У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів:
Закропивного О.В., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
державної виконавчої служби
Новоодеського районного управління
юстиції у Миколаївській області (далі -
ВДВС Новоодеського РУЮ у
Миколаївській області), ОСОБА_4 про
визнання дій неправомірними, стягнення
пені за прострочення сплати аліментів,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 28 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 31 березня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила визнати неправомірними дії
державного виконавця ВДВС
Новоодеського РУЮ у Миколаївській
області Білоуса Р.С. щодо визначення
розміру заборгованості по аліментам за
період з лютого 2010 року по 30
серпня 2013 року в розмірі 9 460 грн 64 коп.,
визнати неправомірною бездіяльність
державного виконавця щодо визначення
заборгованості по аліментам за період
з 9 жовтня 2004 року по січень 2010
року; визначити заборгованість по
аліментам за період з 9 жовтня
2004 року по 30 серпня 2013 року в розмірі 25
169 грн 65 коп., а також стягнути з ОСОБА_4
на її користь заборгованість по
аліментам в розмірі 25 169 грн 65
коп. і пеню в розмірі 22 940 грн за
прострочення сплати аліментів.

В обґрунтування позову зазначала, що
постановою Новоодеського районного
суду від 23 вересня 2003 року на її користь
з ОСОБА_4 стягнуто аліменти на
утримання дитини ОСОБА_5 у розмірі ј
частини всіх видів його заробітку,
починаючи з 23 лютого 2003 року та до
досягнення дитиною повноліття. 23
вересня 2003 року їй було видано
виконавчий лист. У зв'язку з тим, що
боржник працював у ПП «Чорноморець»
виконавчий лист було направлено за
місцем його роботи. Після звільнення
ОСОБА_4 у жовтні 2004 року з ПП
«Чорноморець» виконавчий лист
повернуто до Новоодеського районного
управління юстиції у Миколаївській
області, про що вона була повідомлена
вказаним підприємством, із 2004 року вона
періодично отримувала аліменти від
відповідача. Звернувшись у вересні 2012
року до відділу ДВС, їй стало відомо, що
виконавчий лист на примусовому
виконанні у період з 2004-2012 роки не
знаходився. 14 січня 2013 року вона
отримала дублікат виконавчого листа та
звернулася до відділу ДВС для
подальшого його виконання. Однак,
державним виконавцем заборгованість
ОСОБА_4 по аліментам нарахована лише
починаючи з лютого 2010 року по 30 серпня
2013 року в розмірі 9 460 грн 64 коп. На
підставі викладеного, вона звернулася
до суду за захистом.

Рішенням Новоодеського районного суду
Миколаївської області від

28 січня 2014 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 31 березня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати судові рішення та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позов.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивачем не
доведено вини Новоодеського РУЮ у
Миколаївській області у втраті
виконавчого документа у 2004 році. Крім
того, ОСОБА_4 добровільно сплачував
аліменти у період з 2004 по 2013 роки, що
підтверджується наданими ним
платіжними документами, а тому вини
боржника у несплаті ним аліментів
також не убачається.

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що постановою
Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 23 вересня 2003
року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
стягнуто аліменти на утримання дитини
ОСОБА_5 у розмірі ј частини всіх
видів його заробітку, починаючи з 23
лютого 2003 року та до досягнення дитиною
повноліття.

23 вересня 2003 року ОСОБА_3 видано
виконавчий лист № 2-788, який
було передано на виконання до ВДВС
Новоодеського РУЮ у Миколаївській
області.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 працював у ПП
«Чорноморець», виконавчий лист було
направлено за місцем його роботи, а
після його звільнення у жовтні 2004 року
виконавчий лист із ПП «Чорноморець»
було повернуто до Новоодеського РУЮ у
Миколаївській області, про що листом
було повідомлено позивачку.

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
ВДВС Новоодеського РУЮ у Миколаївській
області із запитом щодо стану
виконання рішення суду про стягнення
аліментів, однак їй стало відомо, що
виконавчий лист на виконанні у
відповідача не перебуває.

Ухвалою Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 20
листопада 2012 року було задоволено
заяву позивачки про видачу дубліката
виконавчого листа, який вона отримала 14
січня 2013 року, та передала до ВДВС
Новоодеського РУЮ у Миколаївській
області на примусове виконання 23 січня
2013 року.

За положеннями ст. 194 СК України
аліменти можуть бути стягнуті за
виконавчим листом за минулий час, але
не більш як за три роки, що передували
пред'явленню виконавчого листа до
виконання. Якщо за виконавчим листом,
пред'явленим до виконання, аліменти не
стягувалися у зв'язку з розшуком
платника аліментів або у зв'язку з його
перебуванням за кордоном, вони мають
бути сплачені за весь минулий час.
Заборгованість за аліментами, які
стягуються відповідно до ст. 187 цього
Кодексу, погашається за заявою
платника шляхом відрахувань з його
заробітної плати, пенсії, стипендії за
місцем їх одержання або стягується за
рішенням суду.

Порядок стягнення аліментів
передбачений ст. 74 Закону України «Про
виконавче провадження», зокрема, у ч. ч.
3, 4 вказаної статті Закону визначено, що
розмір заборгованості із сплати
аліментів визначається державним
виконавцем за місцем виконання рішення
у порядку, встановленому СК України. У
разі визначення суми заборгованості у
частці від заробітку (доходу) розмір
аліментів не може бути менше ніж
встановлено СК України. Державний
виконавець обчислює розмір
заборгованості із сплати аліментів,
складає відповідний розрахунок та
повідомляє про нього стягувачу і
боржнику.

Відповідно до ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Розмір неустойки може бути зменшений
судом з урахуванням матеріального та
сімейного стану платника аліментів.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року № 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» роз'яснено, що
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у виді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Таким чином, під час розгляду справи
суд повинен установити обставини, з
якими закон пов'язує звільнення від
відповідальності платника аліментів
за їх прострочення або зменшення
розміру неустойки.

У порушення наведених норм закону, суди
попередніх інстанцій дійшли
передчасного висновку про відсутність
вини ОСОБА_4 у несплаті ним аліментів у
повному обсязі, оскільки такі
обставини ними не встановлювалися, а
сам факт часткового погашення такої
заборгованості боржником не є
підставою для звільнення його від
відповідальності за прострочення
сплати аліментів у повному обсязі.

Крім того, у порушення вимог ч. 4 ст. 10
ЦПК України, суди не сприяли всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи,
не встановили з яких причин виконавчий
лист після повернення з ПП
«Чорноморець» не перебував на
виконанні у ВДВС Новоодеського РУЮ у
Миколаївській області.

Оскільки допущені судами першої та
апеляційної інстанцій порушення норм
матеріального та процесуального права
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин справи, що мають значення для
правильного її вирішення, судові
рішення підлягають скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції відповідно до
ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Новоодеського районного суду
Миколаївської області від 28
січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду Миколаївської області від 31
березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко