Справа № 297/1472/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в складі:
головуючого Фейіра О. О., при
секретарі Гоцинець О.Ю., з участю
представника позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Феделеша М.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Берегово цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Підприємства об"єднання
громадян експлуатаційно-виробничого
підприємтва "Учбово-спортивна база
"Закарпаття" всеукраїнського
фізкультурно-спортивного товариства
"Колос" АПК України, про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_3 звернулася в Берегівський
районний суд Закарпатської області із
позовом до Підприємства об"єднання
громадян експлуатаційно-виробничого
підприємтва "Учбово-спортивна база
"Закарпаття" всеукраїнського
фізкультурно-спортивного товариства
"Колос" АПК України, про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 48 668, 40
грн. за період із 01 листопада 2013 року по
16 червня 2014 року та відшкодування
моральної шкоди в сумі 10 000 грн..

Позовні вимоги позивачем
мотивовано тим, що наказом
генерального директора ПОГ ЕВП УСБ
"Закарпаття" від 31 жовтня 2013 року №12/к
її було звільнено з посади фінансового
директора. 25 лютого 2014 року суддею
Берегівського районного суду
Закарпатської області було видано
судовий наказ про стягнення з
відповідача в її користь нарахованої,
але не виплаченої суми заробітної
плати в розмірі 55 675, 07 грн.. Однак,
незважаючи на це, на день її звернення з
позовом до суду, відповідач не провів з
нею остаточний розрахунок у зв"язку зі
звільненням та не виплатив належні їй
при звільненні суми, а тому вважає, що
позивач повинен їй виплатити середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні. Крім того, вважає, що
такою бездіяльністю відповідача їй
заподіяно моральну шкоду, яку вона
оцінює в 10 000 грн., що полягає в її
душевних стражданнях, яких вона
зазнала у зв"язку з тривалим
непроведенням з нею розрахунку при
звільненні та невиплатою належних їй
сум у встановлені законом строки,
внаслідок чого вона пережила
психологічний стрес та втратила
нормальні життєві зв"язки, що вимагало
від неї додаткових зусиль для
організації свого життя. А тому просить
суд стягути з відповідача в її користь
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 48 668, 40
грн. за період із 01 листопада 2013 року по
16 червня 2014 року, моральну шкоду в сумі
10 000 грн. та 1 000 грн. витрат на правову
допомогу.

Позивач ОСОБА_3, будучи належним
чином повідомленою про день, час та
місце судового розгляду справи, в
судове засідання не з"явилася, однак
подала до суду заяву, згідно якої
просить справу розглянути без її
участі, позовні вимоги підтримує (а.с.
50).

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги своєї
довірительки підтримав, з підстав
зазначених в позовній заяві, просив
позов задоволити.

Представник відповідача Феделеш
М.М. позов не визнав, вважаючи такий
безпідставним, подав письмове
заперечення проти позову (а.с. 39-40) та
пояснив, що заробітна плата
працівникам ПОГ ЕВП УСБ "Закарпаття"
нараховувалася неправильно, у зв"язку з
чим на даний час проводяться
відповідні перевірки. Крім того, додав,
що після звільнення ОСОБА_3, така
відповідно до наказу №02-к від 02 квітня
2014 року про прийняття на роботу
продовжує працювати, а тому підстав для
виплати останній середнього заробітку
у зв"язку із затримкою розрахунку при
звільненні не має. Просив в задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши повно і
всебічно обставини, на які сторони
посилалися, як на підставу своїх вимог
та заперечень, оцінивши докази сторін
на ствердження цих обставин в їх
сукупності, суд вважає позов
задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Так, як встановлено з матеріалів
справи, наказом генерального директора
ПОГ ЕВП УСБ "Закарпаття" ВФСТ "Колос"
АПК України №12/к від 31 жовтня 2013 року,
фінансового директора ОСОБА_3
звільнено з роботи, бухгалтерію
зобов"язано провести нарахування та
виплату заробітної плати та
компенсації по невикористаній
відпустці (а.с. 7-8).

Наказом судді Берегівського
районного суду від 25 лютого 2014 року, у
зв"язку з невиплатою ОСОБА_3 заробітної
плати, ПОГ ЕВП УСБ "Закарпаття" ВФСТ
"Колос" АПК України зобов"язано
виплатити останній 55 675, 07 грн.
нарахованої, але не виплаченої
заробітної плати (а.с. 10).

Як встановлено в судовому
засіданні, на час звільнення позивачки
і до дня її звернення з позовом до суду,
ПОГ ЕВП УСБ "Закарпаття" ВФСТ "Колос" АПК
України не виплатило їй заборгованість
по заробітній платі (а.с. 17-22).

Так, згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України,-
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП,- у
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20, 21 Постанови
пленуму Верховного суду України від 24
грудня 1999 року №13 "Про практику
застосування законодавства про оплату
праці",- установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

При визначенні середньої
заробітної плати слід виходити з того,
що в усіх випадках, коли за чинним
законодавством вона зберігається за
працівниками підприємств, установ,
організацій, це слід робити відповідно
до Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними
змінами і доповненнями).

Відповідно до абз. 3 п. 2 "Порядку
обчислення середньої заробітної
плати", затвердженого постановою КМУ
№100 від 08 лютого 1995 року,- у всіх інших
випадках збереження заробітної плати
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов"язана
відповідна виплата.

Враховуючи, що ОСОБА_3 звільнено з
роботи 31 жовтня 2013 року, враховуючи
заробітну плату останньої за останні
два календарні місяці роботи, що
передували її звільненню (вересень,
серпень 2013 року) - (5 403, 10 грн. + 5 403, 10 грн. =
10 806, 20 грн.), та враховуючи кількість
відпрацьованих робочих днів (23+23 = 46),
середньоденна заробітна плата
останньої становить (10 806, 20 грн. : 46 дн. =
234, 91 грн.) 234 грн. 91 коп..

Суд не приймає до уваги Довідку по
середню заробітну плату (дохід) №173 від
25 листопада 2013 року, на яку посилається
позивач, згідно якої середньоденна
заробітна плата ОСОБА_3 становить 294, 96
грн., оскільки така обчислена в
порушення абз. 3 п. 2 "Порядку обчислення
середньої заробітної плати",
затвердженого постановою КМУ №100 від
08 лютого 1995 року (а.с. 9).

Враховуючи середньоденну
заробітну плату позивачки (234, 91 грн.). та
кількість робочих днів підприємтсва (22
дні), середньомісячна заробітна плата
позивача ОСОБА_3 становить (234, 91 Х
22 = 5 168, 02 грн.).

Оскільки на час звільнення
позивача і до дня її звернення з
позовом до суду, підприємство не
виплатило їй заборгованість по
заробітній платі, враховуючи
середньомісячну заробітну плату
ОСОБА_3 - 5 168 грн. 02 коп. та період
затримки, виходячи з наступного дня
після звільнення по дату звернення
позивача з позовом до суду (01 листопада
2013 року по 16 червня 2014 року), суд вважає
стягнути з відповідача в користь
позивача 38 760 грн. 15 коп. середнього
заробітку за весь період затримки
розрахунку по день звернення позивача
з позовом до суду.

Доводи представника відповідача
про те, що позивач ОСОБА_3 після її
звільнення, відповідно до наказу №02-к
від 02 квітня 2014 року про прийняття її на
роботу продовжує працювати, а тому
підстав для виплати останній
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні не має, суд
до уваги не приймає, оскільки таке не
звільняє підприємство виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки.

В частині позовних вимог позивача
щодо відшкодування моральної шкоди,
суд вважає відмовити, виходячи з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 23 ЦК України, - особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП,-
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Як стверджує в своїй позовній
заяві позивач ОСОБА_3, у зв"язку з
непроведенням підприємством з нею
розрахунку при звільнненні, їй
заподіяно моральну шкоду, яку вона
оцінює в 10 000 грн., що полягає в її
душевних стражданнях, яких вона
зазнала у зв"язку з тривалим
непроведенням з нею розрахуку при
звільнені та невиплатою належних їй
сум у встановлені законом строки,
внаслідок чого вона пережила
психологічний стрес та втратила
нормальні життєві зв"язки, що вимагало
від неї додаткових зусиль для
організації свого життя.

Відповідно до п. 3, 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №4 від
31 березня 1995 року "Про судову практику
у справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", - під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності, обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Відповідно до п. 13 вищевказаної
постанови,- судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП, за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по
відшкодуванню моральної (немайнової)
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Однак, позивачкою не доведено
обставин, на які вона посилалася як на
підставу своїх вимог в частині
стягнення з відповідача ніби то
завданої їй моральної шкоди. Останньою
не надано жодних доказів, які
підтверджували б наявність такої
шкоди.

Враховуючи, що позивачем не
надано жодних доказів на ствердження
її моральних страждань, заподіяних їй
бездіяльністю відповідача, суд вважає
позовні вимоги позивача про стягнення
з відповідача в її користь 10 000 грн.
моральної шкоди не доведеними, в
задоволенні яких слід відмовити.

Крім того, позивач просить
стягнути з відповідача 1 000 грн. витрат
на правову допомогу, однак суд вважає в
задоволенні такого відмовити, оскільки
докази укладення угоди про надання
правової допомоги (Договір про надання
правової допомоги) не є підставою для
відшкодування таких витрат, і позивач
не надала суду жодного доказу на
свердження оплати нею правової
допомоги.

Також, приймаючи до уваги, що
позивач ОСОБА_3 при пред'явленні позову,
була звільнена від сплати судового
збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону
України "Про судовий збір", на виконання
вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача в
користь держави судовий збір в розмірі
387 грн. 60 коп.

Керуючись ст. ст. 116, 117 КЗпП
України, п. 20, 21 Постановою пленуму
Верховного суду України від 24 грудня 1999
року №13 "Про практику застосування
законодавства про оплату праці", абз. 3
п. 2 "Порядку обчислення середньої
заробітної плати", затвердженого
постановою КМУ №100 від 08 лютого 1995 року,
ст.ст.15, 57-60, 88 ч. 1, ч. 2 ст. 197, 208, 209, 218, 292, 294
ЦПК України,-

рішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з підприємства об"єднання
громадян "Експлуатаційно-виробничого
підприємства Учбово-спортивна база
"Закарпаття" ВФСТ "Колос" АПК України в
користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, 38 760
(тридцять вісім тисяч сімсот шістдесят)
грн. 15 коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

В решті позовних вимог позивача
відмовити.

Стягнути з підприємства
об"єднання громадян
"Експлуатаційно-виробничого
підприємства Учбово-спортивна база
"Закарпаття" ВФСТ "Колос" АПК України в
користь держави 387 грн. 60 коп. судового
збору.

З повним тексом рішення сторони
можуть ознайомитись 01 серпня 2014 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду
може бути подано протягом десяти днів з
дня його проголошення, а особами, які
брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення-
протягом десяти днів з дня отримання
його копії, до апеляційного суду
Закарпатської області через цей
районний суд.

Суддя: Фейір О. О.