Номер провадження: 22-ц/785/7024/14
Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 2 липня 2009 року у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до Одеської
міської ради, третя особа Комунальне
підприємство «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» - Про
визнання права власності на підсобне
нежитлове приміщення», -

ВСТАНОВИЛА:

11.06.2009 року ОСОБА_3 звернулась до суду із
зазначеним позовом, по якому просила
визнати за нею право власності на
підсобне нежитлове приміщення
загальною площею 32,7 кв.м., яке
розташоване у будинку АДРЕСА_1.

Обгрнутовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилалась на те, що вона
мешкає у квартирі АДРЕСА_1, яка їй
належить на праві власності на житло
від 19.03.1993 року. У 1964 році позивач за
власні кошти для задоволення власних
потреб добудувала до своєї квартири
підсобне приміщення загальною площею
32,7 кв.м. і починаючи з 2003 року її син
ОСОБА_4 збирав необхідну документацію
для відповідного оформлення права
власності на зазначене приміщення,
були отримані висновки пожарників, СЕС,
управляння культурної спадщини та
архітектури. Також розпорядженням ПРА
ОМР № 201 від 06.09.2004 року було дозволено
користування та експлуатація
зазначеного приміщення. У подальшому
син позивача продовжував збирати
відповідний пакет документів для
оформлення права власності, однак
документи були втрачені в одному з
управлінь міськвиконкому, у зв'язку з
чим позивач була позбавлена можливості
оформити документи. До цього часу
позивач користувалась вищезазначеним
підсобним приміщенням, тобто вже більш
45-ти років.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, був повідомлений
належним чином про час і місце розгляду
справи, про причини неявки суду не
повідомив.

Представник третьої особи - КП «ОМБТІ
та РОН» не заперечував проти
задоволення позову, так як зазначені
вимоги не суперечать правам та
інтересам третьої особи.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 02.07.2009 року позов ОСОБА_3 був
задоволений, за нею визнано право
власності на підсобне нежитлове
приміщення загальною площею 32,7 кв.м.,
яке розташоване у АДРЕСА_1.

16.06.2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить рішення районного суду
скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, визнати за ним право
власності на вищезазначене нерухоме
майно - нежитлове приміщення,
посилаючись на неповне з'ясування
районним судом обставин по справі; а
також на те, що дане спірне приміщення
побудовано ним і він ним користується.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини справи, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України.

По справі встановлені наступні
фактичні обставини.

Позивач зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1 з 25.11.1959 року та є власником
зазначеної квартири відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 19.03.1993 року, яке зареєстровано в КП
«ОМБТІ та РОН» 01.06.1993 року.

Як стверджує позивач, в період 1964 року
позивач побудувала у дворі вказаного
будинку підсобне приміщення для
зберігання речей домашнього побуту.
Відповідно до технічного паспорту на
підсобне приміщення в житловому
будинку АДРЕСА_1 виданого на ім'я
позивача 16.03.2005 року загальна площа
зазначеного приміщення складає 32, 7
кв.м.

Згідно до листа управління пожежної
безпеки та АРР в Одеській області МНС
України від 16.10.2003 року, державної СЕС
Приморського району м. Одеси від 28.01.2004
року, управління охорони об'єктів
культурної спадщини Одеської
обладміністрації від 11.02.2004 року, УАМ ВК
ОМР від 16.03.2004 року зазначено, що
вказане приміщення дійсно належить
позивачу в якості підсобного
нежитлового приміщення та придатне для
подальшої експлуатації.
Розпорядженням Приморської РА ОМР № 2901
від 06.09.2004 року зазначене нежитлове
підсобне приміщення закріплено за
позивачем.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, виходив
із того, що позивач сама і за власні
кошти побудувала вказане нежитлове
підсобне приміщення, користується ним
більш 45 років відкрито, тому районний
суд вважав можливим визнати за
позивачем право приватної власності на
спірне приміщення.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такими висновками районного суду з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього (ч. 2
ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

За наявності спору, право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво, лише у випадках,
передбачених ст. 376 ЦК України, а саме:
за особою, яка здійснили самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК
України); за особою - власником
(користувачем) земельної ділянки, яка
здійснила самочинне будівництво на цій
ділянці, якщо це не порушує права інших
осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Разом із тим, вирішуючи спір по суті,
районний суд на порушення приписів ст.
ст. 212-214 ЦПК України не врахував, що
відповідно Закону України «Про
планування і забудову територій» від 20
квітня 2000 року № 1699-III будівництво
об'єктів містобудування незалежно від
форм власності здійснюється з дозволу
відповідних рад, які можуть делегувати
це право відповідним виконавчим
органам; закінчені будівництвом
об'єкти підлягають прийняттю в
експлуатацію в порядку, встановленому
Кабінетом Міністрів України.

Колегія суддів вважає, що районний суд
не звернув уваги на те, що в матеріалах
справи відсутні будь-які докази того,
що вищезазначене нежитлове підсобне
приміщення у встановленому законом
порядку введене в експлуатацію, а
будівництво зазначеного приміщення
здійснено за відсутності дозволу на
виконання будівельних робіт,
обов'язковість отримання якого
передбачено ст. 29 вказаного Закону.

Крім того, колегія суддів вважає, що
районний суд залишив суд поза увагою
те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК
України, ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права лише в разі його порушення.

Звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво може мати місце при
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Проте, районний суд за відсутності
належних дозволів, затвердженої та
погодженої проектної документації та
іншої визначеної законом
містобудівної документації на спірний
об'єкт нерухомості, на зазначене уваги
не звернув та, не перевіривши, чи
звертався позивач до відповідних
органів з питанням оформлення його
права власності на спірне самочинне
приміщення та чи порушуються цим
органом його права, дійшов
передчасного висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позову.

Крім того, районним судом не з'ясовано,
чи належить позивачу земельна ділянка,
на якій здійснено будівництво
нежитлового приміщення, чи була вона
відведена позивачу для будівництва,
тобто чи має позивач права на вказану
земельну ділянку у порядку,
передбаченому ст. 120 Земельного кодексу
України, як набувача спірного об'єкту
нерухомості - нежитлового підсобного
приміщення.

Крім того, районним судом достовірно не
встановлено та не з'ясовано хто саме
здійснював відповідне самочинне
будівництво підсобного приміщення.

Апелянт стверджує, що це він здійсним
будівництво вказаного нежитлового
приміщення, а також, що це він
користується вказаним приміщенням.

Таким чином, районний суд повинен був
залучити апелянта у якості сторони по
справі, оскільки його права та інтереси
могли бути порушені.

Колегія суддів вважає, що зазначеним
обставинам суд першої інстанції
належної оцінки не дав та дійшов
передчасного висновку про
підставність позову.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Отже, зважаючи на те, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи; недоведені обставини, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; порушення та
неправильне застосовані та порушені
норми матеріального та процесуального
права дане судове рішення слід
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314,
3165, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 2 липня 2009 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

01.10.2014 року
м. Одеса