АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/7260/2014
в 1 інстанції - Новак А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Іванченка М.М.

при секретарі Онищенко О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Державного
житлово-комунального підприємства НАН
України на ухвалу Голосіївського
районного суду м. Києва від 08 квітня 2014
року в справі за поданням головного
державного виконавця відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції в м. Києві Бурбели
АндріяМиколайовича про визначення
частки майна боржника у майні, яким він
володіє спільно з іншими особами,
заінтересовані особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Державне житлово-комунальне
підприємство НАН України, -

ВСТАНОВИЛА:

Головний державний виконавець відділу
державної виконавчої служби
Голосіївського районного управління
юстиції у місті Києві звернувся до
Голосіївського районного суду м. Києва
з поданням, про вирішення питання, щодо
виділення частки майна боржника.

Крім того, просив суд направити запити
щодо виявлення майна, зареєстрованого
на ім'я ОСОБА_3, та для з'ясування
розміру її заробітної плати чи іншої
соціальної допомоги. Також просив
накласти арешт на частку у виявленому
майні, яке придбане під час шлюбу та
належить на праві спільної сумісної
власності подружжя і визначити ОСОБА_3
як співборжника ОСОБА_2

Подання обґрунтовував тим, що в
провадженні державної виконавчої
служби Голосіївського районного
управління юстиції у місті Києві
знаходиться на виконанні судовий наказ
№ 2н-2601/309/12 виданий Голосіївським
районним судом міста Києва 27 червня 2012
року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ДЖКП «НАН України» боргу.

На час звернення державного виконавця
з поданням судовий наказ не виконаний.
В поданні виконавець зазначив, що ним в
ході проведення виконавчих дій по
примусовому виконанню рішення суду
майна яке належить на праві власності
боржнику не встановлено, однак
державний виконавець припускає, що
майно яке оформлено на дружину
боржника є спільним майном подружжя, а
тому необхідно визначити частку ОСОБА_2
у виявленому майні та заробітній платі
(інших видів соціальної допомоги)
ОСОБА_3 яке придбане під час шлюбу та
належить йому на праві власності
подружжя.

Ухвалою Голосіївського районного суду
м. Києва від 08.04.2014 року в задоволені
подання головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Голосіївського
районного управління юстиції в м. Києві
Бурбели АндріяМиколайовича про
визначення частки майна боржника у
майні, яким він володіє спільно з
іншими особами - відмовлено.

Не погодившись з такою ухвалою суду,
представник Державного
житлово-комунального підприємства НАН
України подав апеляційну скаргу, в якій
просить її скасувати та направити
справу для продовження розгляду до
суду першої інстанції.

В скарзі посилався на те, що ухвала суду
є необґрунтованою та незаконною.
Зазначив, що посилання суду на ст. 50
Закону України «Про виконавче
провадження»є помилковим та довільним,
оскільки дана стаття Закону не регулює
такі питання. В Законі України «Про
виконавче провадження» не визначено
необхідності встановлення факту
володіння майна боржника у майні, яким
він спільно володіє з іншими особами.
Більш того, існує усталена практика, що
саме в такому порядку за поданням
державного виконавця встановлюється
факт володіння майна боржника у майні,
яким він володіє спільно з іншими
особами. Зазначив, що висновок суду про
неможливість попереднього виявлення
майна, в якому в майбутньому можна
виявити частку, належну боржникові, - є
хибними, такими що не відповідають ані
дійсному тлумаченню ст. 379 ЦПК України,
ані судовій практиці щодо вирішення
питань про задоволення подання
державного виконавця із вищевказаних
питань. Крім того зазначив, що суд
першої інстанції за зверненням
державного виконавця повинен зробити
запити до відповідних органів з метою
встановлення та визначення частки
майна боржника у майні, яким він
володіє спільно з іншими особами, проте
від таких дій суд безпідставно
відмовився.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник стягувача доводи скарги
підтримав.

Державний виконавець до суду не
з`явився, про розгляд справи
повідомлений.

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення сторін, з'ясувавши обставини
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія приходить
до висновку про те, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

В силу статті 14 ЦПК України судові
рішення, що набрали законної сили,
обов'язкові для всіх органів влади,
посадових чи службових осіб і
підлягають виконанню на всій території
України, а їх невиконання є підставою
для відповідальності, встановленої
законом.

Згідно з ч. 1 ст. 379 ЦПК України питання
про визначення частки майна боржника у
майні, яким він володіє спільно з
іншими особами, вирішується судом за
поданням державного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, 09
квітня 2012 року Голосіївським районним
судом міста Києва було видано судовий
наказ про стягнення з ОСОБА_2 на користь
Державного житлово-комунального
підприємства НАН України
заборгованості за оплату
житлово-комунальних послуг в розмірі
5197 грн. 68 коп. та судовий збір в розмірі
107 грн. 30 коп.

Постановою головного державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Голосіївського
районного управління юстиції в м. Києві
від 08.08.2012 року відкрито виконавче
провадження.

18.03.2014 року державний виконавець ВДВС
Голосіївського РУЮ в м. Києві звернувся
до суду з поданням про визначення
частки майна боржника у майні, яким він
володіє спільно з іншими особами.

Відмовляючи в задоволенні подання, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що суду не було надано доказів
відсутності будь-якого майна у
боржника ОСОБА_2, а так само перебування
його у шлюбі з ОСОБА_3 , а відповідно до
ст. 379 ЦПК України суду надано
повноваження вирішувати питання лише у
частині визначення частки такого
майна.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюють державні
виконавці, визначені Законом України
«Про державну виконавчу службу».

Так, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець у процесі
здійснення виконавчого провадження
має право накладати арешт на майно
боржника, опечатувати, вилучати,
передавати таке майно на зберігання та
реалізовувати його в установленому
законодавством порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про
виконавче провадження», у разі
ненадання боржником у строки,
встановлені частиною другою статті 25
цього Закону для самостійного
виконання рішення, документального
підтвердження повного виконання
рішення державний виконавець на
наступний день після закінчення
відповідних строків розпочинає
примусове виконання рішення.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про
виконавче провадження» заходами
примусового виконання рішень є: 1)
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; 2) звернення стягнення на
заробітну плату (заробіток), доходи,
пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення
в боржника і передача стягувачу
певних предметів, зазначених у
рішенні; 4) інші заходи, передбачені
рішенням.

Згідно з ст. 52 Закону України «Про
виконавче провадження», звернення
стягнення на майно боржника полягає
в його арешті, вилученні та примусовій
реалізації; стягнення за виконавчими
документами звертається в першу
чергу на кошти боржника у гривнях та
іноземній валюті, інші цінності, у
тому числі кошти на рахунках і вкладах
боржника у банках та інших фінансових
установах, на рахунки в цінних паперах
у депозитаріях цінних паперів;
готівкові кошти, виявлені у боржника,
вилучаються; на кошти та інші цінності
боржника, що знаходяться на рахунках,
вкладах та на зберіганні у банках чи
інших фінансових установах,
накладається арешт. Арешт поширюється
також на кошти на рахунках, які будуть
відкриті після винесення постанови
про накладення арешту.

Відповідно до ст. 57 Закону України «Про
виконавче провадження», арешт майна
боржника застосовується для
забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом: винесення постанови про арешт
коштів та інших цінностей боржника, що
знаходяться на рахунках і вкладах чи на
зберіганні у банках або інших
фінансових установах; винесення
постанови про арешт коштів, що
перебувають у касі боржника або
надходять до неї; винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження;
проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту.

Згідно зі статтею 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Законом, який визначає умови і порядок
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), що відповідно
до закону підлягають примусовому
виконанню у разі невиконання їх у
добровільному порядку є Закон України
«Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
виконавче провадження» вимоги
державного виконавця щодо виконання
рішень обов'язкові для всіх органів,
організацій, посадових осіб, фізичних і
юридичних осіб на території України.
Державному виконавцю повинні бути
безоплатно надані у встановлений ним
строк інформація, документи або їх
копії, необхідні для здійснення його
повноважень. Невиконання законних
вимог державного виконавця тягне за
собою відповідальність згідно із
законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Звертаючись до суду з поданням
державний виконавець не надав суду
першої інстанції жодних доказів того,
що він вчиняв будь-які дії по
примусовому виконанню рішення, і що
після вчинення передбачених ст. 32, 52, 57
ЗУ «Про виконавче провадження» дій,
виявити будь-яке мано божника у нього
самого чи в інших осіб не було можливим.

Такі докази не подав державний
виконавець і до суду апеляційної
інстанції.

Також, звертаючись до суду державним
виконавцем не надано і актів опису
майна боржника, яке знаходиться у нього
самого чи в інших осіб. Крім того,
виконавцем не надано доказів того, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували чи
перебувають в зареєстрованому шлюбі,
що унеможливлює вирішення питання про
визначення частки зі спільного майна
подружжя.

Оскільки, державним виконавцем не
надано суду доказів того, що ним вжито
повний обсяг заходів, які передбачені
законодавством про виконавче
провадження щодо примусового
виконання судового рішення та
використані всі права надані
державному виконавцю, спрямовані на
своєчасне та повне вчинення виконавчих
дій, колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відсутність правових підстав для
задоволення подання.

Доводи апеляційної скарги про те, що
саме в такому порядку, за поданням
державного виконавця встановлюється
майно боржника, яке знаходиться у інших
осіб, колегія не приймає тому, що суд
першої інстанції відмовив у
задоволенні подання через його
недоведеність, а не через те, що вказане
питання вирішується в іншому порядку.

Державний виконавець не довів суду, що
борг в сумі близько 5000 грн. не можна
стягнути за рахунок особистого майна
боржника (його заробітної плати чи
інших доходів) , а без доведення
вказаного факту є безпідставним вимога
з приводу звернення стягнення на майно,
яке перебуває у інших осіб.

Доводи скарги про те, що суд не сприяв
державному виконавцю у витребуванні
доказів, колегія суддів не приймає,
тому, що державний виконавець не довів
суду, що йому було відмовлено у
отриманні доказів про витребування
яких він просив суд, а також тому, що не
були надані докази перебування
боржника у шлюбі.

Інші доводи скарги висновків суду не
спростовують та не впливають на їх
правильність, а тому не можуть бути
прийняті до уваги.

Порушень норм процесуального права,
які призвели б до неправильного
вирішення справи, колегією суддів не
встановлено.

Ухвала суду постановлена з
додержанням вимог закону, а тому
відповідно до ст. 312 ЦПК України колегія
суддів відхиляє апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Державного
житлово-комунального підприємства НАН
України відхилити.

Ухвалу Голосіївського районного суду
м. Києва від 08 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: