Номер провадження: 22-ц/785/8109/14
Головуючий у першій інстанції Іванова
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Станкевича В.А.

суддів
- Бабія А.П.

-- Ступакова О.А.

при
секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні власністю, витребування
майна з чужого незаконного володіння
та виселення, за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Роздільнянського
районного суду Одеської області від 12
червня 2014 року, -

встановила:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що між ним та відповідачем
по справі 12.07.2006 року було укладено
договір купівлі - продажу житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_4 на
теперішній час проживає в проданому
будинку зі своїми родичами та
усілякими способами перешкоджає
позивачу ОСОБА_3 користуватися
житловим будинком. Позивач вважає, що
такими неправомірними діями
порушується його право власності, тому
змушений звернутися до суду.

Представник позивача ОСОБА_3- ОСОБА_5 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав, наполягав на їх задоволенні
у повному обсязі, мотивувавши тим, що у
відповідності до договору
купівлі-продажу відповідач втратила
право як власності так і право
користування житловим будинком, а
оскільки на теперішній час вона
продовжує мешкати за вказаною адресою
та зареєстрована там, до будинку
позивача не допускає, чим чинить йому
перешкоди в користуванні та
розпорядженні власністю, тому повинна
бути виселена. Крім того представник
пояснив, що відповідач та позивач
будь-якого договору щодо можливості
мешкання відповідачем у спірному
будинку не укладали, також вона не є
членом сім'ї позивача та не його
колишнім членом.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнав у повному обсязі,
вважав, що у позові належить відмовити,
оскільки ОСОБА_4 має право користування
вказаним будинком, оскільки там
зареєстрована та мешкає там постійно.
Вказував, що відповідно до ст. 47
Конституції України ніхто не може бути
позбавлений права на житло, а позивач
просить виселити відповідача без
посилань на норми ЖК України, що діючим
законодавством не передбачено. Також
представник підтвердив в судовому
засіданні, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 родичами
не являються, членами та бувшими
членами сім'ї вони також не являються,
сторони будь-якого договору щодо
можливості мешкання відповідачем у
спірному будинку не укладали.
Відповідач на сьогоднішній день має
намір подавати позов до суду про
визнання вказаного договору
купівлі-продажу недійсним, оскільки
про його наявність їй стало відомо
тільки в ході розгляду вказаної справи.

Рішенням Роздільнянського районного
суду Одеської області від 12 червня 2014
року позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод у користуванні
власністю, витребування майна з чужого
незаконного володіння та виселення
задоволена частково.

Усунено перешкоди ОСОБА_3 в
користуванні та розпорядженні
власністю - житловим будинком з
господарчими спорудами, розташованими
за адресою: АДРЕСА_1, з боку ОСОБА_7.

Виселено ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН
НОМЕР_1) з житлового будинку з
господарчими спорудами, розташованими
за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог щодо
витребування майна з чужого
незаконного володіння відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3
судові витрати у розмірі 114.70грн.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення, яким в
позовних вимогах відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі - продажу жилого будинку б/н від
21.07.2006р. (надалі Договору), який був
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_8 та внесений до реєстру за № 1343,
відповідач ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_3
купив житловий будинок, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1, який розташований
на земельній ділянці площею 0.1918га, що
належить ОСОБА_4 на праві
власності.(а.с.5).

Реєстрація права власності на вказане
нерухоме майно відбулася 24.07.2006р., що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності за № 11309822
від 24.07.2006 року та витягом з Державного
реєстру правочинів від 21.07.2006 року, №
б/н (а.с.9, 10). Згідно витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно власником житлового будинку
розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є
позивач по справі ОСОБА_3 (а.с. 10).

Пунктом 3.1.1. Договору продавець
зобов'язаний передати житловий
будинок, а у відповідності до п. 3.4.1.
Договору покупець має право вимагати
від продавця передати житловий
будинок.

Вказаний договір купівлі-продажу від
21.07.2006р на час розгляду справи у
встановленому законом порядку не
оскаржено та не визнано недійсним.

Відповідач не являється будь яким
членом сім'ї позивача, або колишнім
членом сім'ї, сторони договорів щодо
правомірності проживання в спірному
будинку не укладали.

Відповідно до довідок Єгорівської
сільської ради № 554 від 31.05.2013р. та № 793
від 18.07.2006р. ОСОБА_4 дійсно проживає та
зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 (а.с.
38, 39).

Часиною І ст. 41 Конституції України
встановлено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України -
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном, а згідно до ч. І ст. 319 ЦК України
- власник володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч. І ст. 321 ЦК України -
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності чи
обмежений в його здійснені.

Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які
мають у приватній власності будинок
(частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Оскільки позивач являється власником
житлового будинку, та вказаними діями
відповідач лишив позивача можливості
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

На підставі ст. 391 ЦК України власник
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Суд першої інстанції правильно
зазначив, що гарантуючи захист права
власності, закон надає право власнику
вимагати усунення будь-яких порушень
його права хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК
України.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом. Передбачаючи
право власника жилого будинку,
квартири на відчуження цих об'єктів,
закон не передбачив при відчуженні
попереднім власником житла на користь
нового власника збереження права
користування житлом за колишнім
власником і перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом (житлового
сервітуту) у випадку зміни власника
будинку, квартири.

Таким чином, враховуючи, що право
користування житловим приміщенням є
похідним від права власності, при
припиненні цього права та переході
права власності на житло до іншої
особи, яка не є членом сім'ї колишнього
власника, колишній власник та члени
сім'ї колишнього власника житла
втрачають право користування цим
житловим приміщенням, в свою чергу
новий власник має право вимагати їх
виселення та зняття з реєстраційного
обліку.

Оскільки судом встановлено, що
відповідач зареєстрована та мешкає у
спірному будинку без будь-яких
правових підстав, чим фактично створює
перешкоди в користуванні власністю, то
суд першої інстанції обґрунтовано
вважав, що вимоги позивача щодо
усунення перешкод та виселення
підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального і
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують. За таких обставин
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, ч. 1 п. 1 ст.
314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Роздільнянського районного
суду Одеської області від 12 червня 2014
року по справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у користуванні власністю, витребування
майна з чужого незаконного володіння
та виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом 20 днів з дня набрання
законної сили до суду касаційної
інстанції

Головуючий:
В.А. Станкевич

Судді:
А.П. Бабій

О.А. Ступаков