Номер провадження: 22-ц/785/3572/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І.,
Артеменка І.А.

за участю секретаря - Добряк Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 03 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Приморської районної
адміністрації Одеської міської ради,
третя особа: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, за участю прокурора
прокуратури Приморського району м.
Одеси про визнання недійсним
позбавлення реєстрації за адресою,
розпорядження Приморської рай
адміністрації, свідоцтв на право
власності на квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 та
НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1, договори
відчуження цих спірних квартир,
зобовязання повернути в натурі
квартири, зобовязання видати ордер на
вселення в квартиру № НОМЕР_3, стягнути
вартість та шкоду, як компенсацію
загарбаного привласненого майна,
цінностей, реліквій, особистих паперів
з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відшкодувати
завдану моральну шкоду та за
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа: Приморська районна
адміністрація Одеської міської ради
про визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням у
зв'язку з вибуттям, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2003 року ОСОБА_2 звернувся до
Приморського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Приморської районної адміністрації
ОМР, третя особа: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, за участю прокурора
прокуратури Приморського району м.
Одеси про визнання недійсним
позбавлення реєстрації за адресою,
розпорядження Приморської
райадміністрації, свідоцтв на право
власності на квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 та
НОМЕР_3 у будинку АДРЕСА_1, договори
відчуження цих спірних квартир,
зобовязання повернути в натурі
квартири, зобовязання видати ордер на
вселення в квартиру № НОМЕР_3, стягнути
вартість та шкоду, як компенсацію
загарбаного привласненого майна,
цінностей, реліквій, особистих паперів
з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, відшкодувати
завдану моральну шкоду посилаючись на
те, що він постійно мешкає у квартирі №?
НОМЕР_3, в будинку АДРЕСА_1, та у цій
квартирі знаходяться належне, йому на
праві власності майно, а відповідачі
порушують його право на користування
вказаним житловим приміщенням,
оскільки фактично мешкають у квартирі
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

У жовтні 2003 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до Приморського районного
суду м. Одеси із зустрічним позовом до
ОСОБА_2, третя особа - Приморська
районна адміністрація ОМР про визнання
таким, що втратив право користування
жилим приміщенням у зв'язку з вибуттям
посилаючись на те, що ОСОБА_2 в квартирі
№? НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 не мешкав з 1973 р., у
квартирі НОМЕР_1 ніколи не мешкав
взагалі, а у квартирі № НОМЕР_2 не
мешкає з 1996 року, без повноважних
причин.

За своїм бажанням ОСОБА_2 покинув сім'ю
та створив іншу, не підтримує ніяких
стосунків з відповідачками та їхніми
родичами, не виконує обов'язків члена
сім'ї наймача, пов'язані з утриманням
житла.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 06 липня 2004 року, в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено, та задоволено зустрічні
позовні вимоги відповідачів, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, визнано ОСОБА_2 втративши право
користування квартирою № НОМЕР_3 у
будинку АДРЕСА_1.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 29 вересня 2004 року
апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без
задоволення, а рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 06 липня 2004
року залишено без змін.

Колегією суддів з касаційного розгляду
справ судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Харківської
області ухвалою від 27 липня 2007 року,
касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено,
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 06 липня 2004 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
29 вересня 2004 року, скасовано, а справу
направлено на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна інстанція послалася, що
квартири № НОМЕР_3, НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по
АДРЕСА_1 є однією квартирою, крім того
до участі у розгляді справи не було
залучено ОСОБА_5 та виконавчий комітет
ОМР, на балансі якого знаходиться
спірна квартира.

ОСОБА_2 неодноразово змінював позовні
вимоги. Відповідно до наданих суду
уточнених позовних вимог звернувся
17.07.2012 р., просив визнати недійсними
позбавлення реєстрації за адресою
АДРЕСА_1 кв. №? НОМЕР_3, розпорядження
Приморської районної адміністрації №
4030 від 17.10.2004 р. про видачу ордерів на
квартири № НОМЕР_2, НОМЕР_1, НОМЕР_3, а
також визнання недійсними ордерів
виданих адміністрацією 29.10.2004 р. № 6886 на
квартиру № НОМЕР_2, та № НОМЕР_4 на
квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, свідоцтв на
право власності на житло, виданих
Управлінням житлово-комунального
господарства Одеської міської ради на
ім'я ОСОБА_3 від 20.12.2004 року, ОСОБА_4 від
20.12.2004 р., ОСОБА_5 від 27.12.2004 р., договору
купівлі-продажу кв. НОМЕР_3 по АДРЕСА_1
від 27.06.2005 р., укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_6, ОСОБА_7, договору
купівлі-продажу кв. НОМЕР_2 по АДРЕСА_1
від 12.05.2005 р., укладеного між ОСОБА_12 та
ОСОБА_5, договору дарування квартири
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 від 17.02.2005 р.
укладеного на ім'я ОСОБА_9. витребування
в натурі у ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 квартир № НОМЕР_3, НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 по АДРЕСА_1; зобов'язання видати
ордер на ім'я ОСОБА_2 на вселення в
квартиру № НОМЕР_3 (у складі якої кв.
НОМЕР_2 та НОМЕР_1), стягнути вартість та
шкоду як компенсацію загарбаного
привласненого майна, цінностей,
реліквій, документів, особистих
паперів (у розмірі 500000 грн.) з ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 відшкодування моральної
шкоди (у розміри 300000 грн.).

Судом неодноразово роз'яснювалось
ОСОБА_2 положення ст.ст. 10 та НОМЕР_2 ЦПК
України та наслідки розгляду справи в
межах заявлених позовних вимог до
зазначених ним відповідачів та за
наявними доказами по справі.

В свою чергу ОСОБА_2 наполягав на
вірності заявлених ним позовних вимог
в останній редакції, просив саме їх
розглянути та задовольнити, вказував
на кримінальні злочини з боку
відповідачів.

ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у листопаді 2013
також уточнили зустрічні позовні
вимоги та просили суд визнати ОСОБА_2
таким, що втратив право на користування
квартирою НОМЕР_1, квартирою № НОМЕР_2
та квартирою № НОМЕР_3 в будинку
АДРЕСА_1 з 1996 року, оскільки він вибув в
інше місце мешкання. Позивачі за
зустрічним позовом посилалися на те, що
у судових засіданнях були заслухані
пояснення сторін та допитані свідки,
сторони та свідки надали суду нові
письмові докази, з яких вбачається, що
ОСОБА_2 не тільки не мешкав у підсобному
приміщенні № НОМЕР_2 НОМЕР_1 та квартирі
№ НОМЕР_3, але й вибув на інше місця
мешкання.

Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що
нові докази у сукупності з іншими
доказами підтверджують факт того, що
ОСОБА_2 у грудні 1995 р. добровільно
покинув сім'ю вибув на інше постійне
місце мешкання.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 03 лютого 2014 року у
задоволенні позивних вимог ОСОБА_2
відмовлено у повному обсязі, зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4
задоволено, визнано ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням квартири НОМЕР_1, квартири
№? НОМЕР_2, квартири №? НОМЕР_3 в будинку
АДРЕСА_1 у зв'язку із вибуттям з 1996 року.

Вважаючи рішення суду незаконним
ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду
з апеляційною скаргою в якій просив
скасувати рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 03 лютого 2014
року та направити справу до суду для
розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі вивчивши матеріали справи та
обговоривши підстави апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 та задовольняючи
зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 суд
обґрунтовано дійшов зазначеного
висновку.

Судом встановлено, що квартира №?
НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_22
(батькові сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ) на
підставі рішення Виконкому
Центральної райради депутатів
трудящих м. Одеси від 27 лютого 1959 року.
На підставі вказаного рішення на його
ім'я був виданий ордер на квартиру від
12.03.1959 р. за № 1669, згідно якого ОСОБА_22
визначений основним квартиронаймачем
однокімнатної квартири розміром 14
кв.м., з членами сім'ї ОСОБА_14 (дружина)
та ОСОБА_3 (донька) (т.1 а.с.16).

Сторони підтверджують факт того, що у
1977 року приміщення звільненої квартири
№ НОМЕР_2 у дворі АДРЕСА_1 було
самовільно зайняте сім'єю ОСОБА_22. У
цьому приміщенні став проживати
позивач, ОСОБА_2, та його дружина ОСОБА_5
(відповідачка по справі), та після
народження їх син - ОСОБА_13, залучений
як свідок до участі у справі.

Зі змісту рішення Виконкому комітету
Центральної районної ради народних
депутатів № 400 від 22.07.1982 р. вбачається,
що родина ОСОБА_13 з кв. № НОМЕР_3
самовільно зайняла приміщення НОМЕР_1 у
будинку АДРЕСА_1, яке рішенням
виконкому № 330 від 21.08.1981 р. як ветхе
списане з балансу житлового фонду та
передане під комунальні зручності
родині ОСОБА_21. Також цим рішенням
встановлено, що звільнену квартиру №
НОМЕР_2 площею 14, 8 кв.м., списанню як
ветху з балансу житлового фонду та
переданню під комунальні зручності
родині ОСОБА_13, яка складається з 7 осіб
та проживає в кв. № НОМЕР_3. (т.1 а.с.41).

Розпорядженням Виконкому Центральної
райради народних депутатів № 230 від
03.06.1983 р. ОСОБА_22 (батько сторін) був
вселений до звільненої квартири НОМЕР_1
у дворі будинку АДРЕСА_1. ( т.4 а.с. 5)

Рішенням виконкому № 290 від 06.07.1985 р.
сім'ї ОСОБА_22 для тимчасового мешкання
до підходу черги на отримання житлової
площі, надана квартира НОМЕР_1 у
зазначеному будинку з пропискою за
попередньою адресою у кв. № НОМЕР_3, із
сплатою за житлову площу і комунальні
послуги (т.1 а.с. 46, т. 4 а.с. 4 )

Таким чином, суд встановив, що для
поліпшення житлових умов сім'ї ОСОБА_22,
який мешкав з членами сім'ї у кв. №
НОМЕР_3 за ордером, йому були передані у
тимчасове користування з
формулюванням «для комунальних
зручностей» два приміщення колишніх
квартир у різних флігелях у дворі
будинку АДРЕСА_1, а саме звільнені
квартири НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 з яких
відселені мешканці, як з ветхого
будинку. Виходячи зі змісту рішень №
400, № 230 та № 290 вказані приміщення
НОМЕР_1 та 69 не мали бути надані у
постійне користування, тому як будинок
був визнаний на той час ветхим, та
родина ОСОБА_13 була взята на облік на
поліпшення житла по квартирному
обліку.

Зазначені підсобні приміщення (колишні
квартири) були передані у ветхому
стані, знаходилися у різних частинах
двору, тобто не були суміжними з
квартирою № НОМЕР_3. Жодним доказом по
справі не підтверджується, що
приміщення НОМЕР_1 та № НОМЕР_2
набували статус частини кв. НОМЕР_3, а в
дійсності вони були передані у
користування. Після надання
зазначених підсобних приміщень ОСОБА_22
з членами сім'ї залишався з пропискою
за попереднім адресом (квартира
НОМЕР_3), але з обов'язком сплати за
комунальні послуги по воді та світлу у
всіх приміщеннях № НОМЕР_3, № НОМЕР_2 та
НОМЕР_1 окремо, до моменту підходу черги
на поліпшення житлових умов, тобто
черги на відселення з отриманням
нової квартири.

Судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено наявність у
приміщені № НОМЕР_2 особистого
лічильника електропостачання та
окремої сплати за воду та
електропостачання без відкриття
особового рахунку по цьому приміщенню,
як житлової кімнати.

Відповідно до технічних висновків від
25.04.1984 р., 25.01.1984 р.(т.3 а.с.146-149), проведених
працівниками ЖЄУ 31, ОСОБА_22 зробив
капітальний ремонт та обладнав
опаленням приміщення квартири №
НОМЕР_3 та підсобне приміщення НОМЕР_1
у будинку АДРЕСА_1. Сторони не
спростовують факт того, що приміщення
№ НОМЕР_2 було у найбільш придатному
стані.

Суд встановив, що ОСОБА_2 не міг брати
участі у поліпшуваннях вказаних
квартир, оскільки, відповідно до його
стверджень він з 1982 по 1985 р. відбував
покарання у містах позбавлення свободи
(т.1 а.с.153). У 1985 році він був знову
прописаний за адресою АДРЕСА_1 кв. №?
НОМЕР_3.

Суд встановив, що у дворі будинку
АДРЕСА_1 квартира № НОМЕР_3 та
приміщення НОМЕР_1 та № НОМЕР_2
розташовувались таким чином: квартира
№ НОМЕР_3 знаходилась у кінці двору та
складалася з одноповерхового флігелю;
приміщення НОМЕР_1 розташовувалось у
центрі двору на другому поверсі
двоповерхового флігелю; підсобне
приміщення № НОМЕР_2 знаходилося по
праву сторону від входу у двір будинку
АДРЕСА_1.

Матеріалами по справі підтверджується,
що у сім'ї ОСОБА_22 склався порядок
користування житлом при якому, він зі
своєю дружиною ОСОБА_17 користувався
квартирою № НОМЕР_3. Позивач ОСОБА_2,
його дружина, ОСОБА_5, та їх син ОСОБА_13
користувались підсобним приміщенням №
НОМЕР_2, яке фактично використовували
для проживання, тобто як житлове.
Відповідач ОСОБА_3 з донькою, ОСОБА_4
мешкала у приміщенні НОМЕР_1 по АДРЕСА_1,
яке також фактично використовували як
житлове. Також, періодично ОСОБА_4
мешкала з бабусею ОСОБА_17 та дідусем
ОСОБА_22 у приміщенні кв. № НОМЕР_3.

ОСОБА_2 підтвердив факт на якому
наполягали відповідачі по первинному
позову, що у 1995 році у останнього
померла рідна мати і він в порядку
спадкоємства отримав у власність
земельну ділянку і житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_2. Це майно
відповідач отримав на підставі
свідоцтва про право на спадок згідно із
законом від 15 лютого в 1996 р. (т.2 а.с.116).
Таким чином у відповідача наявне
нерухоме, житлове майно, яке належить
йому по цей час. Твердження позивача, що
він є безпритульним не відповідає
дійсності та спростоване наявними
матеріалами у справі.

Судом встановлено що, у 1995 році ОСОБА_2
був прописаний по квартирі № НОМЕР_3,
але фактично мешкав у підсобному
приміщенні за № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, по
якому прописка була не можлива. Вказані
обставини підтверджуються штампами на
поштових конвертах, які надходили на
ім'я ОСОБА_2 у період з 1994 по 1995 роки.
Обставини, того що ОСОБА_2 фактично з 1977
року не проживав у приміщенні
квартири № НОМЕР_3, де жили батьки
останній не спростовує.

Суд дійшов правильного висновку, що з
1996 року ОСОБА_2 добровільно перестав
мешкати у приміщенні за № НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1, та вибув на інше місця
мешкання, що підтверджено актами т. 1
а.с. 21, 22, 56, 57, відповідно до яких ОСОБА_2
у 1996 р. покинув сім'ю та виїхав з будинку
АДРЕСА_1, тому не мешкав, ані в
приміщенні НОМЕР_2 ані у квартирі №
НОМЕР_3 з батьками. Відносини з
родичами, дружиною, сином, сестрою,
батьком, які, мешкали у дворі по АДРЕСА_1
у ОСОБА_2 були скрутними, він не
з'являвся у дворі, не заходив до хворого
батька.

Приморський районний суд м. Одеси,
рішенням від 06.07.2004 р. ОСОБА_2 визнано
таким, що втратив право на користування
квартирою № НОМЕР_3 у будинку 1/3 по
АДРЕСА_1. Ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 29 вересня 2004 р.
рішення суду першої інстанції було
залишено без змін і вступило в законну
силу.

Відповідно до ст. 319 ЦПК України ухвала
апеляційного суду набирають законної

сили з моменту її проголошення. Тому на
підставі ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільній вибір
місця проживання в Україні» від 11.12.2003
р. ОСОБА_2 06.10.2004 р. був знятий з
реєстраційного обліку на підставі
рішення суду, яке набрало законної
сили. Вказані обставини відомі
позивачу, що підтверджується
відповіддю Одеського міського
управління УМВС України в Одеської
області від 03.08.2005 р. (т.1 а.с.184-185). ОСОБА_2
не надав суду доказів, які
підтверджують факт незаконного зняття
його з реєстраційного обліку. Не
зважаючи на неодноразові роз'яснення
суду, ОСОБА_2 з відповідною заявою про
поворот виконання рішення не
звертався, захист права на реєстрацію
здійснив поданням відповідної
позовної вимоги.

Позивачами по зустрічному позову
надано до суду докази яки
підтверджують, що після зняття ОСОБА_2 з
реєстраційного обліку, вони звернулись
до Приморської районної адміністрації
з проханням зареєструвати ОСОБА_5 у
приміщенні № НОМЕР_2 по АДРЕСА_1, ОСОБА_3
у кв. НОМЕР_3, а ОСОБА_4 у приміщенні
НОМЕР_1 з цілю реалізувати своє право на
приватизацію.

Посилання ОСОБА_2 на те, що Приморська
районна адміністрація не мала права
надавати ордера на приміщення НОМЕР_1
та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 оскільки
приміщення були зняті з балансу
житлового фонду є безпідставними, тому
як проведення ремонту в цих
приміщеннях під час проживання у
будинку та використання їх як житлових
не спростував позивач. Відповідно до
технічних висновків від 1984 р. у
приміщеннях № НОМЕР_2 та НОМЕР_1 були
створені суттєві поліпшення, які і були
враховані Приморською районною
адміністрацією при видачі ордерів на
житлові приміщення, як поліпшення
житлових умов для осіб, що стояли на
відповідному обліку, на чому наполягав
представник адміністрації у
поясненнях до суду.

Матеріали справи не містять
яких-небудь підтверджень, тої
обставини що приватизація повинна була
відбуватись за участю позивача,
оскільки він був знятий з
реєстраційного обліку за адресою де
відбувалась приватизація на підставі
дійсного у той час рішення суду.

У відповідності до ч.2 ст.8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» передача займаних
квартир (будинків) здійснюється в
спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають в
даній квартирі (будинку), в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

Розпорядження органу приватизації на
підставі яких видані оскаржені
свідоцтва на час розгляду справи є
неоскарженими та не скасованими.

У судовому засіданні позивачі по
зустрічному позову пояснили, що після
набуття права власності на квартири №
НОМЕР_3, НОМЕР_2, НОМЕР_1 вони не мали
намір відчужувати їх, але у зв'язку з
тим, що ОСОБА_2 погрожував їм та у
зв'язку с тим, що кв. №? НОМЕР_3 по
АДРЕСА_1 була підпалена та пошкоджена у
пожежі вони вимушені були продати ці
квартирі.

Відповідно до вимог ст. 317, 319 ЦК України
власникові належить право володіння
користування і розпорядження своїм
майном за власним розсудом.
Відповідачі у встановленому порядку
отримали свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, тому мали право ним
розпоряджатися.

Позивач просить суд витребування в
натурі у ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9
квартир № НОМЕР_3, НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по
АДРЕСА_1 у м. Одесі. Судом встановлено,
що ОСОБА_2 власником квартири № НОМЕР_3,
НОМЕР_2 та НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 не являвся,
оскільки до моменту приватизації
власником нерухомого майна була
держава. Оскільки ОСОБА_2 не увійшов у
коло осіб, які були учасниками
приватизації, то після приватизації
право власності на кв. № НОМЕР_3, НОМЕР_2,
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 він теж не набув.
Нерухоме майно, на яке претендує
позивач ніколи йому не належало.
Набувачі за договорами отримали
квартири у встановленням порядку, на
підставі правочинів. ОСОБА_2 не надав
суду доказів того, що коли-небудь мав
право власності на спірне нерухоме
майно, не підтвердив факт вибуття майна
з його володіння, та не підтвердив
відсутність у набувачів правових
підстав для володіння майном.
Відповідно до ст.. 387 ЦК України власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним.
Покупці вказаних квартир придбали
нерухоме майно у встановленому законом
порядку і відповідно до положень ст. 388
ЦК України є добросовісними
набувачами. Тому у теперішніх
власників не можна витребувати законно
придбане ними нерухоме майно.

Висновок суду що, позивач не довів
правомірність та обґрунтованість
вимоги про визнання недійсним
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_3
та ОСОБА_6 (т.2 .а.с.140), договору
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (т.2
а.с.144), договору укладеного між ОСОБА_5
та ОСОБА_19 (т.2 а.с.146). та не довів
правомірність вимоги, щодо
зобов'язання видачі йому ордеру на
вселення у квартиру, що належить на
праві власності іншої особі
необґрунтованим.

Правильним є висновок суду, що позивач
не надав суду доказів які б
підтверджували, що відповідачі
загарбали та привласнили його майно,
цінності, реліквії, документи, особисті
папери (у сумі 500000 грн.), оскільки назва,
кількість та індивідуальні ознаки
спірного майна позивачем жодним
належним документом не було
зафіксовано. Доводи позивача щодо
переліку, стану спірного майна за
індивідуальними ознаками, а також
встановлення вартості майна є
недоведеними належними та допустимими
доказами по справі.

Відповідно ст. 1213 ЦК України набувач
зобов'язаний повернути потерпілому
безпідставно набуте майно в натурі. У
разі неможливості повернути в натурі
потерпілому безпідставно набуте майно
відшкодовується його вартість, яка
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна.

Частина 1 статті 1213 спрямована на
реалізацію принципу реального
виконання зобов'язання та визначає
обов'язок набувача повернути
потерпілому безпідставно набуте майно
в натурі. Це означає, що поверненню
підлягає саме та індивідуально
визначена річ, яку набув або зберіг
набувач, або така ж кількість родових
речей тієї ж якості.

Якщо повернути безпідставно набуте
майно в натурі неможливо (внаслідок
його знищення, загублення або передачі
його набувачем третій особі тощо),
набувач зобов'язаний відшкодувати
потерпілому вартість такого майна. При
цьому такий обов'язок покладається на
набувача незалежно від того, чи була
неможливість передачі майна в натурі
наслідком об'єктивних обставин (подій)
або наслідком дій набувача або третіх
осіб. Разом з тим, якщо у загибелі майна
є винним сам набувач, він до того ж є
зобов'язаним відшкодувати потерпілому
завдані збитки.

Розмір відшкодування вартості майна
визначається на момент розгляду судом
справи про повернення майна. Тобто
береться до уваги ринкова вартість
майна на момент подання позову, яка
далі може бути переглянута на момент
прийняття судом рішення.

Оцінивши наявні докази, доводи
позивача, суд правильно визнав що
позивачем не доведений як перелік
майна яке дійсно належало йому на праві
власності з відповідними
індивідуальними ознаками (розмір
колір, виробник, дата виробництва,
матеріал виробництва та інше), а також
вартість майна.

Також суд вказує, що згідно ч.2 ст. 23 ЦК
України, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів, у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна, у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Правильною є позиція суду, що згідно з
п.п. 3 - 5, 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
роз'яснено, що під моральною шкодою
слід розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з наведеного моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК
України відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Фактичною підставою для застосування
такого виду відповідальності є
наявність у діях особи відповідача
складу цивільного правопорушення,
елементами якого, з урахуванням
особливостей, передбачених ст. 1174 ЦК
України є шкода, протиправна поведінка
та причинний зв'язок між шкодою та
протиправною поведінкою. Відсутність
хоча б одного з цих же елементів
виключає відповідальність за
заподіяну шкоду.

Зокрема, при вирішенні питання про
відшкодування шкоди з'ясуванню
підлягає підтвердження факту
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Деліктна відповідальність за
загальним правилом настає лише за
наявності вини заподіювача шкоди.
Шкода - це зменшення або знищення
майнових чи немайнових благ, що
охороняються законом. Протиправною є
поведінка, що не відповідає вимогам
закону або договору, тягне за собою
порушення майнових прав та інтересів
іншої особи і спричинила заподіяння
збитків. Причинний зв'язок як елемент
цивільного правопорушення виражає
зв'язок протиправної поведінки та
шкоди, що настала, при якому
протиправність є причиною, а шкода -
наслідком.

При цьому в деліктних правовідносинах
саме на позивача покладається
обов'язок довести наявність шкоди та її
розмір, протиправність поведінки
заподіювача шкоди та причинний зв'язок
такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України,
розглядаючи спір, суд встановлює
фактичні обставини на підставі наданих
сторонами письмових або речових
доказів, пояснень свідків чи інших
передбачених законом фактичних даних.
При цьому, за правилами ч.3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог, або
заперечень.

Звертаючись до суду з відповідними
позовними вимогами, позивачем не
надано належних та допустимих доказів
на підтвердження завдання йому
моральної шкоди доказів, які б свідчили
про погіршення стану здоров'я позивача,
тяжкість вимушених змін у його
життєвих стосунках, часу та зусиль,
необхідних для відновлення
попереднього стану тощо.

Таким чином, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
позивачем не доведено винність та
протиправність дій відповідачів як
загальних підстав для відшкодування
шкоди (моральної, матеріальної), а також
причинного зв'язку між діями
відповідачів та негативними
наслідками, що настали у позивача та
розмір шкоди (матеріальної та
моральної), що підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона, зобов'язана довести ті
обставини, на яки вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків передбачених ст. 61 цього
кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України у разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Положенням ч.2 п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» № 2 від 10.03.89 з змінами від 25.05.98
передбачено, що на ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які
фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця
проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресування
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Оскільки правильність доводів та
доказів наданих суду ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_4, не спростовані, підстави на які
посилається ОСОБА_2, при розгляді
справи не підтвердились колегія
вважає, що вимоги ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають у повному обсязі.

Зустрічні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_20 колегія вважає обґрунтованими
та підтвердженими матеріалами справи і
тому, вказані вимоги підлягають
задовольнянню.

За викладених обставин колегія суддів
вважає, що вимоги апелянта щодо
незаконного позбавлення його житла,
незаконного позбавлення його
реєстрації, невиконання вимог
касаційної інстанції, неправильної
правової оцінки доказів по справі є
необґрунтованими та спростовані
викладеними доказами.

Районний суд повно і всебічно дослідив
і оцінив обставини у справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
характер спірних правовідносин і
закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не є
істотними і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального чи
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 03 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий
П.М. Черевко

Судді:
В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко