РІШЕННЯ

Іменем України

"31" грудня 2014 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючого судді Крімченко С.А. при секретарі Куліковій В.В., розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м.Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів та процентів за користування коштами,-

Встановив:

Представник позивача за дорученням ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів в сумі 4000000 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 1804 931 грн. та судових витрат. Мотивує позов тим, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений попередній договір купівлі-продажу та будівництва об єкта нерухомості.На виконання даного договору позивачем ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 16000000 грн. Про факт одержання даних коштів були надані розписки. Зі змісту однієї із розписок вбачається, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 в борг 4000000 грн. та зобов» язався виконати умови попереднього договору купівлі-продажу та будівництва об єкта нерухомості за АДРЕСА_1. ОСОБА_2 умови попереднього договору купівлі-продажу не виконано , грошові кошти не повернуто . Так як попередній договір купівлі-продажу не був укладений в письмовій формі і не посвідчений нотаріально, то вважає , що ОСОБА_2 повинен повернути ОСОБА_1 4000000 грн. як безпідставно одержані кошти.

Крім того, вважає, що згідно положень ст. ст.257 та 1048 ЦК України з відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача проценти за користування коштами за період з 1.11.2010 року по 31.10.2013 року в сумі 1804 931 грн. 50 коп.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов і просить його задоволити. В судовому засіданні уточнив позовні вимоги , а саме просив стягнути основний борг в сумі 4000000 грн. , судовий збір в сумі 3441 грн., проценти за користування чужими коштами за період з 5.12.2013 року по 30.12.2014 року в сумі 852 164 грн. 40 коп.

Відповідач та його представники позов не визнали і просять відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, представників відповідача та відповідача вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (стаття 10 ЦПК України). Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ст.60 ЦПК України).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 надав позивачу ОСОБА_1 розписку , в якій зазначено, що він взяв від ОСОБА_1 4000000 грн. згідно попереднього договору купівлі-продажу на будівництво об єкта за АДРЕСА_1 і зобов язався виконувати всі пункти попереднього договору купівлі-продажу .

Те, що дана розписка написана особисто відповідачем ОСОБА_2 підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи №1944-14 від 29.09.2014 року та визнана і самим відповідачем в судовому засіданні 31.12.2014 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 пояснив, що в листопаді 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в усній формі був укладений попередній договір купівлі-продажу , на виконання якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 4000000 грн. на будівництво торгівельного центру за АДРЕСА_1 .Після закінчення будівництва ОСОБА_2 повинен був оформити право власності за ОСОБА_1 на частину даного об» єкта згідно наданих коштів, або укласти договір купівлі-продажу чи повернути кошти. ОСОБА_2 свої зобов язання не виконав , не оформив право власності за позивачем на частину об єкта , не уклав і договір купівлі- продажу і не повернув дані кошти. Тому і звернулися в грудні 2013 року з позовом про стягнення даних коштів з відповідача. Раніше з вимогою про повернення даних коштів не зверталися.

Відповідач в судовому засіданні спочатку заперечував , що він писав дану розписку. В засіданні пояснив, що між ним та ОСОБА_1 були дружні відносини і вони передавали кошти без розписок.Будь-які попередні договори між ним та ОСОБА_1 в усній формі не укладалися.

В судове засідання представником відповідача був наданий попередній договір від 5.03.2010 року укладений ОСОБА_2 ( сторона-1) та ОСОБА_5, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ( сторона-2), згідно якого сторони зобов язалися в майбутньому в строк 5 банківських днів з моменту здачі об єкта в експлуатацію після його реконструкції , укласти договір купівлі-продажу приміщення у письмовій формі з нотаріальним посвідченням .А також був наданий договір про розірвання попереднього договору від 15.09.2011 року і розписка ОСОБА_1 від 5.11.2013 року про отримання ним від ОСОБА_2 8000000 грн. в рахунок повернення раніше сплачених ним коштів за попереднім договором від 5.10.2010 року №302.

Представник відповідача ОСОБА_7, надавши дані договори та розписку, зазначав в судовому засіданні 30.12.2014 року , що вони не відносяться до даної справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 31.12.2014 року зазначив, що розписку про отримання 4000000 грн. писав він. Пояснив, що позивач ОСОБА_1 на виконання попереднього договору від 5.03.2010 року надав йому 8000000 грн. частинами і він писав розписки про їх отримання. А після розірвання даного попереднього договору 15.09.2011 року він віддав 8000 000 грн. ОСОБА_1 частинами , розписки при цьому від ОСОБА_1 не брав. А попросив ОСОБА_1 написати розписку про отримання 8000 000 грн. 5.11.2013 року. А ОСОБА_1 його розписки про отримання даних коштів не повернув. І одну з таких розписок надав до даного позову.

Представник позивача після даного пояснення відповідача пояснив, що попередній договір в усній формі був укладений між сторонами в листопаді 2011 року після розірвання попереднього договору 15.09.2011 року , наданого в судове засідання. Позивач надав відповідачу 16000000 грн, але збереглася лише розписка на 4000 000 грн. Тому і пред являється вимога про повернення безпідставно набутих коштів в сумі 4000000 грн.

Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Згідно ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини , які повністю виконуються сторонами в момент їх вчинення , за винятком правочинів , які підлягають нотаріальному посвідченню , а також правочинів , для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян .Згідно ст. 637 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку(квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.635 ЦК України попередній договір укладається в формі , встановленій для основного договору.

Між сторонами не був укладений в письмовій формі та нотаріально посвідчений попередній договір купівлі-продажу, в якому б були обумовлені всі умови договору та порядок розрахунку , строки сплати грошових коштів.

В наданій суду розписці про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 4000000 грн. не зазначена дата написання даної розписки і не зазначено, протягом якого строку ОСОБА_2 повинен був виконати зобов» язання. Дана розписка засвідчує отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 4000000 грн. Але в розписці не зазначено, що ОСОБА_2 повинен був повернути дану суму в певний строк і не зазначено, що дані кошти отримані ОСОБА_2 в борг.

В судовому засіданні умови усного попереднього договору купівлі-продажу озвучив лише представник позивача, в розписці не зазначені його умови, а відповідач заперечив, що ним в листопаді 2011 року укладалися в усній формі попередні договори. Представник позивача в судовому засіданні визнав , що між сторонами був укладений не договір позики, а сума 4000000 грн., зазначена в розписці, була передана як попередня оплата згідного усного попереднього договору на укладення в майбутньому договору купівлі-продажу або оформлення права власності за позивачем.

Відповідач, посилаючись на надану ОСОБА_1 розписку від 5.11.2013 року про отримання останнім від нього 8000000 грн. зазначив, що у нього не має зобов'язань перед ОСОБА_1 про повернення коштів . Але не надав суду доказів і не зміг пояснити, чому він повернув 8000000 грн. ОСОБА_1, не відібравши від останнього своїх розписок про отримання коштів від ОСОБА_1 В розписці ОСОБА_1 від 5.11.2013 року не зазначено , що розписки ОСОБА_2 згублені і не має можливості їх повернути.

Тому між сторонами відсутні будь -які зобов»язання за наслідками яких відповідач може спонукатися або відповідати за їх виконання. Обставини передачі коштів з наміром в подальшому укласти договір особі, яка не мала правових підстав для їх отримання, свідчить про підстави визначені ст. 1212 ЦК, згідно якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Спірні правовідносини регулюються ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України, відповідно до яких набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Положення вищевказаної норми права застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд вважає за можливе стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000000 грн. (чотири мільйони) грн.. безпідставно набутих коштів.

Представником відповідача в судовому засіданні зазначалося про застосування позовної давності до вимог позивача. Але так як в наданій суду розписці не зазначена дата її складання і строк, протягом якого повинно бути виконано зобов язання відповідачем, то не має підстав вважати , що позивачем пропущений строк позовної давності.

Представником позивача була також заявлена вимога про стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 1.11.2010 року по 31.10.2013 року в сумі 1804 931 грн. 50 коп. на підставі ст. 1048 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги , а саме просив стягнути проценти за період з 5.12.2013 року( з моменту пред явлення позову) по 30.12.2014 року в сумі 852 164 грн. 40 коп.

Згідно ч.2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Представник позивача з посиланням на ст. 1048 ЦК України нарахував відповідачу проценти за користування безпідставно отриманими коштами.

Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення процентів задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Положеннями ст. 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача відсотків за користування чужими коштами, позивач здійснив нарахування цих процентів із застосуванням аналогії закону на підставі приписів ст. 1048 ЦК України, якою передбачено, що у разі не встановлення договором позики розміру процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 1 статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Відтак, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин (постанова Верховного Суду України від 20.08.2013 року у справі № 5016/1355/2012).

Суд приходить до висновку, що договір позики та зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави є різними за своєю правовою природою видами договірних та позадоговірних зобов'язань, регулюють різні види правовідносин , тому застосування до спірних правовідносин положення ст.1048 ЦК України є безпідставним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.12.2010 року у справі № 9/67-38.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати.

Представник позивача просив стягнути з відповідача судовий збір в сумі 3441 грн. Згідно квитанції № 4622/з48 від 4.12.2013 року за подачу позову позивачем сплачений судовий збір в сумі 3441 грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 1212, 1214 ЦК України, ст..ст. 209, 215 ЦПК України,-

Вирішив :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000000 ( чотири мільйони ) гривень безпідставно набутих коштів.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3441 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення .

Суддя