АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
_________________________
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі: Троц В.О.

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Печерського районного суду м. Києва від
29 квітня 2014 року про забезпечення
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
треті особи, що не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору:
Шоста Київська державна нотаріальна
контора, Головне управління юстиції у
м. Києві про визнання частково
недійсним договору дарування та
витребування майна з чужого
незаконного володіння,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 29.04.2014 року заборонено
будь-яким особам у будь-який спосіб
вчиняти будь-які дії щодо реєстрації
(перереєстрації) права власності на ј
частину квартири АДРЕСА_1, ѕ частини
якої належить ОСОБА_3 на підставі
договору дарування ѕ часток квартири
від 21.06.2013 року.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить останню скасувати, посилаючись
на те, що задовольняючи заяву позивача
про забезпечення позову, суд першої
інстанції в порушення вимог ст.151 ЦПК
України не з'ясував в чому саме полягає
загроза не виконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши
пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає на підставі
наступного.

Справа № 757/1911/14 № апеляційного
провадження:22-ц/796/8205/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Гладун
Х.А.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Саліхов В.В.Постановляючи
оскаржувану ухвалу, суд першої
інстанції виходив з того, що невжиття
заходів забезпечення позову шляхом
накладення заборони вчинення певних
дій на спірну частину квартири може
утруднити або зробити неможливим
виконання рішення суду.

З таким висновком суду погоджується і
колегія суддів у зв'язку з наступним.

З матеріалів справи вбачається, що у
січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
відповідача: Шоста Київська державна
нотаріальна контора та Головне
управління юстиції у м. Києві про
визнання частково недійсним договір
дарування ѕ частини квартири від 21.06.2013
року укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3,
посвідчений приватним нотаріусом
Шостої Київської державної
нотаріальної контори ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за №2-468 в
частині дарування ј частини квартири
АДРЕСА_1 та витребування з чужого
незаконного володіння у ОСОБА_3
нерухоме майно, а саме ј частину
вказаної вище квартири на її
користь.Рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 08 січня 2014
року у задоволенні позову було
відмовлено (ар.с.33--36). Рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 27 лютого
2014 року, вищезгадане рішення було
скасовано, а позов ОСОБА_4
задоволено у повному обсязі (ар.с.37-42). У
квітні 2014 року ОСОБА_4 звернулася із
заявою про забезпечення позову шляхом
заборони будь-яким особам у будь-який
спосіб вчиняти будь-які дії щодо
реєстрації (перереєстрації) права
власності на ј частину спірної
квартири , посилаючись на те, що
невжиття заходів забезпечення позову
призведе до утруднення виконання
рішення суду, оскільки ОСОБА_3 може
вчинити дії щодо відчуження належної
йому частини квартири .

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до змісту статті 152 ЦПК
України позов забезпечується, зокрема,
у спосіб накладення арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб; забороною вчиняти
певні дії.

Аналіз зазначених норм права дає
можливість зробити висновок про те, що
під забезпеченням позову законодавець
розуміє вжиття суддею чи судом заходів,
які створюють реальну можливість для
виконання в майбутньому рішення у
справі.

Зі змісту пункту 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 22.12.2006
року «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» вбачається, що
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з врахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою.

Враховуючи, що матеріали справи
свідчать про те, що між сторонами
тривалий час існує спір по
вищезгаданій квартирі, колегія суддів
вважає висновки суду першої інстанції
щодо забезпечення позову правильними.

Посилання апелянта про те, що у суду
першої інстанції не було підстав
вважати, що невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити чи
зробити неможливим виконання
вищезгаданого рішення апеляційного
суду, не ґрунтуються на матеріалах
справи , а тому не можуть бути підставою
скасування або зміни рішення суду.

Крім того, приймаючи таке рішення
колегія суддів вважає, що накладення
арешту на ј частину квартири АДРЕСА_1 не
позбавляє апелянта права володіння та
користування нею, а лише обмежує його
право на відчуження спірного майна.

Також, на думку колегії суддів,
необґрунтованими є посилання апелянта
на порушення судом першої інстанції
процесуального законодавства,
оскільки ці обставини не знайшли свого
підтвердження при розгляді справи в
апеляційному суді.

Зважаючи на викладене,
ухвала суду про забезпечення позову є
законною та обґрунтованою, а тому
правових підстав для її скасування не
вбачається.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє скаргу і
залишає ухвалу без змін, якщо судом
першої інстанції постановлено ухвалу з
додержанням вимог закону.

Зважаючи на викладене, ухвала суду
постановлена з додержанням вимог норм
матеріального та процесуального права,
підстав для її скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст.303, 307, 312, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м.
Києва від 29 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:

Судді: