Справа №490/9533/13-ц 04.06.2014 04.06.2014 04.06.2014
Провадження № 22ц-784/1575/14
інстанції Гуденко О.А.
апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Рішення

Іменем
України

04 червня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,
Яворської Ж.М.,

при секретарі Рудніку Є.М.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- представника відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 17 квітня 2014 року

за позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_5

про

виселення,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_4 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_5 про виселення.

Позивач зазначав, що він є власником
квартири АДРЕСА_1.

З травня 2011 року в спірній квартирі
проживає син його колишньої дружини
ОСОБА_5, згоду на вселення якого позивач
не надавав.

Посилаючись на те, що відповідач не є
членом його родини, зареєстрований за
іншою адресою та не має підстав для
проживання у вказаній квартирі ,
позивач на підставі ч. 3 ст.116 ЖК України
ст.ст. 386,387 ЦК України просив суд
виселити ОСОБА_5 із вказаного жилого
приміщення та стягнути завдану йому
моральну шкоду у розмірі 30 000 грн..

Також позивач просив стягнути 46 800 грн.
збитків у вигляді упущеної вигоди,
посилаючись на те, що не мав можливості
здавати квартиру в оренду та
отримувати прибуток.

В подальшому позивач уточнив позовні
вимоги та остаточно просив суд
виселити відповідача із вказаної
квартири, стягнути 30 000 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди, 54 000
збитків у вигляді упущеної вигоди та 4
224 грн. 62 коп. заборгованості за спожиту
теплову енергію.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 17 квітня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній
скарзі доводи та дослідивши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню із
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що відповідач вселився до спірної
квартири з дозволу члена сім'ї власника
спірної квартири - ОСОБА_6, яка на момент
вселення перебувала з позивачем у
шлюбі. Крім того, позивач не надав
доказів того, що відповідач
самоуправно вселився у спірну
квартиру, у зв'язку з чим вважав, що
відсутні підстави для виселення
відповідача із спірного житлового
приміщення.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є
власником квартири АДРЕСА_1 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі - продажу від 05 червня 2009 року.

Із матеріалів справи вбачається, що 25
липня 2009 року між позивачем та ОСОБА_6
було укладено шлюб, який рішенням
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 08 січня 2014 року було
розірвано.

З довідки ТОВ ЖЕК «Забота» від 08 серпня
2013 року вбачається, що у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрований з 18 червня 2010
року син позивача - ОСОБА_7

У зазначеній квартирі з 2011 року
проживає без реєстрації ОСОБА_5, який є
сином колишньої дружини позивача -
ОСОБА_6

Звертаючись до суду з позовом про
усунення перешкод та виселення ОСОБА_4
посилався на ч.3 ст. 116 ЖК України,
зокрема на те, що як власник спірної
квартири, згоди на проживання ОСОБА_5 у
належній йому на праві власності
квартирі не надавав, відповідач
самоправно у ній проживає та чинить
йому перешкоди у користуванні
власністю.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України, ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

У силу ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК Української
РСР особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення, підлягають виселенню без
надання їм іншого жилого приміщення.

За змістом ст.. 156 ЖК Української РСР
члени сім`ї власника квартири, які
проживають разом з ним у квартирі, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням.

Частина 2 статті 64 ЖК УРСР
передбачає, що до членів сім'ї наймача
належать дружина наймача, їх діти і
батьки. Членами сім'ї наймача може бути
визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до п. 9 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12.04.1985 року № 2 (з
подальшими змінами), «…вирішуючи спори
про право користування жилим
приміщенням осіб, які вселилися до
наймача, суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи прописані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи вели
вони з наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між цими особами,
наймачем і членами сім'ї, що проживають
з ним, певний порядок користування
жилим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач не був членом сім'ї ОСОБА_4 в
розумінні ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового
кодексу України та ч. 2 ст. 3 Сімейного
кодексу України. Доказів про те, що
відповідач проживав разом із позивачем
однією сім'єю, вони не вели спільний
бюджет, спільне господарство та були
пов'язаний спільним побутом, матеріали
справи не містять. Відповідач є
повнолітній, за ним зберігається право
проживання за іншою адресою, і у
спірній квартирі з ним ніхто не
проживав. Доказів, що власник спірної
квартири будь-яким чином висловлював
свою згоду на проживання відповідача у
жилому приміщенні матеріали справи не
містять.

Наведені обставини свідчать, що
позивач вселився у спірну квартиру
самоправно з порушенням зазначених
положень житлового законодавства та не
набув права користування нею.

Із матеріалів справи також вбачається,
що відповідач замінив замки на вхідних
дверях у квартиру, чим позбавляє
позивача права користування належною
йому на праві власності квартирою.

З огляду на наведене, колегія приходить
до висновку, що відповідач чинить
перешкоди позивачу у користуванні
спірною квартирою, а тому відповідно до
положень ст.. 391 ЦК України, ст.ст. 150, 155
ЖК України вимоги про виселення
останнього є обґрунтованими і
підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Наведені обставини свідчать, що
внаслідок порушення відповідачем прав
позивача, як власника спірної квартири,
останньому була заподіяна моральна
шкода, яка виразилася у погіршенні
стану здоров'я.

Частиною третьою ст. 23 ЦК
передбачено, що моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в іншій спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При зазначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Враховуючи обставини даної
справи, факт фізичних страждань
позивача, колегія вважає, що на користь
останнього із відповідача слід
стягнути 1 500 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

Що стосується позову про
стягнення із відповідача 4 224 грн. 62 коп.
заборгованості за спожиту теплову
енергію, то позивачем не надано доказів
про те, що вказана заборгованість
виникла за період проживання
відповідача у спірній квартирі,
зокрема відсутній розрахунок
заборгованості із зазначенням періоду,
за який виник борг.

А тому відсутні підстави
стягнення 4 224 грн. 62 коп. заборгованості
за спожиту теплову енергію з
відповідача на користь позивача.

Щодо вимог позивача про
стягнення упущеної вигоди, то ці вимоги
теж не підлягають задоволенню виходячи
з такого.

Відповідно до положень ст.ст.1166, 22
ЦК особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування
особою, яка їх завдала. Такими збитками
є доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).

Зазначені положення передбачають
відповідальність особи лише при
доведеності всіх умов
цивільно-правової відповідальності, а
саме: наявність шкоди для позивача;
протиправність поведінки відповідача;
безпосередній причинний зв'язок між
шкодою і протиправною поведінкою; вина
сторін.

Наполягаючи на стягненні матеріальних
збитків в вигляді упущеної вигоди за
період з травня 2011 року по листопад 2013
року, позивач посилався на те, що такі
збитки йому спричинені внаслідок
неправомірного зайняття відповідачем
вказаної квартири, у зв'язку з чим він
був позбавлений можливості здавати
квартиру в оренду та отримувати
прибуток.

Проте позивач не надав достовірних
доказів, як це передбачено ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, на підтвердження реального
одержання за звичайних обставин
доходів (упущеної вигоди) від надання
послуг з оренди нерухомого майна.

За наведених обставин колегія суддів
не вбачає підстав для задоволення
вимог позивача щодо стягнення не
одержаних доходів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
врахував належним чином обставини
справи та не звернув уваги на вимоги
закону, що регулюють спірні
правовідносини, що відповідно до
приписів п. п. 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення та
ухвалення нового, яким позов ОСОБА_4 про
виселення ОСОБА_5. із спірного
житлового приміщення та відшкодування
моральної шкоди слід задовольнити
частково, а в позові про стягнення
збитків та відшкодування витрат на
оплату комунальних послуг - відмовити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
пропорційно задоволеним позовним
вимогам підлягає стягненню 229 грн. 40
коп. судового збору.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 17 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
виселення та відшкодування моральної
шкоди задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_5 із квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого житлового
приміщення.

Стягнути ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
1 500 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди та 229 грн. 40 коп.
судового збору.

В позові про стягнення збитків
та відшкодування витрат на оплату
комунальних послуг відмовити. .

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, але протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді