Ухвала

іменем україни

24 вересня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової
Є.П., Завгородньої І.М.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання договору дарування
недійсним та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_5
про усунення від права спадкування, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Черкаської області
від 10 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив визнати
недійсним договір дарування частини
житлового будинку АДРЕСА_1 від 10 січня
2012 року, за яким ОСОБА_4 подарував 39/200
частин зазначеного будинку ОСОБА_5, та
договір дарування земельної ділянки
від 10 січня 2012 року, за яким ОСОБА_4
подарував ОСОБА_5 земельну ділянку
розміром 0,0474 га під кадастровим
номером :02:003:0892, що розташована по
АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 16
травня 1956 року його батьки ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився він.

20 вересня 1990 року в Уманського
міськвиконкому батько придбав
квартиру АДРЕСА_1, яка складає 39/100
частин від усього житлового будинку, у
якій проживав разом з членами сім'ї.

Після смерті матері, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, залишилося спадкове
майно у вигляді половини
вищезазначеної квартири.

Він та його батько є спадкоємцями цього
майна за законом у рівних частинах.

Восени 2013 року із поданого до нього
відповідачами позову про втрату права
на проживання йому стало відомо, що
батько у січні 2012 року
подарував 39/200 частин спірної квартири
та 0,0447 га земельної ділянки по АДРЕСА_1
ОСОБА_5

Посилаючись на те, що батько незаконно
розпорядився спадщиною, в тому числі і
тією частиною, що належить йому
(позивачу), просив задовольнити позов.

ОСОБА_4 подав зустрічний позов до
ОСОБА_3 про усунення від права на
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_7, внаслідок невиконання ним
обов'язків з утримання спадкодавця.

Посилався на те, що його дружина ОСОБА_7
тяжко хворіла, через тяжку хворобу була
у безпорадному стані, потребувала
постійного піклування, стороннього
догляду, матеріальної допомоги та
моральної підтримки.

Такої допомоги ніхто, окрім нього та
онука ОСОБА_5, їй не надавав. Її рідний
син ОСОБА_3, маючи таку можливість, від
надання будь-якої підтримки
категорично відмовився, не брав
участі у догляді за матір'ю, не
цікавився станом її здоров'я, не
відвідував та не вчиняв жодних інших
дій щодо її утримання, тобто нехтував
своїми обов'язками, передбаченими
законом.

Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 20 лютого 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
частини житлового будинку від 10 січня
2012 року, згідно з яким ОСОБА_4 подарував
ОСОБА_5 39/200 частин житлового будинку по
АДРЕСА_1.

У задоволенні інших вимог та у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Черкаської
області від 10 квітня 2014 року
рішення суду першої інстанції в
частині визнання недійсним договору
дарування частини житлового будинку
від 10 січня 2012 року скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення,
яким ОСОБА_3 відмовлено в
позові.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 20 лютого 2014 року,
мотивуючи свою вимогу порушенням норм
процесуального права і неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є
власниками 39/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
Уманською державною нотаріальною
конторою 20 вересня 1990 року за
реєстровим № 1-7321.

Це майно є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
кожному належить по 39/200 частин
спірного майна.

Згідно зі свідоцтвом про смерть від 04
травня 2012 року серії НОМЕР_1
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина у
вигляді 39/200 частин зазначеного вище
житлового будинку.

Також установлено, що право власності
на спадкове майно спадкоємцями не
оформлено.

10 січня 2012 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 укладено договір дарування,
згідно з яким ОСОБА_4 подарував, а
ОСОБА_5 прийняв в дар 39/200 частин
житлового будинку з прибудовами, що
знаходяться по АДРЕСА_1,
розташованого на присадибній
земельній ділянці розміром 2039 кв. м.

Частково задовольняючи позов та
визнаючи недійсним договір дарування
частини спірного житлового будинку,
суд першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4, не прийнявши у законний спосіб
спадщину, здійснив відчуження
житлового будинку шляхом дарування 39/200
його частин.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в позові, апеляційний суд
зазначив, що ОСОБА_4 10 січня 2012 року
подарував 39/200 частин спірного будинку
ОСОБА_5, як свою частку у спільному
майні подружжя, і що спадковим майном,
на яке право власності не оформив, не
розпоряджався.

Однак з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Чинним Цивільним процесуальним
кодексом України визначені
повноваження апеляційного суду.

Згідно зі ст.ст. 303, 304 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
апеляційним судом за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 жовтня 2008
року № 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що посилання в
апеляційній скарзі на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважав
установленими, чи на невідповідність
висновків суду обставинам справи
підлягає перевірці апеляційним судом
шляхом дослідження доказів, яким, на
думку особи, що подала апеляційну
скаргу, суд першої інстанції не дав
оцінки або дав неправильну оцінку.

Крім того, апеляційний
суд скасовує рішення суду першої
інстанції та ухвалює нове рішення за
наявності підстав, передбачених
статтею 309 ЦПК України. Зазначеними
підставами є: неповне з'ясування
обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважає встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Натомість апеляційний суд,
переглядаючи справу, не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, не
встановив обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи,
належним чином не спростував висновків
місцевого суду, не надав відповідної
правової оцінки наявним у матеріалах
справи доказам.

З матеріалів справи вбачається, що 39/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1 є
спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого
Уманською державною нотаріальною
конторою 20 вересня 1990 року, тобто
кожному з них належить по 39/200 її
частин.

Згідно з договором купівлі-продажу
частини будинку від 10
березня 2006 року, посвідченИМ державним
нотаріусом Уманської державної
нотаріальної контори Кравчук Т.І. та
зареєстрованИМ в реєстрі за № 2-543,
ОСОБА_4 продав ОСОБА_5 39/200 частин
спірного житлового будинку з
відповідною частиною житлових споруд,
тобто відчужив належну йому Ѕ частку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина у
вигляді 39/200 частин зазначеного вище
житлового будинку.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 є її
чоловік ОСОБА_4 та син ОСОБА_3,
які право власності на спадкове майно
не оформили.

Втім, вирішуючи спір апеляційний суд
не звернув уваги на те, що ОСОБА_4
замість 39/800 частин спадкового майна,
право власності на яке він не оформив,
подарував 39/200 частин зазначеного вище
будинку ОСОБА_5

Наведене свідчить про те, що
апеляційний суд, ухвалюючи рішення, у
порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не
сприяв всебічному та повному
з»ясуванню обставин справи, не
встановив обставини, що мають значення
для правильного вирішення справи, не
надав відповідної правової оцінки
наявним у матеріалах справи доказам, не
з»ясував, які правовідносини виникли
між сторонами.

Враховуючи допущені судом апеляційної
інстанціі порушення норм
матеріального та процесуального права,
ухвалене ним рішення не може вважатися
законним і обґрунтованим, у зв'язку із
чим, відповідно до ст. 338 ЦПК України
таке рішення підлягає скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Черкаської
області від 10 квітня 2014 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.І. Євтушенко

Судді:
Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко