У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 жовтня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді :
Гордійчук С.О.

суддів : Буцяка З.І.,
Боймиструка С.В.

секретар судового засідання
: Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Рівному апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 21 березня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визначення частки із майна,
що знаходиться у спільній сумісній
власності.

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Здолбунівського
районного суду від 21 березня 2014 року
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2
право спільної часткової власності на ?
частини домоволодіння АДРЕСА_1, що
знаходиться в спільному майні
подружжя.

В поданій на рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 вказує на його
незаконність, оскільки судовим
рішенням порушено його право звернути
стягнення в рахунок погашення
заборгованості за договором позики, на
визначену ухвалою Здолбунівського
районного суду ? частину
будинковолодіння по АДРЕСА_1,
співвласником якого є ОСОБА_3
Вказував, що про
наявність судового рішення дізнався
від державного виконавця, в
провадженні якого перебуває на
виконанні виконавчий лист про
стягнення з ОСОБА_3 на його користь
боргу в сумі 134820 грн.

Судом не враховано, що з метою
визначення розміру частки боржника для
погашення заборгованості за поданням
державного виконавця ухвалою
Здолбунівського районного суду було
визначено, що частка ОСОБА_3 складає ?
частину спірного будинковолодіння.

Доводив, що зменшення частки
боржника ОСОБА_3 в будинковолодінні
призведе до зменшення обсягу майна
боржника, на яке може бути звернуто
стягнення в порядку виконання судового
рішення.

Посилаючись на вимоги ч.3 ст. 61
ЦПК України вказував, що обставини,
встановлені ухвалами Здолбунівського
районного суду від 22.05.2013 року, 29.07.2013
року, 28.02.2014 року щодо визначення частки
ОСОБА_3 в спірному будинковолодінні, не
доказуються по даній цивільній справі.
Також,
в порушення вимог ст. 70 СК України
жодних обставин, якими керувався суд
при збільшенні частки позивачу, крім
заборгованості по аліментах, в рішенні
суду не наведено.

В запереченні на апеляційну скаргу
позивач вказує, що рішення суду першої
інстанції законне та обґрунтоване.
Просить залишити без змін, а скаргу без
задоволення.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги із
наступних підстав. Із
матеріалів справи вбачається і це
встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
перебували у зареєстрованому шлюбі з 02
жовтня 1992 року по 22 вересня 2008 року, від
якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
За час шлюбу ними на підставі
нотаріально засвідченого договору
купівлі-продажу від 25 листопада 1999 року
придбано жилий будинок з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1, яке
зареєстровано за ними на праві
спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один із них не
мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч.ч. 2, 3ст. 70 СК України в
окремих випадках може відступити від
засад рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК України).

Звертаючись до суду з вказаним позовом,
позивач просила відступити від засад
рівності часток подружжя у зв'язку з
наявністю у відповідача
заборгованості по аліментах.

При цьому позивачка посилалась на
рішення Здолбунівського районного
суду Рівненської області від 1 червня
2010 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 аліменти на утримання
дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 400
грн щомісяця (а.с.11) та рішення цього ж
суду від 1 серпня 2013 року про стягнення
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойки за
прострочення сплати аліментів за
період з 1 травня 2010 року по 1 серпня 2013
року в розмірі 91 320 грн. (а.с. 12-13).

Враховуючи вищенаведене,
апеляційний суд вважає, що ухилення
ОСОБА_3 від сплати аліментів протягом
понад трьох років та наявності
виниклої заборгованості є обставинами,
що мають істотне значення для справи і
можуть бути підставою для відступлення
від засад рівності часток подружжя.

За таких обставин, суд першої
інстанції підставно задовольнив
позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те,
що ухвалами Здолбунівського районного
суду від 22.05.2013 року, 29.07.2013 року, 28.02.2014
року визначено частки ОСОБА_3 в
спірному будинку, а тому дана обставина
не підлягає доказуванню по даній
цивільній справі не заслуговують на
увагу, оскільки із матеріалів справи
вбачається, що вказана ухвала
постановлена судом в порядку
виконавчого провадження, за поданням
судового виконавця, в порядку
виконання судового рішення в іншій
цивільній справі і не є перешкодою для
вирішення позовних вимог про
відступлення від рівності часток
подружжя.

Апеляційний суд вважає, що суд
правильно оцінив докази, що надані
сторонами, та дав їм належну правову
оцінку. Підстави для переоцінювання
наявних в матеріалах справи доказів
відсутні.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції були правильно, всебічно і
повно встановлені обставини справи,
характер правовідносин, які виникли
між сторонами та застосовано правові
норми, які підлягали застосуванню при
вирішенні даного спору, в зв'язку із чим
рішення підлягає залишенню без змін, як
ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Здолбунівського
районного суду Рівненської області від
21 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: