АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/459/14 Справа № 175/535/13 Головуючий у 1 й інстанції - Бойко О.М. Доповідач - Михайловська С.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Михайловської С.Ю.

Суддів - Чубукова О.П., Пономарь З.М.

При секретарі - Жидковій Г.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності, задоволені у повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_2 право власності па будинки і споруди Бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована на земельній ділянці 2,4 га за адресою: АДРЕСА_1, а саме: літ. А сторожка загальною площею 29,6 кв.м., літ. Б будівля складу загальною площею 29,7 кв.м.. літ. В будівля складу загальною площею 11,6 кв.м., літ. Г будівля складу загальною площею 5,7 кв.м.. літ. г навіс, літ. з навіс, літ. Е будинок відпочинку загальною площею 56,9 кв.м.. літ. И будинок відпочинку загальною площею 64.5 кв.м.. літ. Ж будівля кухні зальною площею 29.1 кв.м.. літ. З будівля кухні загальною площею 28.9 кв.м.. літ. Д вбиральня загальною площею 4.6 кв.м.. літ. Л вбиральня загальною площею 4.6 кв.м., літ. С вбиральня, літ. М будинок відпочинку загальною площею 15.4 кв.м. літ. М1 будинок відпочинку загальною площею 16.6 кв.м.. літ. М2 будинок відпочинку 13,6 кв.м., літ М3 будинок відпочинку площею18,1 кв.м., літ М4 будинок відпочинку зальною площею 18.5 кв.м.. літ. М5 будин. відпочинку загальною площею 14,9 кв.м., Мб будин. відпочинку загальною площею 15.1 кв.м.. літ. М7 будинок відпочинку загальною площею 16.4 кв.м.. літ. М8 будин. відпочинку загальною площею 14,5 кв.м., М9 будин. відпочинку загальною площею 18.1 кв.м.. літ. М10 будинок відпочинку загальною площею 17.1 кв.м.. літ. М 11 будин. відпочинку загальною площею 17.8 кв.м.. літ. М12 будин. відпочинку загальною площею 10.6 кв.м.. літ. М13 будин. відпочинку загальною площею 17.1 кв.м.. літ. М14 будин. відпочинку загальною площею 18,4 кв.м.. літ. М15 будин. відпочинку загальною площею 17.0 кв.м., літ. М16 будин. відпочинку загальною площею 16,8 кв.м.. літ М17 будин. відпочинку загальною площею 18.2 кв.м.. літ. М18 будин. відпочинку загальною площею 17.1 кв.м., літ. М19 будин. відпочинку загальною площею 17,0 кв.м.. літ. М20 будин. відпочинку загальною площею 16.4 кв.м.. літ. М21 будин. відпочинку загальною площею 16.0 кв.м., літ. м навіс, літ. м2 навіс, літ. м4 навіс, літ. м5 навіс, мб навіс, літ. м8 навіс, літ. м9 навіси, літ. м 11 навіс, літ. мі6 навіс, літ. мі7 навіс, літ. м18 навіс, літ. м20 навіс, літ. м21 навіс, літ. м12 тераса, літ. Н альтанка, літ. Н1 альтанка, літ. Н2 альтанка, літ. Н3 альтанка, літ. Н4 альтанка, літ. Н5 альтанка, літ. Н6 альтанка, літ. Н7 альтанка, літ. О будівля лазні загальною площею 19.9 кв.м., літ. 01 будівля лазні загальною площею 18,8 кв.м., літ. оі прибудова, літ. П вбиральня, літ. П1 вбиральня, літ. Р навіс, літ. У навіс літ. ф навіс, літ. Т літня естрада загальною площею 18.6 кв.м., літ. Ф літній душ загальною площею 17,6 кв.м.. літ. К колодязь, літ. К1 колонка, літ. К2 колонка, літ. КЗ колонка, літ. К4 колонка, літ. бас. - басейн, літ. ТП-трансформатор, літ. №1-5 - огорожа, літ. І - замощення, без додаткових актів введення в експлуатацію.

В апеляційній скарзі прокурату Дніпропетровської області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія судді вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача на підставі ст. 367 ЦК України, зазначив про відсутність доказів порушення права інших осіб визнанням права власності позивача на спірне нерухоме майно, оскільки позивач є єдиним власником самовільно побудованої бази відпочинку «Оріль» та єдиним користувачем земельної ділянки.

Але з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки він зроблений з порушенням вимог норм матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що 31.05.2011 року між Профспілковим комітетом об'єднань профспілкових організацій житлових підприємств м. Дніпропетровська та Дніпропетровською профорганізацією робітників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей укладено договір купівлі-продажу бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» (АДРЕСА_1).

Відповідно до даного договору Профспілковий комітет об'єднань профспілкових організацій житлових підприємств м. Дніпропетровська на підставі рішення профспілкової конференції №2 від 27.04.2011 року продав Базу відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», розташовану за адресою АДРЕСА_1 профорганізації робітників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей, про що складено акт приймання-передачі матеріальних цінностей (б/в «ІНФОРМАЦІЯ_1» АДРЕСА_1 від 31.05.2011 року, додатком до якого є Список матеріальних цінностей, переданих Дніпропетровській обласній профспілковій організації всеукраїнської профспілки робітників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей.

30.01.2012 року між Дніпропетровською обласною профспілковою організацією всеукраїнської профспілки працівників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 зареєстрований в реєстрі за №205. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 придбав, а Дніпропетровська обласна профспілкова організація всеукраїнської профспілки працівників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей продала майно - основні та оборотні фонди бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташована на земельній ділянці площею 2,4 га (що передається разом з майном) та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Після чого, 30.01.2012 року Дніпропетровською обласною профспілковою організацією всеукраїнської профспілки працівників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей та ОСОБА_2 складено та підписано відповідний акт приймання-передачі майна - основних та оборотних фондів бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1» до Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 від 30.01.2012 року зареєстрованого за №205.

ОСОБА_2 набув право власності на нерухоме майно бази відпочинку «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке складалось з одноповерхових спальних будинків в кількості 23 одиниць, площею 15,7 кв.м., та інших споруд, яка розташована на земельній ділянці площею 2,4 га та знаходиться за адресою АДРЕСА_1.

Аналіз змісту ст. 376 ЦК України свідчить, що необхідною умовою для визнання права власності на самочинне будівництво є надання особі, що здійснила самовільне будівництво, земельної ділянки під таким об'єктом, у встановленому законом порядку. Аналогічна позиція викладена в п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.12 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України», відповідно до якого, суди зобов'язані встановлювати чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є порушені будівельні норми та права істотними.

Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази, які, відповідно до ст.ст. 125, 126 Земельного Кодексу України, підтверджують право позивача на користування земельною ділянкою, на якій знаходилось спірне нерухоме майно до його знесення та будівництва іншого нерухомого майна, оскільки відповідно до ч. 3 вказаної статті приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Відсутні в матеріалах справи і докази наявності права на користування спірною земельною ділянкою у Дніпропетровської обласної профспілкової організації всеукраїнської профспілки працівників харчової, переробної промисловості та суміжних галузей, яка здійснила продаж бази відпочинку позивачу.

Відповідно до інформації управління Держземагенства у Дніпропетровському районі від 07.11.13 за № 0381 у Державному земельному кадастрі відсутні відомості щодо передачі у власність чи користування земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 (в тому числі щодо реєстрації договору оренди на вказану земельну ділянку).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка, на якій знаходиться спірний об'єкт самочинного будівництва, розташована на землях Кіровського лісництва Дніпропетровського лісгопзагу.

Відповідно до ст. 18 Лісового кодексу України, довгострокове тимчасове користування лісами державної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

В матеріалах справи відсутнє погодження постійного землекористувача земель державного лісового фонду щодо надання ОСОБА_2 у користування земельної ділянки на території Кіровського лісництва.

Таким чином, суд, в порушення вимог ч. 4 ст. 376 ЦК України, ст.ст. 125,126 ЗК України, ст. 18 Лісового Кодексу України дійшов безпідставного висновку щодо наявності у позивача права на користування земельною ділянкою під об'єктом самочинного будівництва, правомірності такого користування, та, відповідно наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 376 ЦК України.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції не звернув уваги на вимоги абз.2 ч.2, ч.3 ст.331 Цивільного кодексу України, відповідно до яких якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Разом з цим, матеріали справи взагалі не містять будь-яких доказів, які б давали змогу дослідити, яке самочинне будівництво було здійснено на спірній земельній ділянці, пов'язано таке будівництво зі знесенням попередніх будівель та взагалі чи здійснювалось таке будівництво саме ОСОБА_2

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.12 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю в межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

У зв'язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Суд першої інстанції не з'ясував, чи звертався позивач до компетентного органу державної влади щодо врегулювання питання введення в експлуатацію самочинно побудованого об'єкта нерухомості, відповідну інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень не залучив.

Відповідно до ст.ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.12 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.11 № 461 експлуатація об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Введення в експлуатацію здійснюється відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, шляхом видачі сертифікатів.

Викладені положення закону судом взагалі не взято до уваги, разом з цим, суд

задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, посилався на Порядок прийняття в

експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затверджений Постановою Кабінету

Міністрів України № 1243 від 22.09.04, який втратив чинність ще у 2008 році.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2013 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області про визнання права власності, відмовити.

Рішення чинне з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному прядку протягом двадцяти днів.

Судді :