
оспорюваного договору, зловживання
відповідачем своїми правами та
неможливість кредитування в іноземній
валюті за відсутності індивідуальної
ліцензії банку на валютні операції, а
районним судом їх здобуто не було.

Щодо відмови в зв'язку із пропуском
позовної давності в позові про
визнання недійсним іпотечного
договору та виключення з Державного
реєстру іпотек та Єдиного державного
реєстру заборон відчуження нерухомого
майна запису про державну реєстрацію
іпотеки і заборони відчуження
нерухомого майна, колегія суддів не
погоджується з цією правовою
підставою.

Так, правила про позовну давність
повинні застосовуватися лише тоді,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного права. Тому в разі
відсутності такого права або коли воно
ніким не порушене, позов не підлягає
задоволенню не з причин пропуску
позовної давності, а по суті заявленої
вимоги.

Оскільки іпотека є додатковим
(акцесорним) зобов'язанням і виникає із
забезпечення основного зобов'язання,
тому за умови правомірності
оспорюваної кредитної угоди підстав
для задоволення похідних позовних
вимог - про визнання недійсним
іпотечного договору та виключення з
Державного реєстру іпотек і Єдиного
державного реєстру заборон відчуження
нерухомого майна запису про державну
реєстрацію іпотеки та заборони
відчуження нерухомого майна -
обґрунтовано не вбачається.

Частина 2 ст. 548 ЦК України, на яку як на
підставу недійсності похідного
зобов'язання, що випливає з договору
іпотеки, покликається ОСОБА_2,
передбачає, що недійсне зобов'язання не
підлягає забезпеченню. Недійсність
основного зобов'язання (вимоги)
спричиняє недійсність правочину щодо
його забезпечення, якщо інше не
встановлено цим Кодексом.

Як убачається, при вирішенні спірних
відносин з приводу іпотеки та вимог про
виключення з реєстру відповідних
записів суд першої інстанції уваги на
викладені обставини не звернув, що
призвело до ухвалення оскаржуваного
рішення, яке в наведеній частині не
може залишатися чинним.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
неправильне застосування норм
матеріального права є підставою для
часткового скасування рішення
районного суду і ухвалення в цій
частині нового - про відмову в позові за
необґрунтованістю.

На підставі ст.ст. 1054-1055, ч. 1 ст. 215, ч.ч. 1-3,
5-6 ст. 203 ЦК України, абз. першого п. 7
постанови Пленуму Верховного суду
України від 06.11.2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними", п. 11,
абз. другого п. 16 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року №5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_2
задовольнити частково.

Скасувати рішення Володимирецького
районного суду від 8 липня 2014 року в
частині відмови за пропуском позовної
давності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в задоволенні
позову до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
"Приватбанк", треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору,: Національний банк
України, Державний нотаріус
Володимирецької районної державної
нотаріальної контори Оксенюк А.А.; про
визнання недійсним договору іпотеки і
виключення з Державного реєстру іпотек
та Єдиного державного реєстру заборон
відчуження нерухомого майна запису про
державну реєстрацію іпотеки і заборони
відчуження нерухомого майна.

Відмовити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в цій частині
позовних вимог до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк", треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору,: Національний банк
України, Державний нотаріус
Володимирецької районної державної
нотаріальної контори Оксенюк А.А.; за
необґрунтованістю.

В решті рішення суду першої інстанції
(про відмову в позові про визнання
кредитної угоди недійсною) залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: