Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Висоцької В.С., суддів:
Кафідової О.В., Умнової О.В.,Писаної Т.О.,
Фаловської І.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з указаним позовом, мотивуючи свої
вимоги тим, що 10 жовтня 2011 року між
сторонами був укладений договір позики
грошей, який був нотаріально
посвідчений. Відповідно до умов
договору ОСОБА_7 отримав від позивача 325
176,00 грн, що на день укладання договору
по курсу НБУ становило 40 800,00 дол. США.
Позичальник повинен був повернути
кошти до 20 жовтня 2012 року. В якості
забезпечення зобов'язання за договором
позики 20 жовтня 2011 року між сторонами
був укладений також іпотечний договір
посвідчений нотаріально. Оскільки борг
не повернутий, позивач просив суд
стягнути з відповідача на користь
позивача заборгованість у розмірі 331
269,71 грн, звернувши стягнення на предмет
іпотеки, а саме 12/100 частин
адміністративного будинку (гаражі,
насосна станція), що знаходяться по
АДРЕСА_1, загальною площею 531,3 кв. м,
визнавши за позивачем право власності
на предмет іпотеки. Також просив
стягнути з відповідача судовий збір у
розмірі 3 441 грн і 10 000 грн витрачених на
послуги адвоката.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 26 липня 2013
року позов задоволено в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
і судового збору. У задоволенні вимог
про стягнення витрат на правову
допомогу відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року рішення
суду першої інстанції змінено,
викладено другий абзац резолютивної
частини в наступній редакції:

«В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 за договором
позики від 10 жовтня 2011 року у розмірі 331
269,71 грн, яка складається із 325 176,00 грн -
сума основного боргу та 6 093,71 грн - три
проценти річних, звернути стягнення на
предмет іпотеки 12/100 частин
адміністративного будинку (гаражі,
насосна станція), що знаходяться по
АДРЕСА_1, загальною площею 531,3 кв. м і
вартістю 1 570 000 грн і складаються із
приміщення 2-1 площею 83,4 кв. м, частини
приміщення 2-2 площею 62,3 кв. м, 2-3 площею
2.2 кв. м, 2-4 площею 3,4 кв. м, 2-5 площею 9,2 кв.
м, 2-6 площею 2,7 кв. м, 2-7 площею 24,7 кв. м, V-
площею 13,4 кв. м, 2-8 площею 82,7 кв. м, 2-9
площею 4,7 кв. м, 2-1 площею 2,5 кв. м, 2-1
площею 19,1 кв. м, 2-12 площею 13,3 кв. м, 2-13
площею 8,3 кв. м, 2-14 площею 11,2 кв. м, 7-1
площею 17,6 кв. м, 7-2 площею 5,4 кв. м, 7-3
площею 9,1 кв. м, 8-1 площею 87,2 кв. м, 8-2
площею 35,4 кв. м, 8-3 площею 14,2 кв. м,
визнавши за ОСОБА_6 право власності на
вказане майно.».

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить рішення апеляційного суду
скасувати і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2011 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений
договір позики грошей.

Відповідно до умов цього договору
ОСОБА_7 отримав від ОСОБА_6 325 176,00 грн.
Згідно з п. 2 цього договору позичальник
повинен був повернути суму позики в
строк не пізніше 20 жовтня 2012 року.

Відповідно до пункту 4 цього договору
сторони обумовили право позикодавця у
разі неповернення боргу в зазначений
строк пред'явити позов до суду з
вимогою повернення позики з
урахуванням індексу інфляції.

В якості забезпечення відповідачем
своїх зобов'язань за договором позики 20
жовтня 2011 року між сторонами укладений
іпотечний договір, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
та зареєстрований у реєстрі за № 2060.

Предметом іпотеки є частина
адміністративного будинку (гаражі,
насосні станції), що знаходиться по
АДРЕСА_1, загальною площею 531,3 кв. м, що
становить 12/100 частин будівлі.

Відповідно до п. 2.3.5 договору іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням у повному розмірі шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
у разі невиконання позичальником свого
зобов'язання. Згідно з п. 3.2 договору
іпотеки звернення стягнення на предмет
іпотеки здійснюється на підставі
рішення суду, виконавчого напису
нотаріуса або згідно з договором про
задоволення вимог іпотекодержателя,
яким є застереження, визначені пунктом
3.3 та пунктом 3.4 цього договору. Так,
згідно з п. 3.4 цього договору цей пункт
договору (застереження) у
відповідності до ст. 36 Закону України
«Про іпотеку» є договором про
задоволення вимог іпотекодержателя, на
підставі якого іпотекодержатель
згідно із ст. 37 закону набуває право
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання зобов'язання позичальником
за договором позики. В цьому випадку
цей договір (застереження п. 3.4) є
правовою підставою для реєстрації
права власності іпотекодержателя на
нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
У разі виникнення будь-яких перешкод
для набуття права власності на предмет
іпотеки відповідно до цього пункту,
іпотекодержатель має право за рішенням
суду визнати за собою право власності
на предмет іпотеки.

Ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що іпотекодержатель
набуває предмет іпотеки у власність за
вартістю, визначеною на момент такого
набуття на підставі оцінки предмета
іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності. У разі набуття права
власності на предмет іпотеки
іпотекодержатель зобов'язаний
відшкодувати іпотекодавцю перевищення
90 відсотків вартості предмета іпотеки
над розміром забезпечених іпотекою
вимог іпотекодержателя.

Згідно з висновком про вартість майна,
який проведено ТОВ «Драфт», що є
суб'єктом оціночної діяльності,
ринкова вартість майна, а саме 12/100
частин адміністративної будівлі, що
знаходиться по АДРЕСА_1, загальною
площею 531,3 кв. м становить 695 000,00 грн.

На виконання вимог ст. 35 ЗУ «Про
іпотеку» позивач 28 лютого 2013 року
направив на адресу відповідача
письмову вимогу з повідомленням, якою
було запропоновано виконати
зобов'язання, передбачені договором
позики. На вказану вимогу відповідач не
відреагував.

На підставі вказаного, суд першої
інстанції вважав позовні вимоги в
частині стягнення з відповідача боргу
у розмірі 331 269,17 грн, шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки з
визначенням на момент такого набуття
вартості предмета іпотеки на підставі
оцінки предмета іпотеки суб'єктом
оціночної діяльності.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд виходив із
того, що при вирішенні спору поза
увагою суду першої інстанції
залишилось питання про визначення
вартості предмета іпотеки, що не
відповідає дійсності.

При цьому, відхиляючи наданий
позивачем висновок суб'єкта оціночної
діяльності як доказ вартості
нерухомого майна, надав перевагу
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 18 лютого 2014 року, згідно
з якою вартість спірного майна
імовірно становить 181 705, дол. США або 1 570
000,00 грн, з тих підстав, що відповідач не
мав можливості заперечити наданий
позивачем висновок, так як не був
присутнім у судовому засіданні.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 303 ЦПК
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд, приймаючи в
апеляційному провадженні докази, які
не були надані до місцевого суду
вказаних вище вимог закону не врахував
та не обґрунтував підстави прийняття
такого доказу, а саме наявність
поважних причин, які перешкоджали
відповідачеві заперечити встановлений
відповідно до вимог ст. 37 Закону
України «Про іпотеку» розмір вартості
предмета іпотеки, визначений на момент
такого набуття на підставі оцінки
предмета іпотеки суб'єктом оціночної
діяльності, про який позивач заявляв як
у позовній заяві, так і у надісланій
відповідно до вимог ст. 35 вказаного
закону письмовій вимозі.

Крім того, відповідно до висновку
експерта від 18 лютого 2014 року дійсна
(ринкова) вартість частини
адміністративного будинку (гаражі,
насосна станція), що знаходяться по
АДРЕСА_1, загальною площею 531,3 кв. м, за
цінами на момент складання висновку, що
визначалися порівняльним підходом,
імовірно становить 181 705, дол. США або 1 570
000,00 грн.

Таким чином, апеляційний суд
скасовуючи рішення місцевого суду в
частині визначення ціни іпотечного
майна надав перевагу висновку від 18
лютого 2014 року, відповідно до якого
вартість предмета іпотеки носить
імовірний характер «імовірно 181 705, дол.
США або 1 570 000,00 грн», тому цей доказ не є
допустимим, оскільки відповідно до ч. 4
ст. 60 ЦПК України доказування не можуть
ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, рішення апеляційного суду
ухвалено з порушенням положень статей
60, 212 ЦПК України, а тому це рішення не
може бути визнане законним і
обґрунтованим.

У той же час, суд першої інстанції при
ухваленні свого рішення правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, у результаті чого
ухвалив законне і обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
а тому колегія суддів приходить до
висновку, що відповідно до ст. 339 ЦПК
України рішення апеляційного суду
необхідно скасувати, а рішення суду
першої інстанції - залишити в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 16 квітня 2014 року скасувати.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 26 липня 2013
року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. ВисоцькаСудді:
О.В. Кафідова Т.О. Писана О.В. Умнова
І.М. Фаловська