У х в а л а

іменем україни

01 жовтня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної
О.О., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України
про поновлення пропущеного строку для
звернення до суду, визнання наказів
незаконними і недійсними, усунення
порушення установленого порядку
звільнення з роботи, зміну дати і
підстав звільнення, виплату заробітної
плати за час вимушеного прогулу, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Смілянського міськрайонного суду
Черкаської області від 27 травня 2014 року
та ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 15 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що з 22 квітня 1998 року
наказом Першого заступника міністра
охорони здоров'я України, Головного
державного санітарного лікаря України,
позивач був призначений на посаду
заступника начальника спеціалізованої
медико-санітарної частини № 14 з
санітарно-епідеміологічних питань,
головним державним санітарним лікарем
ВО «Оризон». 09 лютого 2009
року спеціалізована медико-санітарна
частина № 14 була перейменована на
Державний заклад «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України.
Згідно постанови Кабінету Міністрів
України № 176-0 від 21 листопада 2012 року в
Україні біли ліквідовані всі
санітарно-епідеміологічні заклади
номенклатури Міністерства охорони
здоров'я України.

Листом Міністерства охорони здоров'я
України від 22 листопада 2012
року медико санітарним частинам в тому
числі і Державному закладу
«Спеціалізована медико-санітарна
частина № 14» Міністерства охорони
здоров'я України запропоновано
забезпечити проведення реорганізації
шляхом ліквідації (оптимізації
реформування) структурних підрозділів
спеціалізованих медико-санітарних
частин без вказівок про порядок
звільнення з посад їх керівників та
заступників призначених на посади
Міністерством охорони здоров'я
України. У зв'язку з цим начальнику
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України
листом Міністерства охорони здоров'я
України від 05 березня 2013 року № 07.03.56/6326
було доручено забезпечити
реорганізацію санітарно
епідеміологічної станції шляхом
внесення відповідних змін до структури
державного закладу, приведення у
відповідність статуту з внесенням до
нього відповідних змін, зокрема, у
частині вилучення функцій державного
санітарного епідеміологічного
нагляду.

На виконання вказаного листа начальник
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України
наказом від 29 грудня 2012 року № 161-ОС
перевів позивача на посаду
лікаря-стажиста з профпатології
відділення профілактики професійних
та інфекційних захворювань на
закріплених промислових підприємствах
і території їх можливого впливу. У
подальшому ОСОБА_4 за наказом
від 22 жовтня 2013 року № 143-ОС було
звільнено з роботи на підставі п. 6 ст. 36
КЗпП України, у зв'язку з відмовою від
продовження роботи внаслідок зміни
істотних умов праці.

ОСОБА_4 вказував, що його переведення та
звільнення із займаної посади є
незаконним і здійсненим з порушенням
вимог ч. 1 ст. 40 КЗпП
України так, як він не укладав
трудового договору з Державним
закладом «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України,
а тому його звільнення повинно було
бути проведено за наказом Міністерства
охорони здоров'я України, яким він був
раніше призначений на цю посаду за п. 1
ч. 1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку зі
змінами організації виробництва і
праці, в тому числі ліквідації чи
реорганізації установи.

Ураховуючи викладене просив поновити
строк на звернення до суду, визнати
незаконним і недійсним наказ
начальника Державного закладу
«Спеціалізована медико-санітарна
частина № 14» Міністерства охорони
здоров'я України від 22 жовтня 2013 року №
143-ОС про звільнення з роботи з підстав,
передбачених п. 6 ст. 36 КЗпП України,
зобов'язати Міністерство охорони
здоров'я України виплатити заробітну
плату за час вимушеного прогулу у
розмірі 15 205,45 грн та змінити причину
звільнення, визнавши звільненим
позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

У лютому 2014 року ОСОБА_4 подав уточнення
до позовної заяви, у якому просив
зобов'язати Міністерство охорони
здоров'я виплатити йому 31 002 грн 14 коп.
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, визнати незаконними та
недійсними накази начальника
Державного закладу «Спеціалізована
медико-санітарна частина № 14»
Міністерства охорони здоров'я України
від 29 грудня 2012 року та від 22 жовтня 2013
року.

Рішенням Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 27
травня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 15 липня 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, обґрунтовуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд,
дослідивши докази у справі й давши їм
належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60,
212 ЦПК України, а також, встановивши
обставини справи, обґрунтовано виходив
із того, що звільнення позивача
проведено з дотримання вимог трудового
законодавства.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суди правильно
визначились з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, повно та всебічно
дослідили наявні у справі докази і дали
їм належну оцінку, правильно
встановили обставини справи, в
результаті чого ухвалили законні й
обґрунтовані рішення, які відповідають
вимогам матеріального та
процесуального права, підстави для їх
скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують та
зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного
суду Черкаської області від 27
травня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Черкаської області від
15 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

С.П. Штелик