Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/3909/14 Головуючий у 1
інстанції Артемова Л.Г.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування та скасування реєстрації
права власності -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
дарування та скасування реєстрації
право власності.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що йому на праві приватної
власності належало 61/100 частин
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.
39/100 частин вказаного будинку належали
ОСОБА_5, який помер у 2011 року. Свою
частку житлового будинку згідно
заповіту від 22.03.2007 р. він заповів
ОСОБА_3, яка прийняла спадщину.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 15.10.2012 року
затверджено мирову угоду між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 та визнано за ОСОБА_3 право
власності на 3/4 частини житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1.

22.11.2012 року Шевченківським районним
судом м. Запоріжжя ухвалено додаткове
рішення, яким визнано за ОСОБА_3 право
власності на 39/100 частин вказаного
житлового будинку, в тому числі і на
самовільно збудовані будівлі та
споруди: частину службової прибудови
літ. а розміром 3,0 м. х 1,83 м. та сарай літ.
Ж розміром 3,42 м х 2,22 м.

Зазначені судові рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя були скасовані за його
апеляційною скаргою ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 13.11.2013 р., справа була направлена на
новий розгляд до суду першої інстанції,
де були залишені без розгляду.

До моменту скасування вказаних судових
рішень відповідач ОСОБА_3
зареєструвала право власності на
частину житлового будинку за адресою:
АДРЕСА_1. та уклала договір дарування,
за яким ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 у
власність частину житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Вважає, що договір дарування необхідно
визнати недійсним,

На підставі зазначеного просив визнати
недійсним договір дарування частини
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 30.10.2013 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
оскільки ОСОБА_3 на час укладення
договору дарування не була законним
власником частини вказаного житлового
будинку, внаслідок укладення договору
дарування були порушені його житлові і
майнові права та інтереси, зокрема,
право на користування, володіння та
розпорядження належною йому частиною
житлового будинку, а також скасувати в
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно державну реєстрацію
права власності на частину житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_4

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року
позов задоволено частково. Визнано
частково недійсним договір дарування
частини житлового будинку, укладений
30.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
виключивши з визначених в договорі
будівель, з яких складається житловий
будинок, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, сарай літ.Ж 3,42 м. Х 2,22 м.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення суду в частині відмови в
задоволенні позову та ухвалити нове,
який позов задовольнити, стягнути з
відповідачів судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Статтею 213 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону
судове рішення не відповідає.

Як вбачається із матеріалів
справи, що згідно договору купівлі -
продажу від 01.06.1990 року посвідченого
нотаріусом П'ятої Запорізької
нотаріальної контори ОСОБА_7 (позивач
по справі) продав, а ОСОБА_5 купив 39/100
частин житлового будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 помер у 2011 році, після його
смерті відкрилася спадщина,
спадкоємцем за заповітом 39/100 частини
будинку є ОСОБА_3

15.10.2012 року Шевченківський
районний суд м. Запоріжжя затвердив
мирову угоду між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, за
якою визнав за ОСОБА_3 право власності
на ? частин спірного будинку, та
додатковим рішенням від 22.11.2012 року
змінив ? частин на 39/100.

Ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 13.11.2013 року
були скасовані за апеляційною скаргою
особи, що не приймала участь у справі -
ОСОБА_8, ухвала про мирову угоду,
затверджену Шевченківським районним
судом м. Запоріжжя від 15.10.2012 року та
додаткове рішення від 02.11.2012 року, де
було визнано право власності за ОСОБА_3
на 39/100 житлового будинку АДРЕСА_1, а
справа повернена на новий розгляд, у
подальшому її позов залишено без
розгляду (а.с.7,8).

Між тим, 13.10.2013 року, ОСОБА_3 за
нотаріально посвідченим договором
дарування подарувала ОСОБА_4 39/100 частин
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
літ. А з надвірними будівлями та
спорудами, на земельній ділянці
розташовані: житловий будинок літ А,
загальною площею 92,6 кв. м. сарай літ. Б,
сарай літ. Ж, вбиральня літ. В, гараж літ.
Г, душ літ. Д, водопровід №2, замощення 1,
паркани 1,3,4,5,6. (а.с.53).

Відмовляючи в задоволені позову
ОСОБА_9 суд першої інстанції дійшов
висновку проте, що позивач не довів
порушення своїх прав договором
дарування, як укладеним між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4.

Проте з таким висновком суду
першої інстанції не можна погодитися
виходячи із наступного.

ОСОБА_9 є співвласником спірного
житлового будинку, який розташований
на земельній ділянці частки 0,0505 га,
частки співвласників не виділені у
натурі, договором дарування було
подарене також самочинне збудована
прибудова, внаслідок чого зменшилася
частка позивача , що підтверджено
постановою Шевченківського районного
суду від 30.10.2012 року у адміністративній
справи за позовом ОСОБА_2 до районної
адміністрації Запорізької міської
ради про визнання протиправним та
нечинним розпорядження про оформлення
самочинного будівництва

(а.с.124-127) та ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 13.11.2013 року за
апеляційною скаргою ОСОБА_8, який не
приймав участь у справі, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 15.10.2012 року та додаткове
рішення від 02.11.2012 року, де були
визнання порушення прав співвласника
ОСОБА_8, та скасовані ухвала про мирову
угоду Шевченківського районного суду
м. Запоріжжя від 15.10.2012 року і додаткове
рішення від 02.11.2012 року (а.с.7,8), а тому
він є заінтересованою особою в
розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України.

За вимогами ч.1,2 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. За правилами
ч. 1 ст. 317 ЦК України право
розпорядження майном належить
власникові.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За правовою позицією ВСУ України в
справі № 6-52цс14, майно, яке вибуло з
володіння власника на підставі рішення
суду, ухваленого щодо цього майна, але в
подальшому скасованого, слід вважати
таким, що вибуло з володіння власника
поза його волею.

Право власності ОСОБА_3 на спірне
майно було зареєстроване за судовими
рішення які було в подальшому
скасовані, отже майном за договором
дарування розпорядилася особа, що не
могла розпоряджатися ним. А тому за
позовом заінтересованої особи
правочин має бути визнаний недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" державна реєстрація речових
прав на нерухоме майно - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державний реєстр речових прав на
нерухоме майно - єдина державна
інформаційна система, що містить
відомості про права на нерухоме майно,
їх обтяження, а також про об'єкти та
суб'єктів цих прав. Фактично ж
реєстрація покликана надати
відповідну силу правовстановлюючим
документам і виступає формальною
умовою подальшого захисту (у тому числі
і судового) прав особи, що виникають з
правовідносин, предметом яких є
нерухоме майно.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19, ст. 26
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" державна
реєстрація прав проводиться на
підставі рішень судів, що набрали
законної сили. У разі скасування на
підставі рішення суду рішення про
державну реєстрацію прав до Державного
реєстру прав вноситься запис про
скасування державної реєстрації прав.

Згідно з пп. 10 п. 27 Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно та їх обтяжень, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 22 червня 2011 року № 703 документами,
що підтверджують виникнення, перехід
та припинення права власності та інших
речових прав на нерухоме майно, є
рішення суду, що набрало законної сили,
щодо права власності та інших речових
прав на нерухоме майно.

За роз'ясненнями п.8,10 Постанови
ВСУ України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» відмова у державній
реєстрації, ухилення від державної
реєстрації, відмови від надання
інформації про реєстрацію
застосовується лише щодо дій
(бездіяльності) органів, які здійснюють
таку реєстрацію. Рішення суду про
задоволення позову про повернення
майна, недійсності правочину,
витребування майна із чужого
незаконного володіння є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за власником, а
також скасування попередньої
реєстрації (статті 19, 27 Закону України
від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень").

Отже рішення суду про визнання
договору дарування недійсним є
підставою для скасування
реєстраційною службою державної
реєстрації право власності, а тому не
потребує додаткового рішення про
скасування державної реєстрації.

Така вимога може бути підставою
для звернення з окремим позовом у разі
відмови реєстраційної служби внести
зміни про скасування державної
реєстрації прав.

Крім того, позов заявлений до
фізичних осіб і позовні вимоги до
реєстраційної служби не пред'являлися
і позивачем не зазначено жодного
порушення його прав саме реєстраційною
службою.

Оскільки рішення суду в частині
відмови у задоволені позову про
визнання правочину недійсним ухвалене
з порушенням норм матеріального права,
воно підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Крім того відповідно до вимог ст. 88
ЦПК України, на користь позивача з
відповідачів підлягають стягненню
судові витрати у сумі 229,40 + 121, 80 копійок
+ 351,20 гривень.

Керуючись ст.ст. 307, 309,313, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 04 серпня 2014 року в
частині відмови у задоволені позову
про визнання договору дарування
недійсним у цій справі скасувати.
Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування
39/100 частки житлового будинку літ.А з
надвірними будівлями та спорудами, які
розташовані за адресою АДРЕСА_1,
загальною площею 92,6 кв.м., житловою
площею 51,9 кв.м., розташований на
земельній ділянці 0,0505 га, укладений
30.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу Запорізької області І.І.Вовк .

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати з кожної по 175
гривень 60 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді