Номер провадження: 22-ц/785/8637/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С., при
секретарі - Колмакові В.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Біляївського районного суду Одеської
області від 14 серпня 2014року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу,

встановила:

15 листопада 2013р. ОСОБА_3 звернулася з
позовом про стягнення боргу,
посилаючись на те, що 11 серпня 2008р.
відповідач ОСОБА_3 отримав від неї в
борг гроші у розмірі 12000 доларів США зі
строком повернення до 11 серпня 2011року,
про що було складено розписку. 28 серпня
2008р. були змінені умови договору та
встановлено сплату за користування
коштами 15% річних.

Позивач ОСОБА_3 вказала, що відповідач
повернув основний борг в повному
обсязі, але частинами і не сплатив їй 15%
річних за користування коштами.

Уточнивши позовні вимоги, позивач
ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача
ОСОБА_3 не сплачені проценти за
користування коштами в розмірі 2961,98
доларів США, що складає 35099грн.46коп. з
урахуванням курсу НБУ за 1 долар США в
розмірі 11грн.85коп., моральну шкоду в
сумі 60000грн., за правову допомогу 3000грн.
В обґрунтування позову про стягнення
моральної шкоди позивач вказала, що
внаслідок психологічного тиску,
ображень та принижень зі сторони
відповідача, вона була доведена до
відчаю, не змогла проживати сумісно з
матір'ю, так як в квартиру матері
переїхав брат з родиною, а вона була
вимушена наймати квартиру, через
постійні сварки та дії відповідача у
неї загострилась хронічна хвороба
гепатиту С, яка потягла за собою цілий
ряд супутніх захворювань, що погрожує
її життю, душевним стражданням,
постійним стресам, умовам, при яких
вона не може побудувати особисте життя,
та на лікування яких вона витратила
16943грн.44коп., а наступне лікування
складає близько 60000грн. на місяць,
протягом 6 місяців, що складає 360000грн.
Позивач також просила стягнути з
відповідача 60000грн., як втрачену вигоду,
оскільки внаслідок несвоєчасного
повернення боргу, відповідач позбавив
її можливості своєчасно вкласти гроші
в справу (а.с.108-109).

Відповідач позов не визнав, пояснив, що
гроші в сумі 12000доларів США він отримав
від позивачки безпроцентно, як і
зазначено в розписці, повернув їй гроші
раніше, а саме 09 листопада 2010р., і ні як
було обумовлено договором до 11 серпня
2011р., що додатковий договір до договору
займу щодо встановлення 15% річних між
ним і позивачкою не укладався.

Рішенням суду від 14 серпня 2014р. у
задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено
(а.с.198-200).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення про задоволення її позову,
посилаючись на те, що суд в порушені
вимог процесуального і матеріального
права необґрунтовано і безпідставно
відмовив їй у задоволені позову
(а.с.205-211).

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, сторони,
представника відповідача, вивчивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, а за змістом
має містити встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини. При
встановлені фактів суд оцінює
належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів в їх сукупності.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що 11 серпня 2008р. сторони
уклали договір позики, відповідно до
якого ОСОБА_3 надала в борг ОСОБА_3 гроші
у розмірі 12000 доларів США безпроцентно
строком на 36 місяців, з поверненням
боргу до 11 серпня 2011р. (а.с.6).

Відповідно ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості у строк та в порядку, що
встановлені договором, а ч. 2 ст. 1047
вказаного Кодексу передбачено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено,
що позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором.

Відмовивши у задоволені позову ОСОБА_3,
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що відповідач
ОСОБА_3 своє зобов'язання за договором
позики виконав, сплативши суму позики у
повному обсязі, що фактично визнала і
позивач ОСОБА_3 і підтверджується
графіком на а.с.7 зворот.

Зазначені висновки суду першої
інстанції відповідають вимогам
матеріального та процесуального права
і зроблені при повному з'ясуванні всіх
обставин справи.

Суд прийшов до вірного висновку, що між
сторонам не було домовленості про
сплату відповідачем ОСОБА_3 15% річних за
користування коштами. Позивач ОСОБА_3
не надала суду першої і апеляційної
інстанції відповідні докази на
підтвердження свого позову в цій
частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна
або розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Позивачка не довела ту обставину, що
відповідач дав свою згоду на зміну умов
договору та сплату 15% річних, а
одностороння зміна договору не
передбачена нормами ЦК України.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивачка ОСОБА_3,
посилаючись на графік погашення боргу
на а.с.7-8, як на доказ про домовленість
про сплату 15% річних, також фактично
визнала, що за договором позики не було
обумовлено сплату 15% річних, і вона лише
у графіку вказала сама про таку умову
договору, і вважає, що відповідач при
поверненні боргу бачив у графіку таку
умову про сплату 15% річних і не
заперечував їй проти цього.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.2 ст.59, ч.ч.1, 1 ст.
60 ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог;
обставини справи, які законом мають
бути підтверджені засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

За своєю суттю розписка про отримання
в борг грошових коштів є документом,
який видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчує отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції обґрунтовано прийняв до
уваги лише розписку, укладену між
сторонами про отримання відповідачем
від позивача грошей в сумі 12000доларів
США та вказав, що немає інших доказів
про наявність між сторонами договору
про сплату 15% річних за користування
коштами.

Судова колегія не може повністю
погодитися з висновками суду про
відмову у задоволені позову ОСОБА_3 про
стягнення моральної шкоди, витрат на
лікування, упущену вигоду з підстав
того, що вона не надала суду відповідні
докази на підтвердження таких витрат,
оскільки між сторонами виникли
договірні відношення за договором
позики, якими взагалі не передбачено
стягнення на користь кредитора
моральної та матеріальної шкоди,
будь-якої втраченої вигоди.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 14 серпня 2014року
-залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
І.П.Сидоренко

Судді:
С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова