Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/778/2332/14
Головуючий у 1-й інстанції: Яркіна С.В.
Суддя-доповідач: Поляков
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

суддів: Полякова О.З.

Бабак А.М.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка є
правонаступником ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 17 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи: Запорізька районна
державна нотаріальна контора, ОСОБА_8,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Запорізькій
області про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем за договором,
скасування реєстрації права власності
на будинок та визнання права власності
,-

ВСТАНОВИЛА :

В серпні 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_7,
треті особи: Запорізька районна
державна нотаріальна контора, ОСОБА_8,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції у Запорізькій
області про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцем за договором,
скасування реєстрації права власності
на будинок та визнання права власності,
який згодом було уточнено.

В обґрунтування позову позивачі
зазначали, що з червня 2011 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 склалися сімейні
стосунки, вони почали вести спільне
господарство як чоловік та дружина.

17 лютого 2012 року, за кошти ОСОБА_5,
ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_4 житловий
будинок АДРЕСА_1, з усіма
господарськими будівлями і спорудами
на підставі договору купівлі-продажу.
При цьому, ОСОБА_4 вважала, що право
власності на спірний будинок перейшло
до ОСОБА_5, так як на дату укладення
договору вважала, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є
подружжям, про що наголошувала і
відповідач, вмовляючи ОСОБА_4 укласти
договір саме з нею, а не з ОСОБА_5, з
метою економії витрат на податки.

Позивач ОСОБА_5 вважає, що фактично
договір купівлі-продажу укладався з
ним, тому дійсним покупцем є саме він,
оскільки він здійснював пошук будинку,
проводив домовленості та
розраховувався за придбаний будинок у
власних інтересах. В діях ОСОБА_7
вбачаються ознаки обману, що дає
підстави для визнання договору
частково недійсним на підставі ст. 230
ЦПК України з застосуванням наслідків
такого визнання.

Після купівлі будинку ОСОБА_5 та ОСОБА_7
мешкали в ньому як подружжя.

З часу придбання спірного будинку
ОСОБА_5 вважає себе його власником,
тому за власний рахунок зробив в ньому
ремонт, сплачує комунальні послуги. За
таких обставин, реєстрація права
власності на сторонній особі порушує
його права як дійсного власника.

Враховуючи вищевикладене просили суд
визнати договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1 від 17.02.2012
року частково недійсним щодо сторони
покупця; визнати ОСОБА_5 покупцем за
договором купівлі-продажу від 17.02.2012
року з моменту його укладення;
скасувати реєстрацію права власності
на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_7; визнати
за ОСОБА_5 право власності на будинок
АДРЕСА_1; судові витрати покласти на
відповідача.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 17 березня 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_6 подали апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просять рішення суду скасувати,
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції і обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін,якщо
визнає,що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи
17.02.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7
укладено договір купівлі-продажу,
відповідно до п. 1.1 цього договору ,
продавець ОСОБА_4 зобов'язується
передати житловий будинок з усіма
господарськими будівлями і спорудами
у власність, а покупець ОСОБА_7
зобов'язується прийняти житловий
будинок з усіма господарськими
будівлями і спорудами і сплатити за
нього передбачену цим Договором
грошову суму.

Згідно до вимог ст. 627 ЦК України
відповідно до ст.6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладанні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу ,інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до п. 1.7 зазначеного
договору покупець підтверджує, що в
зареєстрованому шлюбі не перебуває:
гроші, за які вона купує житловий
будинок є її особистою власністю.

Відповідно до п. 2.1 зазначеного
договору продаж житлового будинку
за домовленістю сторін вчиняється за 116
490.00 грн.. які продавець отримала від
покупця всі повністю до підписання
цього договору.

Відповідно до п. 2.1.1 зазначеного
договору, таку вартість житлового
будинку визначено сторонами за
взаємним погодженням, за відсутністю
примусу як будь-якої зі сторін, так і з
боку третіх осіб, а також збігу
будь-яких важких обставин. Сторони
свідчать, що вони обізнані стосовно
рівня ринкових цін за аналогічні
житлові будинки. Вартість житлового
будинку, яка визначена в цьому договорі
є справедливою і відповідає його
дійсній вартості.

Своїм підписом під цим договором
продавець ОСОБА_4 підтверджує факт
повного розрахунку за проданий
житловий будинок і відсутність щодо
покупця будь-яких претензій
фінансового характеру.

Як під час судового розгляду в суді
першої інстанції ,так і в апеляційному
суді ОСОБА_3, яка є правонаступником
ОСОБА_4 не змогла з посиланням на вимоги
закону довести чим могли бути порушені
особисті права та інтереси продавця
ОСОБА_4 при укладанні договору купівлі -
продажу будинку.

Треба зазначити що 24.01.2012 року заочним
рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя розірвано шлюб між
ОСОБА_7 та її колишнім чоловіком, і в
зв'язку з необхідністю проживати разом
з дітьми окремо від колишнього
чоловіка, у січні 2012 року відповідач
почала шукати відповідне житло.

Позивач ОСОБА_5 навпаки на момент
укладання спірного договору
знаходився в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_8, і у випадку придбання будинку
вказане майно рахувалося би як спільне
нажите майно подружжя.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 2009 року
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Позивачі просять визнати договір
купівлі-продажу частково недійсним,
тому як в діях відповідачки ОСОБА_7
вбачаються ознаки обману, відповідно
до ст. 230 ЦК України.

Відповідно ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визначається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 2009 року
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Районний суд розглянувши справу вірно
дійшов висновку що позивачами не
доведено, що ОСОБА_7 навмисно ввела
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 в оману щодо обставин
купівлі-продажу житлового будинку, в
чому висловлений обман .

Посилання позивачів на те, що обман
полягає в тому, що договір
купівлі-продажу укладався тимчасово, і
в подальшому право власності повинно
бути переоформлено на ОСОБА_5. ніякими
доказами не підтверджуються, ні яких
умов про тимчасове укладання договору
ні договором купівлі-продажу ні
будь-яким іншим документом не
передбачено.

Про дійсний намір придбання житла
ОСОБА_7 свідчать її дії по сплаті
необхідних обов'язкових послуг, яки
передують укладанню договору
купівлі-продажу.

Також суперечать позовним вимогам
,згідно до яких ОСОБА_5 вважав себе
власником будинку, його дії щодо
укладання більш ніж через рік після
договору купівлі - продажу, а саме 20.02.2013
року договору найму оренди цього
будинку між ним та ОСОБА_7.

Районним судом при розгляді справи
вірно встановлено характер спірних
правовідносин та обґрунтовано
відмовлено у задоволенні позову за
його недоведеністю

На підставі
вищенаведеного,судова колегія
вважає,що доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права,які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.307,308,317 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка є
правонаступником ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 17березня 2014
року у цій справі - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: