Ухвала

іменем україни

20 серпня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Кафідової О.В.,
Парінової І.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визначення частки із майна, що
знаходиться у спільній сумісній
власності за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 18 червня 2014
року,

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до

ОСОБА_4, у якому просила відступити від
засади рівності часток подружжя,
визнати за нею право власності на ѕ
частини будинку АДРЕСА_1 в м. Здолбунів
Рівненської області загальною
вартістю 185 431,50 грн, а за ОСОБА_4 - ј
частину вказаного будинку вартістю 61
810,50 грн.

Позов мотивовано тим, що з 2 жовтня 1992
року по 22 вересня

2008 року з ОСОБА_4 вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час шлюбу 25 листопада 1999 року між
ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_7, ОСОБА_4
(покупці) на підставі договору
купівлі-продажу був придбаний
житловий будинок по АДРЕСА_1 в

м. Здолбунів Рівненської області, який
зареєстровано за ними на праві
спільної сумісної власності.

Зазначала, що рішенням Здолбунівського
районного суду Рівненської області від
1червня 2010 року з відповідача стягнуто
аліменти на утримання доньки ОСОБА_5,
проте відповідач не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї,
ухилявся від сплати аліментів,
внаслідок чого виникла заборгованість
близько 15 000 грн.

Посилаючись на те, що суд може
відступити від засад рівності часток
подружжя за обставин, що мають істотне
значення, зокрема, якщо один із них не
дбав про матеріальне забезпечення
сім'ї, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, частка подружжя може бути
збільшена, просила позов задовольнити.

Рішенням Здолбунівського районного
суду Рівненської області від

21 березня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної
часткової власності на ѕ частини
будинку АДРЕСА_1 в м. Здолбунів
Рівненської області, а за ОСОБА_4 на ј
частину цього ж будинку, припинивши їх
право спільної сумісної власності на
вказане нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 18 червня

2014 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким позов
задоволено частково.

Визначено за ОСОБА_3 право на Ѕ частину
будинку АДРЕСА_1 в м. Здолбунів
Рівненської області, що знаходиться в
спільному майні подружжя. У
задоволенні решти вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та визначаючи за

ОСОБА_3 право на Ѕ частину спірного
будинку, апеляційний суд виходив із
того, що майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю, а кожен із подружжя має
рівні права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Зазначав, що
зменшення частки боржника ОСОБА_4 в
будинку призвело до зменшення обсягу
майна боржника, на яке може бути
звернуто стягнення в порядку виконання
судового рішення по виконавчому
провадженні щодо стягнення з
останнього на користь ОСОБА_8 боргу в
сумі 134 820 грн.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Проте зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що з 2 жовтня1992 року по 22
вересня 2008 року сторони перебувала у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно договору купівлі-продажу від 25
листопада 1999 року ними придбано жилий
будинок по АДРЕСА_1 в м. Здолбунів
Рівненської області, який
зареєстровано за ними на праві
спільної сумісної власності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
послався на наявність рішення
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 12 вересня

2011 року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_8 суму боргу за договором
позики в розмірі 126 000 грн, три відсотки
річних у розмірі

1 890 грн, сума індексу інфляції - 6 930 грн,
а всього 134 820 грн.

Частиною 1 ст. 60 СК України передбачено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один із них не
мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї; за рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку.

У п. 30 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що при вирішенні спору про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
суд згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України в
окремих випадках може відступити від
засад рівності часток подружжя,
враховуючи обставини, що мають істотне
значення для справи, а інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування). Під обставинами, що мають
істотне значення для справи, потрібно
розуміти не тільки випадки, коли один
із подружжя не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки
коли один із подружжя не мав поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК України).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3, звертаючись до суду з указаним
позовом, просила відступити від засад
рівності часток подружжя у зв'язку з
наявністю у відповідача
заборгованості по аліментах.

На підтвердження доводів позовної
заяви позивачка посилалась на рішення
Здолбунівського районного суду
Рівненської області від 1 червня 2010
року, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 400 грн
щомісяця (а.с.11) та рішення цього ж суду
від 1 серпня 2013 року про стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 неустойки за
прострочення сплати аліментів за
період з 1 травня 2010 року по 1 серпня 2013
року в розмірі 91 320 грн (а.с. 12-13).

При цьому апеляційний
суд не застосував норму ч. 2 ст. 70 СК
України, не зазначив, із яких підстав
він відхиляє докази позивача та не
вважає ухилення від сплати аліментів
протягом понад трьох років та
наявності виниклої заборгованості
обставинами, що мають істотне значення
для справи та можуть бути підставою для
відступлення від засад рівності
часток подружжя.

Суд апеляційної інстанції вважав,
що ОСОБА_3 не надала доказів того, що
розмір аліментів, які було стягнуто за
рішенням суду, недостатній для
забезпечення фізичного та духовного
розвитку та лікування дочки. Проте у
даному випадку норма ч. 3 ст.70 СК
України не підлягала застосуванню,
оскільки вона надає право суду
відступити від засад рівності часток
подружжя за наявності неповнолітніх
дітей та непрацездатних повнолітніх
дітей, а донька сторін досягла
повноліття.

Крім того, апеляційний суд у
своєму рішенні посилається на
наявність ухвали апеляційного суду про
визначення часток сторін у спірному
будинку, ухваленої в порядку виконання
судового рішення за поданням
державного виконавця. Проте зазначена
ухвала судом не досліджувалася, в
матеріалах справи копія ухвали,
завірена належним чином, відсутня.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
ст. 212-214, 315 ЦПК України не в повній мірі
визначився з характером правовідносин,
що виникли між сторонами, не дав
належної оцінки всім доказам у справі,
не перевірив доводи позивача про
відступлення часток у спільному майні
подружжя, допустив неправильне
застосування норм матеріального
закону, припустився порушень норм
процесуального права, що згідно з ч. 2
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухваленого апеляційним
судом рішення з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 18 червня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. С. Висоцька

Судді:
О.В. Кафідова

І.К. Парінова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська