АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Оніщука М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі
Сливка А.В.,

за участю:

представника позивача ДПІ Пісної
Д.В.,

представника позивача

Прокуратури м. Києва ОСОБА_5,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 31 липня 2014 року по цивільній справі
за позовом прокурора Солом'янського
району м. Києва в інтересах держави в
особі ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві до ОСОБА_5 про
відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року прокурор
Солом'янського району м. Києва в
інтересах ДПІ у Солом'янському районі
ГУ Міндоходів у м. Києві звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 в якому
просив стягнути з останнього на
користь ДПІ у Солом'янському районі ГУ
Міндоходів у м. Києві матеріальну шкоду
в розмірі 2 163 247 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
вказував, що ОСОБА_5, обіймаючи посаду
директора ТОВ «НАТУРА Україна», своїми
винними діями, які виразилися в
неналежному виконанні своїх службових
обов'язків через несумлінне та недбале
ставлення до них, наніс шкоду, яка
полягає у ненадходженні до Державного
бюджету України грошових коштів в
загальному розмірі 2 163 247 грн.

Вина відповідача у заподіянні шкоди та
її розмір встановлений вироком
Солом'янського районного суду м. Києва
від 28.02.2014, яким ОСОБА_5 визнано винним у
вчиненні кримінального правопорушення
передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.

Обґрунтовуючи правові підстави позову
прокурор послався на положення ст. 1166
ЦК України, ст. 134 КЗпП України, ст. 14
Закону України «Про амністію у 2011
році».

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 31 липня 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь держави в особі Державної
податкової інспекції у Солом'янському
районі ГУ Міндоходів у м. Києві у
відшкодування заподіяної матеріальної
шкоди 2 163 247 грн. та судовий збір в сумі 3
654 грн. на користь держави.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у задоволенні позову. Вважає,
що судом першої інстанції не було
враховано, що підставою для
відшкодування шкоди є несплата
податкових зобов'язань до Державного
бюджету, обов'язок по сплаті яких
покладений на юридичну особу,
внаслідок чого до спірних
правовідносин не були застосовані
спеціальні норми матеріального права,
а саме ст.ст. 32, 58 Податкового кодексу
України та ст. 1172 ЦК України, що
призвело до ухвалення незаконного
судового рішення.

Представник відповідача в судовому
засіданні підтримала апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просила її задовольнити.

Представники позивача в судовому
засіданні проти задоволення
апеляційної скарги заперечували за її
безпідставністю і просили рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення сторін, вивчивши та
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення суду,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів
оскаржуване рішення суду вказаним
вимогам процесуального закону не
відповідає.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції посилався на положення ст.1166
ЦК України, якою встановлені загальні
підстави відповідальності за завдану
майнову шкоду та ст. 130 КЗпП України,
якою визначено, що працівники несуть
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації внаслідок порушення
покладених на них трудових обов'язків.
Також суд обґрунтовував рішення
положеннями ст. 134 КЗпП України,
відповідно до якої працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, зокрема, у випадку, коли
шкоду завдано діями працівника, які
мають ознаки діянь, переслідуваних у
кримінальному порядку.

З вказаними висновками суду погодитися
не можливо, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 з 2008 року обіймав посаду
директора ТОВ «НАТУРА Україна», згідно
протоколу Установчих зборів
засновників товариства від. 25.03.2008 №1.

Вироком Солом'янського районного суду
Києва від 28.02.2014 ОСОБА_5 визнаний винним
у вчиненні кримінального
правопорушення передбаченого
ч. 2 ст. 367 КК України, з призначенням
покарання у виді позбавлення волі на
строк 2 роки з позбавленням
права займати посади пов'язані з
виконанням організаційно-розпорядчих
функцій на строк 1 рік, без сплати
штрафу. Відповідно до вимог
п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію
в 2011 році» ОСОБА_5 від призначеного
покарання звільнено.

Також даним вироком встановлено, що
ОСОБА_5, будучи службовою особою ТОВ
«НАТУРА Україна», допустив неналежне
виконання своїх службових обов'язків,
зокрема, здійснюючи загальне
керівництво товариством, не забезпечив
належного контролю за діяльністю
працівників, які ведуть податковий
облік та звітність, належним чином не
перевіривши обґрунтованість
відображення в облікових регістрах
господарських операцій, що стало
причиною ненадходження до бюджету
податків на загальну суму 2 163 247 грн.

Вирок Солом'янського районного суду м.
Києва від 28.02.2014 р. на час розгляду
справи набрав законної сили.

Згідно ч. 2 ст. 367 КК України, службова
недбалість, тобто невиконання або
неналежне виконання службовою особою
своїх службових обов'язків через
несумлінне ставлення до них, що завдало
істотної шкоди охоронюваним законом
правам, свободам та інтересам окремих
громадян, державним чи громадським
інтересам або інтересам окремих
юридичних осіб - карається
позбавленням волі на строк від двох до
п'яти років з позбавленням права
обіймати певні посади чи займатись
певною діяльністю на строк до трьох
років та зі штрафом від двохсот
п'ятдесяти до семисот п'ятдесяти
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян або без такого.

Розглядаючи позов, підставою якого
прокурором визначено ст. 1166 ЦК України,
суд першої інстанції не звернув увагу,
що зазначена норма регламентує
загальні підстави відшкодування шкоди,
відповідно до яких обов'язок її
відшкодування настає при завданні
шкоди особистим немайновим правам або
майну фізичної чи юридичної особи, при
яких дії заподіювача шкоди є
неправомірними і між настанням шкоди
та цими діями є причинний зв'язок.

Відповідно до ст. 1172 ЦК України,
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992
роз'яснено, що крім загальних підстав,
відповідальність юридичної особи
настає лише у випадках, коли особа, з
вини якої заподіяна шкода, знаходиться
з даною організацією в трудових
відносинах, і шкода, заподіяна нею у
зв'язку з виконанням трудових
(службових) обов'язків.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України та ч. 1
ст. 134 КЗпП України працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі прямої дійсної шкоди,
заподіяної з їх вини підприємству,
установі, організації, у випадку, коли
між працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 135-1 КЗпП України укладено письмовий
договір про взяття на себе працівником
повної матеріальної відповідальності
за незабезпечення цілості майна та
інших цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей. Під
прямою дійсною шкодою, зокрема, слід
розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Слід зазначити, що судом не
встановлено, що діями відповідача
спричинено шкоду установі, з якою він
перебував у трудових відносинах.

Згідно п. 4 ст. 58 Податкового кодексу
України, передбачено, що у разі коли
судом за результатами розгляду
кримінальної справи про злочин,
предметом якого є податки, збори,
винесено обвинувальний вирок, що
набрав законної сили, або винесено
рішення про закриття кримінальної
справи за нереабілітуючими підставами,
відповідний контролюючий орган
зобов'язаний визначити податкові
зобов'язання платника податків за
податками та зборами, несплата
податкових зобов'язань за якими
встановлена рішенням суду, та прийняти
податкове рішення-повідомлення про
нарахування платнику таких податкових
зобов'язань і застосування стосовно
нього штрафних (фінансових) санкцій у
розмірах, визначених цим Кодексом.

Таким чином, донарахування та
стягнення коштів, які не надійшли до
державного бюджету в результаті
скоєння злочину, повинні здійснюватися
не з особи, винної у скоєнні злочину у
формі відшкодування шкоди, а винятково
з платника податків, податкові
зобов'язання якого, не були сплачені, а
таким платником за матеріалами справи
є юридична особа ТОВ «НАТУРА Україна».

Враховуючи викладене,обов'язок сплати
до бюджету коштів в сумі 2 163 247 грн. має
бути покладений на юридичну особу - ТОВ
«НАТУРА Україна», а не на його
директора, як фізичну особу.

Більш того, в суді апеляційної
інстанції представник ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві пояснив, що рішенням суду, у 2011
році з ТОВ «НАТУРА Україна» було
стягнуто вказану суму податкових
зобов'язань на користь держави.

Отже, з урахуванням наданих сторонами
пояснень та даних про те, що
підприємство не ліквідовано і
продовжує свою господарську
діяльність, слід дійти висновку про те,
що право ДПІ на стягнення з юридичної
особи визначених податкових
зобов'язань не втрачено.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, тощо.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про обґрунтування доводів
апеляційної скарги, а тому, у зв'язку з
неправильним застосуванням норм
матеріального права, рішення суду
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 31 липня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову прокурора
Солом'янського району м. Києва в
інтересах держави в особі ДПІ у
Солом'янському районі ГУ Міндоходів у
м. Києві до ОСОБА_5 про відшкодування
матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та протягом
двадцяти днів може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді